Spoken Czech corpora and their potential use in observing the differing worlds of spoken and written language
Korpusy mluvené češtiny a možnosti jejich využití pro poznání rozdílných "světů" mluvenosti a psanosti
Year: 2011
Authors: Marie Mikulová, Jana Hoffmannová

Abstract (English):
The reconstruction of standardized text from the Prague Dependency Treebank of Spoken Czech removes specific aspects of spoken language (non-standard elements from Common Czech and dialects, superfluous demonstrative pronouns and connectors, filler words, subjective word order, repetitions and repairs, restarts etc.). For example, the spoken utterance "takže jako tam byla dobrá parta a dlouho tedy no" ("so like there was a good crowd and for a long time yeah") becomes the standardized sentence "Byla tam dlouho dobrá parta" ("For a long time, there was a good crowd there."). This enables a vivid and interesting comparison of authentic spoken expressions and standardized texts. The question of how to categorize the standardized texts thus arises; they are still spoken texts - but they are correct, standard? Or does standardization transform spoken utterances into written texts? If we leave aside phonetic and morphological phenomena and concentrate on the syntactic transformations which occur during standardization, the following questions arise: What does the syntactic identity of the Czech spoken and written texts consist of? What syntactic wholes/units/constructions are natural in the spoken text and also in written text? What is the difference in the density of cohesive conjuctions, in the explicit and implicit relationship between units, etc.? Does the removal of specific aspects of spoken syntax lead to syntactically natural wtritten texts? What is the difference between the written world and the spoken world, what aesthetic values are assigned to them? Does standardization create nice Czech sentence, nicer than those that are spoken? Is even possible to translate a spoken utterance into a written text?

Abstract (Czech):
Rekonstrukce standardizovaného textu z mluvené řeči v Pražském závislostním korpusu mluvené češtiny odstraňuje z přepisu mluvených projevů specifické rysy mluvenosti (prvky nespisovné z obecné češtiny i nářečí, nadbytečná „ukazovací“ zájmena a navazovací konektory, „vycpávky“, subjektivní slovosled, opakování a opravy, restarty aj.). Např. z mluveného „takže jako tam byla dobrá parta a dlouho tedy no“ vzniká standardizované „Byla tam dlouho dobrá parta.“ To umožňuje názorné a zajímavé porovnávání autentických mluvených projevů a textů standardizovaných, u nichž je otázka, jak je kategorizovat: jsou to stále ještě texty mluvené – ale korektní, spisovné? Nebo standardizace transformuje mluvený projev do podoby textu psaného? Necháme-li stranou jevy hláskoslovné a tvaroslovné a soustředíme-li se na proměny syntaxe při standardizaci, nabízí se otázka, v čem vlastně je syntaktická identita českého mluveného a psaného textu, jaké syntaktické celky/ jednotky/ konstrukce jsou „přirozené“ v mluveném a naproti tomu v psaném textu, jaký je rozdíl v hustotě kohezních spojů, v explicitní a implicitní návaznosti mezi jednotkami atd. Vede odstraňování specifických rysů mluvené syntaxe ke vzniku syntakticky „přirozeného“ psaného textu? Jaký je rozdíl mezi „světem psanosti“ a „světem mluvenosti“, jaké estetické hodnoty jsou s nimi spojeny? Vznikají standardizací skutečně „hezké“ české věty, „hezčí“ než ty mluvené? Lze vůbec mluvený projev „přeložit“ do psaného?