Harstrond és Pristan

## Érkezés északra

Oressa parancsnok kérésére, Drífa és Gagul elmentek az amrabari Varázsgyűjteményhez, ahol pár nappal korábban a Venariust megszálló Fúriával is szembenéztek. Innen, a mellőle nyíló Mágus Körletbe vezették őket, ahol találkoztak a kíséretüket igénylő dostren gnómmal. A kissé hóbortosnak tűnő ezermestert **Milford**nak hívták; és a város védelmének erősítéséhez akart rúnapajzsokat, valamint kékacélt szerezni a kaldar törpöktől. Így történt, hogy az ostrom elé néző Amrabarba érkezésük estéjén (*Alturak 27.*), immár hárman, megkíséreltek Harstrond városához minél közelebb teleportálni - mivel úticélukon belülre, helyi biztonsági intézkedések miatt, ez nem volt lehetséges.

Miután Milford befejezte a szükséges varázsigét, Gagul előtt elsötétült minden, és hűvös, áporodott levegő váltotta fel a mágusok lakhelyét belengő füstölőillatot. A folyosóról beszűrődő neszek helyett, pedig egy élesen kivehető, ismétlődő hangot hallott: vízcseppekét. Miután ekképp megnyugodott, mert valószínűleg nem az alvilág sötétjébe került, csak holmi barlangba; gyújtott egy fáklyát, és megindult, hogy kiutat találjon. Helyette azonban, pár kanyarulattal később, egy kis tábortüzet pillantott meg, aminél egy ismeretlen ült, és révetegen bámult a lángokba. Az idegen a hideghez öltözött, de törökülés közben kivehető volt kunkorodó végű, délies csizmája. Kissé hátratolt csuklyája alól, pedig világoskék bőr, rövid, ezüstös haj, és átható égszín szempár látszott ki, amint óvatosan Gagul felé fordul.

Drífa, egy számára kifejezetten aggasztó villanást követően, érezte amint hajába kap a rég érzett, fagyos északi szél. Mikor pedig félve kinyitotta szemét, a lenyugvó nap fényénél, otthonára emlékeztető, érintetlen vadon képe tárult elé. Előtte messzenyúló, fenyőkkel tarkított lejtő, mely a jeges **Csikorgó-tenger**t szegélyezte, mögötte pedig hosszú, farkasfogakhoz hasonló hegyvonulat húzódott, egy Drífa fölött kitüremkedő szirttel. Egyedül volt. A túlélési ösztöne pedig azt súgta, hogy óbégatás helyett, korábbi nyomkeresési tapasztalatával induljon társai után. Így rótta a helyenként hófoltokkal borított fenyvest, mígnem egy mohával benőtt, oszlopféle sziklát pillantott meg, melyről kiderült, hogy ágaskodó medve alakjára faragták. Törzsére emlékezve, Drífa némi ételt helyezett áldozatul a védőszellem szobra elé, hogy az vigyázza álmát, és majd segítsen meglelni útitársait. Azután pedig, nyugovóra tért.

Gagul ezalatt megismerkedett a barlangban éjszakázó idegennel, aki egy szél genázi szerzetes volt, és **Tastar Ibn Zil** néven mutatkozott be. Elmondása szerint, zarándoklat részeként jött a messzi északra, hogy felkeresse a Négy Széliránynak emelt kegyhelyek egyikét, mely Harstrond környékén található. A pontos hely megtalálása, azonban a feladathoz tartozott, így még várta némi nyomozás a városban. Gagul szűkszavúan közölte saját idejutásának előzményeit is, és úticéljuk a szerzetesével azonos mivoltát. Beszélgetésüknek ezen a pontján, azonban baljós, mély hangokra lettek figyelmesek az egyik belsőbb járatból. Hamarosan pedig megszeppenve tapasztalták, hogy azok egy felbőszült medvéhez tartoznak, ami őket megpillantva elbődült, majd feléjük csörtetett. Így, hanyatt homlok kirohantak a barlangból, és miután valószínűleg elhagyták az állat felségterületét, újabb táborhelyet kerestek, ahol kihúzhatták hajnalig.

Drífa azt álmodta, hogy medvebocsok szuszognak mellette egy földalatti vacokban. Aztán elmosódott hangokat hallott, és halvány, de bosszantó fény szűrődött be hozzájuk a közelből. Látómezeje ekkor megmozdult, és cammogva megindult előbbiek forrásának irányába. Ködösen ki tudta venni Gagul és egy ismeretlen alakját egy barlangi tábortűz mellett. Majd a nézőpontja meglódult feléjük, és Drífa hirtelen éles fájdalmat érzett, amikor a sárkányvér egy varázslattal megpróbálta lelassítani. Álmából felriadva felüvöltött, és érezte hogy teste hideg verejtékben úszik. Aztán, amint kissé visszanyerte lélekjelenlétét, észrevette, hogy egy napbarnított bőrű, vörös hajú tündelány áll felette, arcán aggodalmas kifejezéssel. A kezdeti félreértéseket tisztázva, kiderült, hogy a jövevény neve **Tia Holimion**, és a környékbeli erdőkben él farkasával, aminek pár napja nyoma veszett.

Másnap reggel (*Alturak 28.*), Tastar és Gagul elindult, hogy rátérjenek a közeli országútra Harstrond felé, közben pedig utóbbi társainak nyomait keresték. Helyette azonban egy rajtaütés jeleire bukkantak. Nem is akármilyenére, mert néhány közeli fenyő megdőlt, vagy kifordult a földből, és itt-ott hatalmas lábnyomok látszottak. Ezeket követve, visszamentek, a hegyhátnak felfelé, ahol előző esti barlangszállásuk bejáratán túl, egy kitüremkedő szirthez értek, mely tövénél, a hatalmas mélyedések és félig letört fák vonala, balra vezetett tovább.

## Óriási gondok

Tőlük nem messze, a lábnyomok tulajdonosai - két hegyi óriás - épp szurdokba ékelt odújukban tüsténkedtek, mely egy kiálló szirtre nézett. Arra készültek, hogy lakomát csapjanak az előző nap elejtett utazókból, melyek egyike lassan kezdte visszanyerni eszméletét, a behemótok rá mért ütései után. Az illető egy barna, szinte fekete bőrű, sötétkék hajú ördögsarj volt, akit **Xavion**nak hívtak, és egy vándorszínész társulat részeként, egy féltünde férfival, meg egy idősebb tünde hölggyel utazott. Minthogy ő volt a csapat mágikus trükkökért is felelős tagja, így, egy hangillúzió segítségével, elterelte az egyik óriás figyelmét, amíg a hozzá közelebb lévő, **Thelia** nevű nővel együtt, eloldották hevenyészett béklyóikat. Csapatuk harmadik tagja, azonban továbbra sem volt magánál, és az épp nem elfoglalt "vendéglátójuk" már pont kezdte volna előkészíteni őt a lakomához, amikor hirtelen mindkét melák megdermedt, és figyelmesen fülelt. Aztán sebtiben, dörmögve motyogtak valamit egymásnak, és öles léptekkel elhagyták a szurdokot.

Az előző esti megszeppenés után, Tia és Drífa nem messze töltötték az éjszaka hátralevő részét, a medve alakú állókő mellett. Reggel aztán, Gagulékhoz hasonlóan, ők is megindultak az út irányába, remélve, hogy társaikra, illetve a tündelány farkasának nyomaira bukkannak. Ehelyett azonban, nem sokkal később, érezték amint rázkódni kezd a föld, és látták ahogy a hegyektől kezdődve, helyenként megdőlnek a fák, mint magas fűszálak, mikor valaki átgázol közöttük. Gyorsan elrejtőztek hát az országút tenger felőli oldalán lévő egyik hatalmas fenyő gyökereinek tövében, melyek egy kis bemélyedés falán futottak végig. Hamarosan döngő lépteket hallottak közeledni, melyek az útnak a túlfelén állapodtak meg, és azt követően, öblös hörgés kíséretében, gyengébben déli irányba távolodtak. Mint kiderült, az enyhébb rengés oka az volt, hogy az érte felelős lények egyike, ott szuszogott felettük az úton.

