The term "monism" was introduced in the 18th century by Christian von Wolff in his work Logic (1728), to designate types of philosophical thought in which the attempt was made to eliminate the dichotomy of body and mind and explain all phenomena by one unifying principle, or as manifestations of a single substance.
Termini "monism" võttis 18. sajandil kasutusele Christian von Wolff teoses "Loogika" (1728), et määratleda filosoofilise mõtte tüübid, milles püüti lahendada keha ja vaimu vastandumine ning selgitada kõiki nähtusi ühe ühendava põhimõttega või ühe aine avaldumiseni.