Seikkailijakoirat: villien elämä

Tietoa:

Kirjoittaja(t): palmusydän

Päähenkilö(t): Hahtuva

Merkittävät sivuhenkilöt: Kielo, tähti, virta

*"hahtuva on nuori chihuahua ihmisten luolilta. Hän elää iloisesti ja mukavasti, kunnes eräänä päivänä hän menettää kotinsa ja joutuu ison sekarotuisen koiran Napsun vainottavaksi. Hahtuva joutuu keskellä tuntematonta ja erilaista elämäntapaa- ja huoli hahtuvan ystävästä kielosta on aina läsnä. Mitä hahtuvalle käy? Entä selviääkö kielon kohtalo?"*

Luku 1

Hahtuva heräsi vuoeteessaan. Hänellä oli nälkä. Hän hiipi varovasti kovalla kivilattialla kiroten tassuissaan olevia kynsiä, jotka pitivät ääntä. *toivottavasti en herätä ihmistäni,* hahtuva ajatteli. Hän käveli keittiöön, missä hahtuvalla oli ruokakuppi. Se oli tyhjä. Hahtuva huokaisi. Joskus tuntui että hänen ihmisenä ei ikinä ruokkisi häntä. Hahtuva päätti mennä ulos, sillä hän ajatteli, että hahtuvan parhaalla kaverilla kielolla saattaisi olla ruokaa. Hän meni koiranluukulle, ja toivoi että se olisi auki. Hahtuvan onneksi ihminen ei ollut ehtinyt sulkea sitä yöksi ja hiipi ulos. Ulkona oli syksy. Punertavat lehdet tippuivat puista hahtuvan ihmisen hyvin hoitamalle ruoho aukealle- jota kutsuttiin puutarhaksi. Hän käveli puutarhan läpi aidalle, joka oli valkoinen ja paljon korkeampi kuin hahtuva- mutta kun Kielo oli ensimmäisen kerran tullut etsimään hahtuvaa, tämä oli löytänyt pienen kolon, mistä chihuahua mahtui menemään helposti. Hahtuva nuuhki aidan viertä. Hän löysi pian Kielon jäljen ja seurasi sitä aidan kulmaan, jossa oli pieni reikä. Hän tunki itsensä siitä läpi ähkäisten. Pian hän olikin jo tasaisella nurmikolla, kielon pihassa. "Kielo!" Hän haukahti. Ei vastausta. Hahtuva huokaisi ja tassutti kielon luukulle. Hän työnsi päänsä sisään. "KIELO!" Hän haukahti tällä kertaa kovempaa. Kuului rapinaa ja pian Kielon tumma pää pisti esiin luukusta. "Hahtuva!? Mitä sinä täällä teet näin aamusta? Veikö ihmisesi sinut jo ulos? Minun eivät ole edes heränneet vielä!" Kielo supisi hämmentyneenä. "Ihme tosin että nukkuvat vielä kun sinä täällä räksytät. Ihmiseni eivät pidä sinusta." Kielo mutisi hiljempaa. "Niin, tiedän. Mutta olisiko kupissasi ruokaa? Minulla on nälkä enkä halua herättää ihmisiäni." Hahtuva vastasi vaivaantuneena. "Ai minun? Ei kai kun ihmiseni ei ole vielä herännyt! Mutta jos sinulla on nälkä, lähellä metsää on talo jossa on aina ruokaa. Hae sieltä." Kielo sanoi ja oli pistämässä päätään takaisin sisään. "Odota!" Hahtuva haukahti. "Tulisitko mukaani? Minulle tulee tylsää yksinäni!" Kielo katsoi häntä. "Selvä." Tämä murahti ja lähti kävelemään eteenpäin, kohti Napsun, ison sekarotuisen ilkeän koiran, taloa. "Et kai sinä Napsun taloa tarkoita? Hän repii meidät riekaleiksi!" Hahtuva huudahti. Kielo katsoi häntä. "Ei hän varmaan ole vielä edes hereillä." Tämä sanoi tyynesti ja jatkoi kävelyään. Hahtuva murahti ja hengitti syvään. *mikä voisi mennä pieleen?*