Tastar és Gagul, követték az óriási nyomokat, és egy fölfelé vezető barlangjáraton át, egy szurdokba jutottak. Ott, kis idő múlva találtak egy odút, melynek teteje, a két sziklafal közé ékelt, gyökerestül kicsavart fákból állt, maga a csontokkal teledobált hely, pedig egy szirtre nézett. Úgy tűnt, a termetes lakók nem rég távozhattak, és eloldott kötelékek alapján, átlagos méretű foglyaik is voltak, akik ugyancsak mostanában tűnhettek el. Egy itt tartózkodóra azonban így is rátaláltak, mikor a szirt irányából, egy szikla mögül fájdalmas nyöszörgést hallottak, és odamenve, egy zúzódásokkal teli gnómot pillantottak meg, akiben Gagul Milfordra ismert. Elhatározva, hogy majd később számolnak a problémás teleportálásért, nekivágtak, hogy visszamenjenek megkeresni Drífát, ám a hegyről lefelé, a barlang után, három ismeretlent láttak az út irányába menni.

Xavion, nem sokára megpillantotta a közeledőket, és egymás mellé érvén, a két változatos összetételű csapat rövid eszmecserét folytatott. Kiderült, hogy a vándorszínészeknek, a **berrik-narodin háború**, és a járhatatlan hegyi hágók miatt, Harstrond felé kell kerülniük, hogy eljussanak a Flossarni Viadalra; továbbá, nem sokkal ezelőtt, sikerült megszökniük két hegyi óriás vackából, egy közeli szurdokból. Ideiglenesen felderülve azon, hogy új ismerőseik nem osztoztak a Milforddal együtt talált csontok sorsán, Gagul és Tastar jót beszélgettek a másik három vándorral, míg az országútra nem értek. Ott aztán, északnak tartva, nem sokára bömbölést és földrengető lépteket hallottak. Pár pillanattal később, pedig az egyik tomboló hegyi óriással találták szembe magukat.

Tia és Drífa lélegzetvisszafojtva figyeltek, de nem merték megnézni mi ólálkodik felettük az úton. Végül, egyszerre megrémültek, aztán megkönnyebbültek, amikor az őket sakkban tartó lény elbődült, és megindult arra, amerre társa távozott. Kilesve rejtekhelyükről, Drífa épp a fák vonala felett megjelenő, majd lesújtó lángcsóvát látott, melyben rögtön Gagul egyik varázslatát ismerte fel. Ekképp, lélekszakadva nekiiramodott, nyomában a kissé értetlen tündelánnyal. A küzdelem kellős közepére értek oda, látva amint két óriás szorongatja az összeverődött utazókat, akik közt Drífa, örömére Gagult, és bosszúságára Milfordot pillantotta meg.

Miután pár környékbeli fán kívül nagyobb veszteségeket nem szenvedve, de azért mégis kissé kínkeservesen legyőzték támadóikat, fáradtan megindultak észak felé. Mind megvitatták miért igyekeznek Harstrondba, és a vadont járó tünde, Tia is úgy döntött, hogy utánakérdez farkasának a félnapi járóföldre levő városban. Így érték el napnyugtára a tőlük jobbra elterülő hegyvonulat tengerparti csücskét, ahol a sziklafalba ágyazott hatalmas törp kaput, már zárva találták. Az őrséggel szót váltva, azonban sikerült elérniük, hogy ha be nem is léphettek a városba sötétedés után, de megalhattak az egyik használaton kívüli fegyverraktárban.

## Harstrondi kiruccanás

A Kikelet első napjára virradólag (*Khes 1.*), az őrök jelezték nekik, hogy elkísérik őket a céhmesterek vezetőjéhez, minthogy Milford, beengedésükkor említette küldötti feladatukat. Ekképp, Drífa és Gagul ideiglenesen búcsút intett útitársaiknak, akikkel azért megbeszélték, hogy dolguk végeztével találkoznak, a vendéglátóik által ajánlott, Aranycsákány fogadóban. A Felvigyázók három megbízottját, ezt követően Harstrond hegymélyi erődjébe vitték, egy **Beidar** nevű, idős törphöz, akit a város megválasztott vezetőjeként mutattak be nekik. Tárgyaltak vele a rúnapajzsok és kékacél vételezéséről. Előbbi készítéséhez azonban egy hét kellett, utóbbiból pedig elég szűkösen voltak, mert a narodin törpök sokat vittek, és foglaltak le az új gólemeikhez. A céhmester viszont azt ajánlotta, a pajzsokat illetően próbáljanak megegyezni egy Zichanból érkezett kereskedőhajóval, ami következő nap készült elszállítani hatot.

Ezalatt, Xavionék, Tia, és Tastar betértek az Aranycsákányba, ahol megbeszélték, hogyan tovább. A szerzetes jelezte, hogy értesülései szerint, a kikötőben van egy ember, aki tud az általa keresett kegyhely hollétéről, ezért ő utánajár az illetőnek, aztán felkeresi itteni célját. A vándorszínészek közül a féltünde, akit **Gweldir**nek hívtak, mondta, hogy elmegy felmérni a terepet, és csinál némi hírverést esetleges előadásaikhoz. Tia, útban a fogadó felé körbekérdezett a farkasával kapcsolatban, és a csapostól is azt az információt kapta, hogy ha valahol vannak vadállatok a városban, akkor az a Hegymélyi Küzdőtér lesz. Így, odatalálva, a lány kiderítette, hogy az elmúlt napokban befogtak egy különleges, fekete farkast, amiből ő rögtön hűséges útitársára, **Lunan**re ismert. Eközben, Xavion a helybéliektől próbált valamilyen ihletet meríteni, hogy előadásukkal jobban megszólíthassák őket. Végül rá is talált egy vénséges, félszemű törp tengeri medvére, aki átéléssel előadott neki két kaldar legendát.

A Beidárral való tárgyalás után, Drífáék félrevonultak, és a Milfordnál lévő, Fareniléhez hasonló amulettel, kapcsolatba léptek Oressa parancsnokkal. A Felvigyázók vezetője azt mondta, kíséreljék meg amit a törp ajánlott, aztán mihamarabb siessenek vissza Amrabarba. Ezért, pár emelettel feljebb mentek az erődön belül, ahol jóval a város felett, egy terasznál kikötve találták a hajót, ami Zichanból jött. Drífa nem hitt a szemének a lebegő szerkezet láttán, Milford és Gagul, pedig szintén érdeklődéssel, még ha nem is döbbenettel pillantottak a járműre. Levélzöld vitorlái többszörösen összetett szárnyakhoz hasonlatosan helyezkedtek el, a fedélzettel párhuzamosan, felette, és két oldalán, a legnagyobbon pedig egy aranyszín sárkánykígyó alakja volt. A kapitány egy kékeszöld sárkányvér volt, és **Raiko** néven mutatkozott be. Amint megtudta milyen ügyben járnak, megígérte, hogy a pajzsok felét rendelkezésükre bocsájtja, illetve éghajóján gyorsan elviszi őket Amrabarba. Mint ugyanis elmondta, őket a **Fénysárkány Rendje** bízta meg, ami a Felvigyázókhoz hasonlóan, a Sötétség Hírnökei egyikének börtönét őrzi, csak épp Arayin földrészén.

Ekképp találkoztak hőseink harstrondi ügyleteik után az Aranycsákányban, kivéve Tastart és Gweldirt, akikből viszont utóbbi, nem sokára örömteli hírekkel tért vissza. Elmondta, hogy mikor világgá kürtölte társulatuk ittlétét, hogy minél több helyi megjelenjen, amikor majd ténylegesen előadnak valamit, egy befolyásosnak látszó törp elegyedett szóba vele. Az illető elmesélte, hogy ma este lesz a városban a tavaszköszöntő ünnepség, a tervezett fellépők azonban lebetegedtek, így szívesen vennék, ha Xavionék helyettesítenék őket, és előadnának a Hegymélyi Küzdőtéren. Ezen a ponton, Tia is megjegyezte, hogy farkasát, a harcokhoz használt állatok között tarthatják, és az ottaniak azt mondták, csak akkor adják ki, ha megfizeti az árát. Ezekből kifolyólag, estefelé elmentek a fentemlített helyre, ahol először visszavették Lunant, majd benevezték Drífát az egyik küzdelemre, amíg a színészek előkészültek.

Xavion és társulata varázslatos módon mutatták be az öreg tengerésztől hallott egyik legendát, amiben Frigyr, a Jégdémon hatalma megtörik észak felett, amint Moradin pörölye lesújt a megfagyott tengerre. Aztán következtek a küzdelmek, melyekből Drífa, több harcossal együtt, a legutolsóra iratkozott fel. Egy jókora, természetes páncélú szörnyeteggel mérkőztek meg, és részben egy Gagul által ezúttal észrevétlenül becsempészett vakító varázslat segítségével, de nagy veszteségek árán sikerült legyőzniük a bestiát. Így, begyűjtötték a nyereményt, és megbeszélték a küzdőtér vezetőjével, hogy másnap Lunan ketrecét Raiko éghajójára viszik - mert a városban nem engedték ki az állatot. Végül pedig, a csapat jelentős része nyugovóra tért, kivéve Theliát és Gweldirt, akik utóbbi biztatására, színészmesterségüket kamatoztatva, maradtak még élvezni sikerük további learatható gyümölcseit.

Reggel aztán (*Khes 2.*), mind a hajóra mentek, minthogy Xavionék megbeszélték a kapitánnyal, hogy Amrabar felé menet, félúton kiteszik majd hármukat. Továbbá, a kalandvágyó Tia is velük tartott farkasával; így csak Tastart kellett sietségükben hátrahagyniuk - de gondolták a szerzetest lefoglalja szent küldetése. Majd nem túl szívélyes búcsúként, fültanúi lehettek, amint Beidar, a rúnapajzsok tervrajzainak eltűnése végett, kissé vádlón kérdezgeti Raikót, de úgy tűnt, végül békességgel váltak el. Ekképp, a **Viharszelő** nevű éghajó, lassan eltávolodott a törpök hegyi erődjének teraszától, alatta pedig felderengett Harstrond félkörívekben mélyülő, lépcsős kikötője, melyet vaskos falak, és bástyák szegélyeztek mindenfelől. Aztán, ahogy egyre gyorsabban a Csikorgó-tenger fölé emelkedtek, és a város házait szinte elnyelte a vízfeletti köd, baljós dördülés törte meg a reggel csendjét.

## Ismeretlen vizeken

Hirtelen az egész fedélzet megrázkódott, és iszonytató reccsenéssel eltörött az egyik bal alsó vitorla felépítménye. Majd a hajó vészesen megdőlt, és féloldalasan süllyedni, végül pedig zuhanni kezdett a nyílt tenger irányába. Gagul botladozva kimászott a sérült tartórúdhoz, hogy varázslattal helyrehozza, miközben a többiek azalatt egy kötelet átvetve igyekezték alátámasztani azt. Ahogy a fedélközben ide-oda rohangáltak, Xavionnak feltűnt egy kupac kiborult ládából kilógó csizmás láb, de a vészhelyzet közepette nem tulajdonított neki jelentőséget. Összpontosításuknak, és kitartásuknak hála, végül sikerült is részben megjavítaniuk a felépítményt, amikor azonban a köd fehérségét, a tenger sötétje váltotta fel. Fájdalmas zökkenéssel csapódtak a vízfelszínnek, mely által Gagul is rövid időre a hullámok közé került, a hajó féloldalas érkezése miatt, pedig a sérült vitorla is egy pillanatra megmártózott a habokban.

Miután a legénység összeszedte magát, az első tiszt, **Kihri** felmérte a károkat, és megköszönte hőseink erőfeszítéseit. Xavion gyorsan ránézett a fedélközben maradt két színésztársára, és sajnálattal látta, hogy Gweldir a lezuhanáskor beverte a fejét; olyannyira, hogy ájultan feküdt a szobájukban, az ágya mellett ülő Theliával. Megbizonyosodva arról, hogy a tündehölgy ura a helyzetnek, Xavion úgy döntött szól Gagulnak gyógyítás végett. A fedélközről, azonban eszébe jutott, amit korábban látott, és meg is osztotta felfedezését a többiekkel odafent értekező Raikóval. Ő néhány matrózt menesztett, hogy járjanak utána a csizmás "rakománynak", azok aztán kis idővel vissza is tértek, immáron vállukon vonszolva Tastart, aki nem volt eszméleténél.

A kapitány kérdés nélkül megparancsolta, hogy kötözzék az árbochoz, és térítsék magához egy vödör jeges vízzel. Ezt követően, pedig egyre erélyesebben vallatni kezdte a szél genázit, akit elmondása szerint leütöttek, amikor az általa keresett kegyhely felé tartott. Raiko azonban egy szavát sem hitte, lévén túl sok volt számára az egybeesés, a Beidárral folytatott reggeli vita után. Így, hőseink tiltakozása ellenére, megkötöztette, és bezáratta Tastart. Tehetetlenségük közepette, Gagul lement Xavionnal, hogy meggyógyítsa Gweldir sérülését, melyet követően a féltünde üres tekintettel ült fel ágyában, de hálásan bólintott a sárkányvér felé. Ezalatt, Drífa és Tia szárazföld után kutattak a köd által szűkös láthatáron. Aggasztotta őket, hogy mint kiderült, a Viharszelőt a vízen képtelenség kormányozni, így teljesen az áramlatok játszadoztak az éghajóval. Ezért szinte megkönnyebbültek, amikor némi idő múlva, homályos partvonalat pillantottak meg, rajta egy lassan kirajzolódó, elhagyatott halászfalu, romos házaival.

Mielőtt elsodródtak volna, a gyakorlott matrózoknak, sikerült jókora kötelekkel kikötni a hajót, két vízből kiálló sziklákhoz. A szárazföld azonban így is elérhetetlen volt a tengeri közlekedésnél megszokott mentőcsónakok híján, a jeges vízben, pedig se a sárkányvér legénységnek, se hőseinknek nem volt kedve megmártózni. Egyetlen reményük egy mászásra alkalmas, hosszú hajókötél partra juttatása volt. Ahhoz viszont, valakinek az úszás okozta esetleges kihűlés nélkül, a mozgó jégtáblákon kellett volna átevickélnie a vízen. Emlékezve Tastar származására, és az óriások elleni harcban tanúsított rendkívüli mozgékonyságára, gondolták segítségükre lehetne - de ahhoz előbb meg kellett győzniük Raikót, vagy első tisztjét, hogy engedjék szabadon. Fentebbi érvek mentén így is tettek, és Kihri, kilátástalannak tűnő helyzetük miatt, belement. A szél genázi nem kis élcelődés közepette neki is látott a feladatnak, és szerencsésen átjutott - a nehéz kötél, viszont egy hirtelen mozdulatnál kicsúszott a kezéből.

Így, jelzett a Viharszelőn maradottaknak, hogy csónak vagy egyéb átkelésre használható alkalmatosság után néz a faluban. Talált is egy megfeneklett ladik féleséget egy régi összeroskadt móló mellett, ezért gondolta alapanyagokat keres, hogy helyrepofozza. Ahogy átkutatta a a furcsán egy irányba megdőlt, beszakadt tetejű épületeket, az egyikbe lépve kacatokat, szobrocskákat, a plafonról lógó szertartásos csüngőket, és a szoba átellenes végében kandallótüzet pillantott meg. Feltűnt neki továbbá, hogy az egyik sarokban van egy pokróc, ami különös mód reszket. Ezért óvatosan leleplezte az alatta lévőt, ami nem volt más, mint egy csapzott, feslett ruhákat viselő, remegő vénember. Az illető törte a közös nyelvet, de **Eldri**nek nevezte magát. Úgy tűnt azonban, hogy örül Tastar érkezésének, és el akarta vezetni egy közeli barlanghoz, hogy mutasson valamit.