Luku 2

hahtuva käveli pimeässä. Joka paikassa oli Napsun ja tämän ihmisen hajua. "Minusta tämä ei ole hyvä idea" hän sanoi hiljaa kielolle, joka käveli hänen edessään. "Rauhoitu. Saat ruokasi ja sitten lähdemme. Helppoa." Kielo sanoi. "Mutta se ei ole noin helppoa!" Hahtuva intti mutta käveli kielon perässä, korvat luimussa ja häntä koipien välissä. He saapuivat talolle. Se oli iso ja puinen, punaiseksi maalattu, kuin Napsun uhrien veri... Hahtuva värähti. Häntä ei ikinä ollut pelottanut niin paljoa kuin nyt. Kielo kuitenkin jatkoi matkaansa. He menivät taloon sisään. Niin kuin Kielo oli sanonutkin, keskellä taloa oli ruokakuppi täynnä ruokaa. Hahtuva juoksi sen luokse ja alkoi syödä. Hetkeen ei tapahtunut mitään, mutta pian kuului murahdus. "Mitä te täällä teette, pennut? Tuo on minun ruokaani..." Hahtuva lopetti syömisen kesken eikö uskaltanut kääntyä. Häntä pelotti hirveästi. Sitten kuului kielon ääni, rauhallinen ja tyyni. "Anteeksi, Napsu. Me voimme lähteä nyt. Emme tienneet sen olevan sinun." Sitten oli hetken hiljaista. Liian hiljaista. "Hahtuva!! AUTA!!" Hahtuva säpsähti ja kääntyi. Hän näki edessään ison koiran- joka piti niskanahasta kiinni kieloa ja ravisteli tätä. Kielo ulvoi kauhusta. Napsu päästi kielosta irti ja heitti tämän kauimmaiseen nurkkaan. Napsu käveli kohti hahtuvaa. "EI!!" Hahtuva haukahti ja lähti juoksuun. Hän kuuli napsun lähteneen peräänsä. Hahtuva juoksi kauhun vallassa pois pesästä. *voi, kielo. Anna anteeksi,* hahtuva ajatteli. Pian hänelle tuli tukala olo. Hän oli yrittänyt mutkitella kylän talojen välissä, mutta Napsu ei luovuttanut. Sitten, yllättäen, hahtuva teki äkkikäännöksen suoraan Napsun edestä. Napsu murahti ihmeissään, mutta lähti perään. Hahtuva tiesi minne mennä. Hän näki edessään ruohokaistaleen- jonka takana kiilsi tumma metsä. Hahtuva tiesi, että se on ainut turvapaikka. Napsu tuntui huomanneen sen ja juoksi kovemmin. "Et pääse karkuun, pentu! Kukaan ei syö minun ruokia ilman rangaistusta!" Napsu karjaisi. Hahtuva juoksi kovempaa. Hän oli jo metsän rajalla. Hän juoksi suoraan läpi pensaasta, jatkoi tiheään aluskasvillisuuteen. "Jos tulet joskus takaisin, pikkupentu, varo nahkaasi!" Hän kuuli napsun ulvovan. Hahtuva jatkoi juoksuaan, kunnes saapui joelle. Hän katsoi hädissään ympärilleen. Napsu oli jäänyt taakse. Hän huokaisi ja lysähti maahan. *mitä minä nyt teen? En voi mennä takaisin, Napsu repisi minut,* hän ajatteli surkeana. Hän huokaisi ja sulki silmänsä hetkeksi. tai se tuntui hetkeltä- mutta kun hahtuva avasi silmänsä, aurinko oli jo laskemassa. Hahtuva alkoi hätääntyä. Hänen piti löytää suojapaikka- ja nopeasti.