A szél genázi nyögvenyelősen megértette vele, hogy jelenleg mit szeretne elérni, mire az öreg felpattant, és izgágán, fel-alá rohangálva, gyűjtött mindenfélét a romok között, majd befoldozta a Tastar által partahúzott csónakot. Aztán, a lélekvesztővel többször fordulva, elmentek a csapat tagjaiért, akikhez Kihri is csatlakozott a felderítésben. Így, együtt fésülték át a szárazföldet. Ám, egy pár mágikus kesztyűt, és Eldri házában egy Drífa számára szentimentális értékű medvefigurát leszámítva, a szigeten nem találtak semmi érdemlegeset a falu romjainál, meg egy barlang bejáratán kívül. Ezért, az addigra már jócskán felcsigázott vénemberre hagyatkozva, bementek az utóbbin, a sziget keleti végét képező szirt alá, ahol óriások számára méretezett építmények maradványaira leltek.

## Arduum hagyatéka

Ezelőtt pár nappal (*Alturak 27.*), kevésbé zord éghajlaton, de koránt sem kevesebb aggodalommal, Ishi, Kajetan, Kelsalor és Venarius feszülten várták, hogy mihamarabb útnak indulhassanak az ostromzár alatt lévő Amrabarból. Eközben, Farenillel értekeztek a Fúriával és a Svernaruxban történtekkel kapcsolatban. Elmondásaik alapján, a tünde mágus arra következtetett, hogy a romváros valamilyen kísérletek folytán, két sík határán mozog, és emiatt, aki huzamosabb időt ott tölt, annak fizikai valója átlényegül ebbe a köztes állapotba. Megállapította azt is, hogy a Grizbul gyűrűjéből kinyert ékkő, és a hőseinken rajtaütő orkoktól zsákmányolt bot végén lévő kristály, hasonló jelleggel bírnak, és mindkettő segíti a lélek anyagi világban maradását, ahelyett, hogy az a közvetítő éteri síkra távozna.

Ekképp, több nap alatt, sikerült egy szilánkból gyűrűt készíteni Loren részére - Grizbul tudatfoszlánya nélkül - ami által a tündelány kényelmesen létezhetett az Ardani-szoros környékén kívül, ahonnan az óriási sereg a Szélcserzett Pusztaságról dél felé tört. Gvaril és társainak hátrahagyásával, viszont félő volt, hogy a naptündék Venador nevű házának, Loren az utolsó valódi leszármazottja. A közeledő orkok miatt, pedig Amrabar, és a Fúria börtönének biztonsága is megkérdőjeleződött. Evégett, Farenil bemutatott négy Dolarra Szentélyében maradt hősünknek egy **Nastur** nevű lovagot, aki egy vörös pikkelyű sárkányvér volt. Közvetítésével arra készültek, hogy a Fúria lélekkőbe zárt esszenciáját elviszik a megkötések, és testetlen lényekkel való kommunikáció egyik szakértőjéhez, egy **Cornilius** nevű emberhez, Pristan városába.

Venarius nagy szerepet játszott a Sötétség Hírnökével történt incidensben. Kajetan az úticéljuktól északra elterülő **Domovin** országából, Kelsalor meg a onnan nyugatra levő **Antamer** erdejéből származott. Végezetül, Ishi nem akarta cserben hagyni társait. Mindezek miatt, úgy alakult, hogy mind a lovaggal tartanak - hiszen a várható ostromig, van pár napjuk, és addig a Harstronba menesztettek is távol lesznek még. Mikor ekképp induláshoz készülődtek a Kikelet második napjának délutánján (*Khes 2.*) - már amennyire a zárt Szentélyben meg tudták állapítani az idő múlását - úgy látszott, valamiért felgyorsult a körülöttük zajló addigi készülődés. Kíváncsian fel is keresték Oresszát, akit rengeteg felfegyverkezett, utasítást váró Felvigyázó vett körül. Közülük az egyik válaszolt kérdésükre, mondván: az ork sereg egy része nem rég tűnt fel Amrabar közelében. Ishi, Kajetan, Kelsalor és Venarius, döbbenten várták mi fog történni - főképp, hogy Drífa és Gagul még nem tértek vissza. Így, sajnos hamarabb mint szerették volna, szemtanúi lehettek a város ostromának, melyről egy fátyolos kép jelent madártávlatból, egy Oressa parancsnok melletti falon.

Ahogy kiélesedett Amrabar látványa, egyre élénkebben kivehető volt a felette kavargó por és füst. A szürke fellegek által közrefogva, lángnyelvektől mardosott épületek alakja rémlett fel előttük. A falakon kívül, zord alakok sokasága özönlött súlyos fekete áradatként a védők felé. Aztán egy részen át is jutottak, és az addig élettől nyüzsgő utcákat immár halálsikolyok töltötték be. A Felvigyázók, vég sötét színével dacoló, fehér palástot viselő bajnokai, több helyen elkeseredett harcot vívtak. A fellegvár aranykupolája viszont már nem ragyogott a napfényben. Larelion máskor élénkzöld lángja, szűkölve pislákolt a tomboló förgetegben. Aureon Könyvtárán túl tüzektől vöröslöttek a kereskedők házai és a kikötőben felgyújtott hajók. Az épületek felett, pedig hirtelen megdördült az ég, de nem villám csapott le, hanem hatalmas robajjal, egy szárnyas fenevad árnya zúdult alá, hogy végzetes csapást mérjen a megsebzett városra.

Fentebbiektől sokkos állapotban, Amrabar megmentése, vagy felszabadítása érdekében, megindultak hogy kivallassák a Fúria lényének foszlányát. A Szentélynek azon a kapuján távoztak ahol jöttek, de ezúttal egy tágas, íróasztalokkal teli helyiségbe érkeztek, mely a Felvigyázók pristani központja volt. Nastur innen egy kanyargós lépcsőn vezette fel őket, mely katakombákat érintett, és a végén egy temetőbe jutottak, egy sírbolt kapuján kilépve, amit két sárkánypáncélos lovag szobra fogott közre. Körbepillantva, egy vörös cseréptetőkkel tarkított, kőházakkal zsúfolt, és tornyokkal tagolt magas fallal körülvett város képe tárult eléjük. Jó pár sarokkal arrébb, egy fehér sólyommal ellátott vörös címeres kapuzat alatt áthaladva, egy nagy vásártérre értek, onnan meg egy folyami kikötőbe mentek, ahol egy nagy híd felénél található szigetre kanyarodtak be, aminek a túlvégén Cornilius lakott. Ott Ishi, Kajetan, Kelsalor és Venarius, egy idős emberrel találkozhatott, kinek borotvált, mégis beesett arca, ritkás félhosszú haja, és megkopott csuhaszerű, barna talárja, jócskán jelezték, hogy eljártak felette az évek.

## Haragos fogadtatás

Cornilius testvér, ahogy Nastur nevezte, készséggel elbeszélgetett velük a Fúriával történtekről, és a soron következő szertartás mibenlétéről. Azt akarták kideríteni, hogy mikképp tudott halandó belépni a terembe, ahol a Sötétség Hírnökét őrző pecsétet elhelyezték, és hogy tudott azon átszivárogni az ősi gonosz lényének egy része. Venarius beszámolt látomásáról, melyben egy igéző, nemes külsejű tündehölgy közelítette meg, mielőtt elméjét gyűlölettel teli bíborszín felleg borította volna el. Cornilius aggodalmasan bólogatott, majd elmagyarázta, hogy a hat rosszindulatú entitás, melyek egyikével az ördögsarj szembenézett, nagy valószínűséggel egykor halandó volt, és később vált félistenné. Kettejüket pedig, a Sikszakadás előtti legendák alapján, szinte biztosan meg tudták nevezni: az egyik **Rézöklű Tamakhar**, az Arazi Birodalom utolsó nagykirálya volt, a másik **Erandis Vol**, az árnytündék úrnője.

Az eszmecserét követően, mind elhelyezkedtek egy előkészített védőkörbe, az ereklyetartóban szállított, Fúria esszenciával bíró lélekkő, pedig középre került, egy nagyobb mágikus jelbe foglalva. Cornilius a megfelelő igék befejeztével megszólította az entitást, és próbálta kiszedni belőle, hogy mi történt a börtönével. A semmiből feltörő, és a szobában éterien visszhangzó, kéjes női hang, azonban csak élcelődött az öreg tudóssal. Akkor viszont kissé beszédesebb lett, amikor megérezte Venarius jelenlétét, majd feldühödött, rájőve hogy nem tud az ördögsarj elméjébe férkőzni. Cornilius és Nastur, a Fúria indulatát kihasználva, kicsikartak belőle néhány arrogáns megjegyzést, melyben megfenyegette őket, hogy hívei, **Vol Vérei** hamarosan kiszabadítják.

Ezen a ponton túl, a vallatás kezdett egysíkúvá, a gonosz lény pedig egyre dühösebbé válni, mely által az ereklyetartó környékén égésnyomok jelentek meg, de a védőkör kitartott. Egészen addig, amíg a szoba egyik sötétebb sarkából, egy képlékeny, emberszerű árnyalak lépett elő, és lábának egy fesztelen mozdulatával, el nem maszatolta a padlón lévő rajzolatokat. Kelsalor, már az ismeretlen megjelenésekor villámgyorsan kilőtt nyílvesszője, ártalmatlanul fúródott a deszkafalba. Utána pedig, elszabadult a pokol. A berendezés ereklyetartóhoz közelebbi része lángra kapott, és perzselő hullám futott végig a háznak azon részén, melyet eszelős női kacaj követett. Oltásra, vagy az entitás megfékezésére alkalmas eszköz nélkül, hőseink igyekezték minél hamarabb kimenekíteni Corniliust az épületből, aminek az emelete, pillanatok alatt izzó katlanná vált. Mire pedig a földszinti ajtóhoz értek, sűrű fekete füst dőlt ki utánuk a kikötői utcára.

Rémületükre, a lángok már kezdtek tovább terjedni egy következő épületére, egy kisebb íjászboltra, aminek tulaja hamarosan lélekszakadva érkezett a helyszínre. Cornilius megszólításából kiderült, hogy a hosszú, sötét hajú, fekete kabátot viselő, határozott fellépésű fiatal hölgy neve **Darra** - akin hőseink utóbb vették észre, hogy hiányzik a bal keze. A nemsokára odasiető városi őrökkel, és fentebb leírt, mágikus képességekkel is bíró embernővel együtt, sikerült eloltani Cornilius, addigra összeroskadt régiségboltját, és megfékezni a tűz terjedését. A történések végére megérkezett, Pristan egyik elöljárója, **Caspar** tanácsos; egy felfuvalkodottnak tűnő, vörös nemesi köpenyt viselő, barna, félhosszú hajú, és kecskeszakállú férfi. Heves szóváltást folytatott az öreg tudóssal, és elmarasztalta, amiért a Felvigyázók veszélyes kísérleteit városuk szívében hajtják végre. Majd elviharzott, jelezve, hogy ez volt az utolsó csepp a pohárban, és azonnal mindenről beszámol a domovan helytartónak.

Minthogy már lassacskán esteledett, és az éktelenül forró romokhoz még nem tudtak hozzáférni, hogy megnézzék mi lett a Fúria esszenciáját őrző ládával, úgy határoztak, próbálják felgöngyölíteni az iménti ügyeket. Először is, elnézést kértek Darrától, és megígérték, hogy szólnak a helytartónak valamiféle kártérítés intézéséről. Aztán Cornilius és Nastur úgy döntöttek, a félreértések mihamarabbi elkerülése végett, még ma megpróbálják fölvenni a kapcsolatot a város vezetésével. Ezen felbuzdulva, majd mind velük akartak menni, de valakiknek maradni kellett, hogy a biztonság kedvéért őrizzék az ereklyetartót rejtő romokat, mely feladat Kajetánra, és a boltját ért károkat felmérő Darrára hárult. Miután az izgága dalnok, és a kimértebb varázslónő kínosan hosszú ideig kellett, hogy élvezze egymás társaságát, Ishi, Venarius és Kelsalor, az est leszálltával, elég lelombozottan tértek vissza a helytartó kastélyából. Kiderült, hogy a sürgős ügy ellenére, a Felvigyázóknak meg kell várni amíg hívatják őket.

Így, jobbnak látták nyugovóra térni, Darra pedig szólt a segédeinek, és a városi őröknek, hogy vigyázzanak az emeletén tátongó lyuk miatt kiszolgáltatottá vált boltjára. Egyéb szállás híján, a temető alatti központban aludtak mind, majd másnap délelőtt (*Khes 3.*) kibányászták a romok alól a ládát. Venariust kellő távolságban tartva tőle, négyen veselkedtek neki, úgy hogy még Darra is segített épp kezével, akképp vitték el a Felvigyázókhoz. Ezt követően, a varázslónő üzlete újjáépítését illetően intézkedett, Kelsalor a városházán érdeklődött a közelmúltban esetlegesen Antamerből érkezőkről, a többiek pedig elkísérték Nasturt és Corniliust a kastélyba. Utóbbinál, egy csoport felbőszült falusival találkoztak, akiket egy **Ilosh** nevű férfi vezetett, és egy általuk **Végzet Lovasa** ként említett szellem garázdálkodása miatt akartak a helytartó elé járulni.

## Váratlan fordulatok

Alig egy nappal korábban (*Khes 2.*), a messzi északon, Drífa, Tia, Tastar, Xavion és Gagul, egy fura öregember vezetésével, óriások építményeit derítették fel egy szigeten lévő barlangban. A jéggel borított járatokban, összeomlott házféleségek mellett, egy hatalmas terem végében domborműves falat pillantottak meg. A faragványok egy lesújtani készülő alakot, és egy tüskés szörnyeteget ábrázoltak. Előbbit, kezében pörölyével, melynek tömbszerű feje egy csóvát húzott maga után, amint a kettejük között megjelenített, hegycsúcsos sziget felé tartott. A dombormű körüli rúnákat elnézve, valamint látva, hogy a fal felénél, hosszában van egy végigfutó mélyedés, gondolták fentebbi vésetek adott sorrendű megnyomása, egy titkos ajtót nyit ki. Bármi lehetett is a kombináció, elsőre nem sikerült kitalálniuk, mert helyéről kitört az addig pörölyt fogó kőmonstrum, és rájuk rontott - fegyverét szerencséjükre a falban hagyva.

A megelevenedett szobor többjüket eszméletlenre zúzta, és az utolsónak talpon maradottak is részben egy szerencsés körülmény folytán tudták legyőzni. A teremtmény ugyanis, valamiért az Eldri nevű vénemberre kezdett fókuszálni, aki csodával határos módon minden ütését elkerülte. A kimerítő harc végeztével, aztán ismét nekiveselkedtek a rejtvénynek, és ezúttal, az északi írásjelekben járatosabbnak tűnő, hóbortos öreg segítségével, sikerrel jártak. A fal kettényílt, és mögötte egy kis terem tárult fel, közepén egy emelvényre helyezett kőládával. Akárhogy próbáltak azonban hozzáférni ahhoz, minden eszközük jéggé fagyott, és eltört. Előbbi hozzáértése miatt, újra Eldrihez fordultak, de az csak valami fényes kőről és meghasadó földről hadovált. Ezen a ponton, Gagul frusztráltan megkérdezte, hogy tud-e közös helyett más nyelven beszélni, mert így nehéz vele szót érteni.

Meglepetésükre, az öregember fesztelenül, számukra érthetetlen módú megnyilvánulások között kezdett váltogatni, majd a sárkányvér és Tastar megdöbbenésére, a négy elem egyik nyelvén szólalt meg. Így, ketten folyékonyan tudtak vele kommunikálni, de nem feltétlenül kaptak válaszokat - sőt, jóval több kérdés fogalmazódott meg bennük. Eldri félvállról közölte, hogy a ládában egy üstökös szíve van, majd látszólag összefüggéstelenül hőseinket kezdte méltatni, mire Gagul fejében megfordult, hogy az öreggel valami nagyon nincs rendben. Kellemetlen érzés azonban csak akkor fogta el igazán, mikor az idegen szóban jelezte, hogy nem ért egyet őrültnek minősítésével, és a pap legutóbbi beszélgetésük alatti akadékoskodása is zavarta. Fentebbiektől végleg letaglózva, Gagul hirtelen nem tudott mit reagálni, de Eldri nem is hagyott rá időt, mert a ládával való ügyetlenkedésükre legyintve, megindult a romok közt, egy hatalmas, zárt kőajtóhoz.