*räks!*

"Ole hiljaa! Hän kuulee meidät!" Hahtuva kääntyi ympäri pistän korvat luimuun. "No niin, mitä minä sanoin." Pensaasta astui esiin pieni kellertävä chihuahua, mukanaan toinen ruskea. Kellertävä astui eteen. "Olen tähti. Olen chihuahualauman johtaja. Tässä on lousku." Tähti nyökkäsi kohti ruskeaa koiraa. "Hei. Kuka sinä olet?" Lousku kysyi ihmeissään. Tämä käänsi päätään hieman sivulle. "Ja kuka sinua jahtasi aiemmin tänään?" Tähti lisäsi. Hahtuva nielaisi. "E- ei kukaan." Hän onnistui takeltelemaan. "Kylläpäs, se iso sekarotuinen! Kuka se oli?" Pensaasta kuului uusi ääni. "Ihan totta, tassu, käskin sinua pysymään siellä!" Lousku huokaisi. "Anteeksi. Mutta en voinut antaa hänen valehdella." Tassu tuli esiin pensaasta ja katsoi hahtuvaa varautuneesti. "Häneen ei voi luottaa." Tassu, nyt menet pesäluolaan etkä kerro kenellekään, et KENELLEKKÄÄN mitä täällä tapahtuu." Lousku katsoi tassua käskevästi. "KENELLEKKÄÄN." Tämä toisti. "Joo joo, äläpä sano etten varoittanut teitä jos kimppuunne hyökkää armeija!" Tassu mutisi ja meni kohti pensasta. Tähti oli vain seurannut tapahtumia kiinnostuneena. "Mikä on nimesi?" Tähti kysyi rauhallisena. Hahtuvalle tuli mieleen syyllisyys. Kielon äänensävy oli ollut tuollainen, kun he olivat menneet taloon. "Olen hahtuva." Hahtuva murisi. Tähti näytti yllättyvän hahtuvan äänensävyä. "Minä lähden. Ei tarvitse pakottaa." Hahtuva mutisi ja kääntyi. Lousku tuli kuitenkin eteen. "Mikä on? Näytät siltä kuin olisit saanut köniin kissalta?" Lousku sanoi selvästi esittäen huolestunutta. Hahtuvalta meni hermot. "Ei se teille kuulu! Jättäkää minut rauhaan! Minua ei kiinnosta teidän ..." Hahtuva pysäytti lauseen kun näki tähden miettiväisen ilmeen. "Mitä nyt?" Hahtuva mutisi. "Kuule, ... .... ... Hahtuva? Tule meidän luokse. Voit saada kodin täältä." Tähti kysyi yllättäen. Hahtuva ei tiennyt mitä sanoa. "Tulla asumaan TEIDÄN luokse? Oikeasti? Ei! Kuulkaas nyt. Minulla on kaveri..." Hahtuva mietti kieloa. Hänen mielensä masentui. *minulla OLI kaveri,* tämä mietti. "Tai... Voin minä vain nopeasti... Jos teillä on ruokaa." Hahtuva mutisi hiljaa. Tähti näytti riemastuvan. "Tottakai meillä on. Millä luulisit meidän elävän? Etkö ole kuullut meistä?" Tämä kysyi hahtuvalta. "Teistä? Kahdesta hädin tuskin käpyäkään isommista koirista, hädin tuskin napsua kuuluisimmista? Miten olisin?" Hahtuva tuhahti. Hänen sydäntään vihlaisi. Hän oli itse johdattanut Kielo paran Napsun talolle. Olikohan Kielo jo kuollut? Hahtuva ei tiennyt mitä ajatella, jos Kielo oli oikeasti kuollut. "Kuka on Napsu?" Tähti kysyi hetken hiljaisuuden jatkuttua. "Usko pois, sinä et sitä hal-" hahtuva kompastui maasta pilkottavaan puunjuureen. "Varovasti! Katsoisit eteesi. Metsä on kaunis lämpimään vuodenaikaan." Tähti varoitti lempeästi. Hahtuva nosti katseensa. Metsä oli todellakin kaunis- pulputtava puro solisti kohti syvempää metsää ja värikkäät lehdet kiilsivät maassa. Linnut lauloivat korkealla mustavalkoisen tammen oksistossa. Hahtuva ihastui tähän heti. "Tämä olisi täydellinen paikka mennä lenkille... Kielon kanssa." Hahtuva henkäisi. "Kuule! Puhut koko ajan jostain kielosta ja napsusta. Voisitko vähän selittää?" Tähti kuulosti turhautuneelta. "Siis jos sinä jäät asumaan luoksemme, meidän olisi hyvä tietää sinusta enemmän. Miksi näytit siltä kuin olisit nähnyt ketun? Tai miksi juoksit ihmisten luolilta suoraan metsään?" Hahtuva katsoi tähteä. "Kerron sitten jos haluan. Enkä halua!" Hahtuva kivahti. "Älä sitten. Muut pitävät sinua varmaan yksinäisenä sutena." Tähti mutisi ja tassutti hahtuvan eteen. "Mitä? Yksinäisenä sutena? MUUT? Mitä tarkoitat?" Hahtuva hämmästeli. Tähti kääntyi. "Olemme perillä." Tämä sanoi ja sukelsi pensaaseen. "Täh? Perillä missä?" Hahtuvaa ihmetytti tämän villikoiran erikoiset sanat- ihmisten LUOLAT? Hän kuitenkin jatkoi matkaansa aluskasvillisuuteen. Pian ylhäältä tuli alas kylmä vesiryöppy. Hahtuva kiljaisi ja hypähti eteenpäin. He olivat tähden kanssa menneet jostain omituisesta hanasta- josta syöksyi vettä pieneen lampeen. "Mikä tuo on?" Hahtuva haukahti tähdelle jonka kellertävä turkki oli varjojen peitossa. "Ai tuo? Se on vesiputous. Me kutsumme tätä paikkaa vesiluolaksi- meidän kodiksemme." Tähti tassutti varjoihin. Hahtuva seurasi ja huomasi, että vesiputouksen takana oli luola. Se kaartui isoksi kiviseksi holviksi, kun hahtuva ja tähti tassuttivat eteenpäin. Hahtuva henkäisi ihmetyksestä, kun yhtäkkiä valo häikäisi hänen silmänsä. Hän seisoi keskellä suurta huonetta, jossa oli pieniä vesiputouksia. Yhdellä kulmalla oli kasa, joka näytti olevan erilaisia eläimiä- oravia, hiiriä ja myyriä. Joka paikassa hahtuva näki pieniä liikahduksia. "Missä me olemme?" Hahtuva kysyi tähdeltä. "Sanoinhan jo. Tämä on vesiluola. Meidän kotimme." Kuin tähden sanojen seurauksena varjojen liikkeet muuttuivat koirien hahmoiksi- pieniksi ja solakoiksi. Yksitellen niitä tuli lähemmäs ja supina yltyi. Tungoksesta tuli esiin se ruskea koira, jonka hahtuva oli nähnyt tähden kanssa. "Olisi pitänyt arvata, että tassu kertoisi kaikille. Ei häneen mitkään uhkaukset tehoa." Hahtuva muisti tassun- ja ruskea koira oli lousku. Louskun takaa tuli esiin pieni mustavalkoinen naaras koira. "Hei! Olen virta! Sinä olet varmaan hahtuva? Tassu kertoi sinusta kaiken." Virta katsoi hahtuvaa. "Joo, hei vaan." Hahtuva vastasi. Hän piti tuosta koirasta. Ehkä virrasta ja hahtuvasta voisi tulla ystävät. Kuin lukien hahtuvan ajatukset virta alkoi puhua. "Ollaanko kavereita? Voin näyttää sinulle luolaamme ja voit tehdä itsellesi makuusijan!" Tämä sanoi. Hahtuvan piti miettiä- halusiko hän todella hylätä ihmiset ja muut hänen ystävänsä ja kielon- tosin jos Kielo oli kuollut, ei hahtuvalla olisi siellä enää mitään. "Tule!" Virran haukku keskeytti hahtuvan ajatukset. "Näytän sinulle nyt paikat." Virta lähti liikkumaan eteenpäin. "Tässä on keskus... Ja tuo on saaliskasa! Tuolla teemme tarpeemme ja tuolla on makuusijat!" Virta loikki innokkaasti kohti luolan perällä olevia pimeitä juttuja. Pian hahtuvalla selvisi että ne olivat makuupetejä- mutta luonnon tyyliin. Niissä oli kuivia lehtiä ja sammalia jotka halusivat pahalle. Virta johti heidät keskukseen, josta sitten kääntyi oikeaan. Siellä jylisi hieman, ja hahtuva ajatteli että siellä olisi yksi vesiputous. Hahtuva oli oikeassa- pian he saapuivat isompaan luolaan missä oli vesiputous ja jonka takana oli maakuupeti. "Tämä on tähden pesä" virta suputti. "Emme saisi olla täällä mutta ei se tähteä haittaisi." Virta livahti pois hahtuvan takaa. Hahtuva seurasi ähkäisten kun joutui taas menemään ahtaasta kolosta sisäänkäynnin vieressä. "Täällä nukkuvat ne ketkä opettelevat taistelijoiksi." Virta sanoi. "Tässä on minun pesä. Ja tuo on tyhjä. Se voi olla hyvä. Mene siihen nukkumaan. Minä käyn ulkona harjoittelemassa." Virta lähti pois pesästä. Sitten hahtuva ymmärsi miten väsynyt oli. Hän vaipui uneen hitaasti.