Odaérve, érzékeltette az utána sietőkkel, hogy ez lenne a helyes irány, csak át kell jutni rajta, amit prezentált azzal, hogy eltűnt, majd ismét megjelent - feltehetően a fal túloldaláról. Továbbra is döbbenten, Gagul megérintette az idegen vállát - hogy igazolja, nem képzelődik - azonban ugyanolyan hirtelen el is rántotta kezét, mert érezte ahogy idő, tér, és milliónyi tudat összefolyik elméjében. Ezután, a társaság értetlenkedését látva, Eldri megjegyezte, hogy ő csak az ajtót mutatja meg, de nekik kell bemenni rajta; majd nyoma veszett. Hőseink próbáltak bedörömbölni, de a kövön ez nem nagyon volt lehetséges; bentről azonban ütemre ismétlődő, fémes pengést hallottak. Végül, az ajtón lévő csillagkép ábrázolás egyes pontjait benyomva, sikerült mozgásra bírni a méretes kőlapot. Mikor pedig benéztek, egy hatalmas kovácsműhelyt pillantottak meg, melynek a kohójában kék láng lobogott, és az előtte lévő üllőnél, egy hasonlóan fakó színű, fehér szakállú óriás kalapált.

A csapat érkezésére felfigyelve, lassan feléjük fordult, és rájuk mordult, hogy ha a szállítmányért jöttek, miért nem abból az irányból tették, amerről szoktak. Kiderült ugyanis, hogy kékacél fegyvereket készít egy rendszeresen visszatérő hajónak; melynek hallatán, Xavionnak érdekes ötlete támadt. Ráhatás varázslattal meggyőzte az óriást, hogy ők valóban rakományért jöttek, így hőseink felnyaláboltak ahány kékacél fegyvert csak tudtak. Gondolták, ilyen rejtett helyen, csakis tisztességtelen illetők lerakata lehet, ezért nem különösebben hezitáltak, annak ellenére, hogy a velük lévő első tisztnek rossz előérzete volt a dologgal kapcsolatban. Kihri jelezte is, hogy egyelőre inkább csak pár fegyvert vegyenek el, aztán jelentsenek a kapitánynak a találtakról, és meglátják hogyan tovább.

A Viharszelőre visszamenve, megkapták Raiko beleegyezését, hogy elhozzanak két ládának megfelelő készletet, mert a remélhetőleg estére felszállásra képes hajó, nem bír el sokkal több ráadás szállítmányt. Újra odamentek hát az óriás műhelyéhez, akiről kiderült, hogy **Khol**nak hívják, és száműzték népének **Stórgard** szigetén lévő otthonából. Majd egy újabb varázslattal rávették, hogy nyissa ki nekik az áthatolhatatlan faggyal körülvett ládát, melyben azután egy jókora, fényesen pulzáló követ pillantottak meg. Miközben az óriásnak fizettek, hogy az Eldri által üstökös szívének nevezett tárgyat, estére kékacél dobozba téve szállíthatóvá tegye, hangokat hallottak egy járatból, mely az ajtóval szemben volt, ahol ők bejöttek. A csapat egy része gyorsan elrejtőzött, Gagul és Drífa meg felkészült az érkezők fogadására - egyfajta elterelésként. Látványuk bizonnyal el is érhetett valamilyen hatást, mert amint a jövevények fáklyafénye feltűnt, azok megtorpantak.

## A bizalom ára

Az alagútban, két marcona, félork szerű alakot lehetett kivenni, akik egy idősebb félszemű törpöt kísértek. Utóbbi, úgy tűnt hamar felmérte a helyzetet, aztán kedélyesen bemasírozott a műhelybe, köszöntve Kholt és előmerészkedő hőseinket. Gagul kifejezetten ellenszenvesnek találta az idegent, az viszont hirtelen Xavionra sandított, és gratulált neki az általa ihletett előadáshoz, ami által az ördögsarj felismerte benne a tengerészt, akivel a fogadóban beszélt. Az illető **Gunnar** néven mutatkozott be, és kérdezte, mi járatban vannak itt. Mikor pedig, a sárkányvér pap, kihívóan, számbeli fölényükre alapozva, említette, hogy náluk van a fegyverszállítmány egy része, az idős törp nemtetszését fejezte ki.

Elmagyarázta, hogy mindig előre fizetnek az óriásnak, és ezúttal a kapitányuk is rendelt egy egyedi kardot, melyről leírás alapján kiderült, pont a Viharszelőre vitt darabok egyike volt. Így, civódtak egy ideig, miképp is rendezzék a kellemetlen helyzetet, mialatt Gagul kalózkodással is gyanúsította a jövevények vezetőjét, aki felháborodott a kijelentésen, mondván hőseink lopták meg őket. Végül, Xavion békítésére, a két fél megegyezett egy esti találkozóban, egy szirten, az éghajótól tisztes távolságban, ahol átadják legalább a kapitány fegyverét, és egy Gunnarnak készített pörölyt, ami szintén hozzájuk került. Ezt, a Viharszelőre visszatérve Raikóval is megbeszélték, aki jelezte, hogy reményeik szerint, mikor a törppel való ügyletnek vége, a hajó már nagyjából kész lesz az indulásra.

Így aztán, estefelé lassan indultak volna a szirthez, amikor Milford botorkált ki szomorkásan a fedélzetre. Elmondta nekik, hogy az ork sereg idő előtt elérte Amrabart, és elképzelhetetlen erővel, bevette azt. Ezért, Oressa utasítására, felmentő csapatokat kell gyűjteniük a Mágusok Városában, **Ardomil**ban, az Arduum északi határán lévő Zihr-hegység közelében, hogy onnan, immár véglegesen megkezdjék az orkok felszámolását. A Felvigyázók pedig, azalatt igyekeznek biztonságban tartani legalább a Fúriát őrző pecsétet, ameddig tudják. Ezt hallva, Raiko megígérte, hogy elviszi őket Ardomilba, és onnan rögtön megy jelenteni a Fénysárkány Rendjének, nehogy Zichan földjén is valaki a Sötétség Hírnökének börtönére törjön. Mindezek tudatában értek sötétedéskor a szirt lábához, amin Gunnárral találkozniuk kellett. Xavion azt javasolta, Gagul inkább maradjon lent, mert úgyse találná a közös hangot a törppel, Tia pedig vállalkozott, hogy ő is a sárkányvérrel várakozik, amíg a többiek visszajönnek.

Ekképp Tasar, Drífa, és az ördögsarj beszéltek a fegyverszállítmány eredeti tulajdonosaival, a víztől sikamlós lépcsőkön elérhető meredélyen, a sziklának csapódó hullámok moraja, és az alkonyi szélben pislákoló fáklyák lángjai közepette. Gunnar megköszönte az együttműködésüket, és elmondta, hogy egy fegyveres kaldar hajó első tisztje, ami a Csikorgó-tenger partvidékét járja, de ezt - a narodin törpök háborús helyzetből adódó bizalmatlansága miatt - nem akarják nagydobra verni. Ez tehát az oka - no meg az óriás igényes munkája - hogy titokban itt veszik fel a készleteiket. Minek utána átadták a pörölyt és a kardot, meg ilyetén módon tisztázták a félreértéseket, illetve Gunnar futólag megdicsérte a szirtről pont kivehető Viharszelőt is, elváltak útjaik.

Így, kissé nyugodtabban mentek vissza Khol műhelyébe, az üstökös szívéhez készített ládáért, mielőtt teljesen besötétedett volna. A jégóriás megjegyezte, hogy a kékacél korántsem ér fel az eredeti tárolóval, ezért csak néhány napig lehet gond nélkül szállítani benne a követ. Végül pedig hozzátette, hogy ha ebből a fura égi sziklából, vagy más szokatlan anyagból fegyvert akarnának csináltatni, jöjjenek el ismét, mert népének szakértelmével a törpöké sem ér fel. Ezen új kapcsolattal gazdagodva, visszaindultak a hajóhoz, mely fényeit, a szigetet borító köd közepette, az elhagyatott halászfalu táján kezdték kivenni - ám különös módon, valamiféle hangzavart hallottak abból az irányból.