Luku 3

Hahtuva heräsi. Hän katsoi ympärilleen hämillään. *missä minä olen?* hän ajatteli. Mutta pian hahtuva tajusi, että on vieläkin vesiluolassa. Hän kömpi tassuilleen ja venytteli. "Ai! Oletkin jo hereillä! Tule tänne!" Luolasta kaikui virran haukku. Hahtuva yritti muistaa mitä tietä pitkin pääsi pois, mutta löysi ulos vaivalloisesti. "Mikä sinulla kesti? Eksyitkö?" Virta kysyi huvittuneesti tuhahtaen. "Joo, niin niin..." Hahtuva mutisi. Yö epämukavan näköisissä pedeissä oli ollut yllättävän mukava. "Hahtuva! Nukuitko hyvin?" Kuului virran kanssa keskustelevan tähden ääni. "Joo! En nähnyt sinua siellä." Hahtuva vastasi. "Hyvä. Me tässä juttelimme jos menisit virran opettajan kanssa metsälle tutkimaan uutta reviiriäsi!" Sopiiko sinulle?" Tähti kysyi. "En asu täällä. Lähden tänään." Hahtuva murisi. Hän ei todellakaan halunnut jäädä tänne ja unohtaa kieloa- hän itse halusi nähdä kielon olevan kuollut. Muuten hahtuva ei uskoisi sitä. "Miksi? Olisihan se mukavaa jos jäisit!" Virta haukahti. Hahtuva mietti pitäisikö hänen uudelle ystävälle kertoa jotain. *ehkä metsällä,* hän ajatteli. "Mennään nyt vaan. Missä- tuota... Opettajasi on?" Hahtuva sanoi ääneen. "Täällä." Hahtuva hätkähti takana kuuluvaa ääntä. "Anteeksi! Säikäytinkö? Ei ollut tarkoitus." Lousku tassutti esiin varjoista. "Nyt voimme mennä." Hahtuva seurasi louskua ja virtaa ulos vesiluolasta. Hänen silmänsä piti ensin tottua valoon ennen kuin hahtuva olisi voinut katsella ympäriinsä. Siinä samassa hän näki metsän- josta hahtuvalla oli huonoja muistoja. Lousku ja virta tassuttivat eteenpäin. Hahtuva seurasi heitä vaitonaisena. "Onko kaikki hyvin?" Virta oli tullut hänen viereensä. "Me menemme katsomaan putouksia!" Tämä huusi louskulle. Lousku katsoi heitä ja nyökkäsi. "Tule." Virta kääntyi kohti vesiluolaa. Yhtäkkiä he menivät vihreiden pensaiden läpi pienelle ruohoalueelle. "Vau..." Hahtuva henkäisi. Heidän edessään ruohoalueella oli pieni kiiltävä kallio joista solisi pieni vesiputous kohti puroa. "Täältä vesiluolan putoukset saavat alkunsa. Tämä on meille pyhä paikka. Nyt voit kertoa sen, mikä sinulla on." Virta katsoi hahtuvaa lempeästi. "En usko... Se on aika pitkä juttu. Ja minulle hyvin vaikea kerrottava." Hahtuva vastasi. "Hei. Arvaapa mitä. En ole ikinä tavannut ketään koiraa kuka ei tietäisi minun omasta menneisyydestäni." Virta sanoi. "Kuuntele tarkkaan. Synnyin ihmisten luolien läheisessä metsässä. Olin onnellinen- kunnes ihmiset tulivat ja polttivat metsäni maan tasalle. Karkasin- ja vanhempani todennäköisesti ovat taivaalla nyt. Jouduin monen kommeluksen jälkeen tänne- josta lousku pelasti minut. Olen asunut täällä vain neljä vuodenaikaa." Virta katsoi hahtuvaa. "Minua on kiusattu menneisyydestäni. Mutta en anna sen pilata elämääni. En anna MINKÄÄN pilata elämääni." Virta jatkoi.