Amint a Viharszelő látótávolságba került számukra, észrevették, hogy mögötte, egy nagyobb hajó árnya tornyosul a víz fölé, melynek megtépett, kékes vitorlái voltak, és egész felépítményét göcsörtös jégcsapok szegélyezték. E nem túl biztató háttér előtt pedig, kétségbeesésükre, az éghajó legénysége küzdött a másik bárkáról sorra átjutó alakokkal. Ezt látva, lélekszakadva biztonságba helyezték az üstökös szívét az egyik romos épületben - közben futólag észrevéve, hogy Eldri háza olyan mintha évek óta nem járt volna ott senki - aztán a csónakhoz siettek. A fedélzetre vergődve, kínkeserves küzdelembe csöppentek, melyben a sárkányvér legénység harcolt szedett-vedett öltözékű haramiákkal, köztük az egyik félork félével, akit Gunnar mellett is láttak.

A pokoli zűrzavarban, olykor dördülés hallatszott, és hatalmas lövedékek zúgtak el a hadakozók között. Az egyik pillanatban, pedig egy Drífa által északi élőholtként felismert teremtmény mászott fel a fedélzetre, mely rémséget Gagulnak sikerült megfutamítania. Az ellenség azonban számfölényben volt, és kezdte őket sarokba szorítani. Így, a sárkányvér pap és ördögsarj varázslónk, megpróbálták felgyújtani a másik hajó vitorláit, amik rejtélyes módon, hamar kialudni látszottak - de a támadók egy részét visszavonulásra ösztönözték. Azokat, azonban újabb lövések fedezték, melyekből egy telibe találta Xaviont, akit hirtelen kaotikus színű, kavargó energiamező vett körbe, majd ugyanolyan pusztító erőnyalábként lövellt ki belőle. Ez válogatás nélkül végigszántott a küzdőkön, mely által Kihri végzetes sebet kapott, Drífa pedig a vízbe kényszerült ugrani - mely közben zuhanását, a korábbi kimértségéhez képest aggódó tekintetű Tastar varázslata tompította.

Aztán, amilyen gyorsan az ördögsarjjal történő mágikus kitörés kialakult, oly hirtelen el is múlt. Mire Xavion, önuralmát visszanyerve, elborzadva pillantott végig az ellenfelektől megtisztult, de égett holttestekkel teli fedélzeten. Ekkor Drífa, a víz alatt sárgászöld fényeket látott felizzani, és hallotta amint Raiko kapitány kiadja az indulásra vonatkozó parancsot. Ezért sebtiben visszakapaszkodott a hajóra, mely lassan elkezdett kiemelkedni a vízből, el a ködös szigettől, egyenesen a tiszta égbolt felé. Így, a csillagokat megpillantva, hőseink egy része fellélegezhetett - kivéve Xaviont, aki akkor vette észre, a kormányhoz vezető egyik lépcső árnyékában Gweldirt, amint magához szorítja Thelia megtört testét.

## Holtak nyomán

Mialatt hőseink feltehetően Ardomilba tartottak a Viharszelőn, az egész napot (*Khes 3.*) kitöltő ügyintézéstől fáradt Ishi, Darra, Kajetan, Kelsalor és Venarius, estefelé visszamentek a Felvigyázók pristani központjába. Corniliusszal megvitatták a Végzet Lovasának ügyét, ami állítólag egy száz évvel korábbi csata helyén, a **Veres Liget**nél kísértő rémalak volt, melyről egy hónapja érkeztek az első beszámolók. A környéken sok hadakozás zajlott a domovan emberek, és Kelsalor népe, az antari tündék csapatai között. Ezért volt a mai napig ritka, hogy e két ország lakói felkeresték volna egymást - így pedig, fentebbi hősünk se talált mostanában itt járt honfitársaira utaló nyomot. Ezen ismeretekkel felvértezve mentek aludni, és Darrát kivéve, nyugodtan telt az éjszakájuk. A varázslónő ugyanis rémálmot látott, ám részleteiről később nem akart beszámolni a többieknek.

Másnap délelőtt (*Khes 4.*), végre sikerült bebocsátást nyerniük a helytartóhoz; egy tanácsosa, Caspar mellett, elcsigázottan trónusán gubbasztó, idős kora küszöbén álló emberhez. A férfi torkig volt azzal, hogy tovább tetézték a város problémáit, melyre így is északról a berrik Hercegi Kamara gyakorolt nyomást, délről meg az ork támadásokkal kapcsolatban segítséget kérő, szövetséges arazi törpök. A Felvigyázók további helyi ténykedéseiről hallani sem akart, mi több kitiltotta őket Pristanból. Hőseink tettrekész hozzáállását, és addig számára tiszta előéletét figyelembe véve, azonban nekik meghagyta, hogy ha tudják, továbbra is segítsék a környékbelieket. Kezdve az Antamer széli feszült helyzetek, mint például a falusiakat lázongásra késztető szellemek ügyének megoldásával. Miközben úgy tűnt ekképp sikerül valamilyen köztes megállapodásra jutniuk, a férfi hirtelen fulladozni kezdett.

A trónteremben elhomályosultak a fények, és a padlóból méregzöld nyalábok szivárogtak elő, melyek egyenest az őrökre tekeredtek - de Caspart, és az időközben ájuldozó helytartót elkerülték. Egyszer csak, az egész helyiséget betöltötte egy testetlen, fülsértően rekedt hang, mely tolvajnak nevezett mindenkit, és megfenyegette őket, hogy a másvilágon majd őt, a királyukat szolgálva vezekelnek árulásukért. Aztán, a termet addig vigyázó hat férfi páncélját és bőrét, egyszeriben valami rothadás emésztette fel. Majd az egykori őrök, fájdalmas vonaglást követően, élettelen tekintetüket hőseinkre emelték, és támadásba lendültek. Egy örökkévalóságnak tűnő kifelé vezető út során, a csapatnak sikerült kimenekíteni a kastélyból Caspart és a város, Ishi gyógyító varázslata által magához térített vezetőjét. Menet közben az udvartartás több élőholt emberével is megküzdöttek, de végül a folyópartra érve fellélegezhettek.

A gonosz varázslatot megfigyelve, Cornilius arra jutott, hogy mintha csak az itteni születésűekre lenne hatással - bár titkon megosztotta hőseinkkel, hogy elvileg a tanácsos is helyi származású. Mindenesetre, lehet hogy vannak még túlélők a kastély lakosztályaiban, akik épp az élőholtakkal küzdenek. Így, Kelsalor és Venarius visszaosontak az épületbe, és szerencsésen találtak is több embert. Köztük egy **Rainald Hersker** nevű flossarni követet, akinek a gondjaira bíztak egy megárvult kislányt. Mire kiértek, szemtanúi lehettek, amint Caspar addigra odavezényli a városi **Kelemvor** papságot - kik a végső nyugalom szentségét őrizték - és velük tartott néhány pont Pristanban járó daliás harcos, a **Bíbor Tőr** lovagrendjéből. Ez utóbbiakat Ishi különös figyelemmel szemlélte, de még így is észrevett egy útszéli pipacsot, melyet jó jelként a kalapjába tűzött.

A tanácsos ezt követően megindult a helytartóhoz, akit előzőleg elkísért a városházára; de csak miután kifejezte háláját hőseinknek, és egy pecsétes engedélyt adott nekik, hogy szabadon járhassanak el a mostani események felgöngyölítését illetően. Ezalatt, a papok vezetője, **Zevro** atya - egy kopasz, csak állának élén rövid szakállal rendelkező idős férfiember - megszervezte a kastély tüzetes átkutatását, melyhez Ishi, Darra, Kajetan, Kelsalor és Venarius is csatlakozott. Ők, a korábban felderítő ördögsarj és tünde által kihagyott alagsorba mentek, ahol utóbbi társuk, illetve Kajetan közbenjárásával, kikérdeztek egy patkányt. Megtudhatták, hogy nemrég több tucat élőholt masírozott arrafelé, majd kitörtek, egy félreeső, befalazott járaton. Az említett helyet megtalálva, a Bíbor Tőr két lovagját pillantották meg, akik erősítésre vártak, de nem állták hőseink útját, amikor azok úgy döntöttek, hamar a rémségek nyomába erednek.

A kastély alatt, egy elhagyatott, félig beomlott börtönre leltek, de az zsákutcának bizonyult. Egy másik irányba próbálkozva, végül egy iszapos, düledező kőalagúton haladtak át, nagy valószínűséggel a folyó alatt. Annak végén, két szűkebb járatot láttak, melyből a baloldali egy romos terembe vezetett. A falai tele voltak régi életképek ábrázolásaival, és az azokat szegélyező rúnákban, Kajetan több helyen a "BRNK" betűsor ismétlődését vette észre - melyet Cornilius, utólag **Barnak** ősi törp városának nevével azonosított. Minthogy onnan nem tudtak másfele menni, a korábban egyenesen folytatódó alagutacskán kecmeregtek tovább, egyenesen a felszínre, egy régi erdőszéli temetőbe, Pristan hídfői külvárosa mellett. Itt pedig, ismételten a falvak egyikét riogató szellemekről hallottak szóbeszédet - az elvileg erre távozó élőholtakról, azonban úgy tűnt nem tudott senki. Ám kutakodásukat ezen a ponton félbeszakította, hogy Darra gondolatban mágikus üzenetet kapott Corniliustól; aki jelezte: amint lehet, menjenek a Felvigyázókhoz.

Odaérve, az öreg tudós megkérdezte, mit tudtak meg a helytartónál történtekről, ők azonban jelezték, épp az Antamer erdeje felé eltűnt rémségek után kutattak - holmi a papok és lovagok segítségével - amikor ő kérette őket. Erről az idős férfinak eszébe jutott, hogy azt akarta javasolni, menjenek át Ardomilba, a Mistran Akadémia könyvtárába, és olvassanak utána a korábban említett Végzet Lovasának, meg az élőholtak esetleges környékbeli jelenlétének. Valamint, a lovagok kilétére kitérve, hozzátette, legyenek óvatosak a Bíbor Tőrrel, mert annak tagjai, lehet szent célért küzdenek, de mind megszállottak. Ezáltal, Cornilius felvetése mentén, a társaság végül úgy döntött, a Felvigyázók átjáróján, másnap átmegy a Mágusok Városába.

## Továbblépés

Ugyanezen a napon (*Khes 3.*), reggel, a Viharszelő gyászos csendben siklott a Pikkelyszirt-hegység csúcsainak fellegei közt. Félúton lehettek Harstrond és az Árnyerdő között, amikor a kapitány kiadta, hogy álljanak meg egy eldugottabb helyen lévő meredélynél. Az elmúlt éjszaka szülte mély ráncok, a legénység, és hőseink arcán is jól látszottak, amint a rámpán a hegyi sziklákra léptek, hogy fát gyűjtsenek a halotti máglyához. Gagul mindent megtett, hogy megmentse azokat, akiket a mágikus kitörés megsebzett, ám testük fokozatosan elporladt. Ha emiatt nem gyötrődött volna elégé, Xavionnak Thelia elvesztésével is szembe kellett néznie, akit a tengeri martalócok öltek meg - de az ördögsarj nem akart belenyugodni ebbe. Remélte, hogy Ardomilban, a mágusok talán vissza tudják hozni valahogy az életbe azt, aki sok szempontból pótanyja volt az elmúlt években.

A legénység azon tagjai számára viszont, akik porhüvelye nem veszett oda végleg a küzdelemben, Raiko kapitány vezetésével megemlékezést tartottak, mely végeztével, a lelküket Tamihra kegyeibe ajánlották, és a máglyát saját sárkánytűzzel gyújtották meg. Majd az elesettek emlékhelyét hátrahagyva, kelet felé kerültek - hogy ne a háborúban álló berrik állam felett repüljenek el - úgy közelítették Domovin északi része felől a Mágusok Városát. Az út majdnem két napig tartott, és alatta érezhetőek voltak az elmúlt időszak feszültségei. Tia és Drífa, a biztonság kedvéért ketrecben tartott Lunannel kapcsolatban vesztek össze, Xavion pedig, saját bűntudatán kívül, Gweldir önmarcangolásával is meg kellett birkózzon. Közben kiderült a hajót ért sérülés oka is, mely a jelek szerint nem lövedék volt, hanem az adott szárnynál titokban elhelyezett mágikus véset.

Végül, utazásuk második napjának délutánján (*Khes 4.*) pillantották meg Ardomilt. Antamer erdejének északi határán szállva, lassacskán hófehér épületek, türkizkék cseréppel, sok helyen pedig kertekkel borított tetői sejlettek fel a fák sűrű sorain túl. Úgy tűnt, az egész várost, egy teljesen szabályos körben, alabástromszín fal szegélyezi, és egy nagyobb szigetet magába foglaló folyó választja ketté. A Viharszelő, az északi részen ereszkedett le, egy ugyancsak letisztult, fehér kőből épült bástyához, melyből még három másik volt a kör egy-egy pontján, a fő égtájak felé. Mint kiderült, ez volt a Felvigyázók helyi központja, és itt találkozhattak a gondterhelt Oresszával, illetve egy épp vele egyeztető, kékeslilás köntöst viselő, hosszú lófarokba fogott, barna hajú, rövid szakállú féltündével.

Az illető **Agennor** néven mutatkozott be, és elmagyarázta, hogy mióta Milford legutóbb a parancsnokkal beszélt, Amrabart végleg elfoglalták az orkok. Ami viszont arra késztette a város és a Fúria börtönének őreit, hogy a mágusokhoz forduljanak segítségért, az az ellenséggel szövetségben harcoló szörnyeteg: egy sárkány jelenléte volt. Továbbá, az egész ostrom túl összehangoltnak tűnt holmi sivatagi törzsekhez képest, mivel - a Rászorulókkal való kapcsolatuktól megtudták - egy csapat ork, valamilyen álcával beszivárgott egy csempészhajón. Majd a sereg érkezésekor, egy tűzelementált idézve, felgyújtották a kikötőt, és védtelenné tették a mellette lévő falszakaszt. Mi több, megsemmisült a Teleportárium, és a Dolarra Csarnoka alatti átjáró, amin a Felvigyázók közvetlen csapatokat küldhetnének. Mindezek által, egyedül mágikus úton tudták megfigyelni az elfoglalt város történéseit, mely módon, hőseink számára is engedtek némi betekintést abba, mi zajlik ott.

A Felvigyázók központjában elhelyezett kőasztal felszínén, egy homályos kép derengett fel Amrabarról. Látszott, hogy a falak északi részét lerombolták az ostromnál, a kovácsműhelyek környékét katonai táborrá alakították, Dolarra Csarnokában pedig túlélők küzdenek vadállatokkal. A fellegvár kupolája, illetve a Larelion Lángjával égő világítótorony leomlott, és a lépcsős kerteket felperzselték. Végezetül, Aureon Könyvtára előtt, egy hatalmas hasadék tátongott, aminek az alján a Fúria börtönét védő pecsét volt. A nyomasztó látomás végeztével, azonban nem szakadt meg a rossz hírek sora. Ugyanis, a közeli Pristan városából, egy Nastur nevű sárkányvér Felvigyázó érkezett, akitől megtudhatták, hogy az ottani helytartó kastélyának udvartartásából sokan élőholtakká váltak. Ez pedig, azzal együtt különösen vészjósló volt, hogy a tündék beszámolói alapján, Antamer déli részén, a Zihr-hegység mentén, több helyen valamilyen kór mételyezte az élővilágot.

Hogy legalább némi bizonytalanságtól megszabaduljanak, elmentek Xavionnal utánajárni a vele történt mágikus kitörésnek, és Thelia feltámasztásának. Agennor tanácsára, **Mystra**, a mágia istennőjének szentélyébe vezetett utuk, mely a Mistran Akadémián belül volt; és ott, **Gvendolin** főpapnővel beszéltek mindkét kérdéskörről. Az ördögsarjat illetően, kiderült, hogy akik nem tanulják a varázslást, hanem erejüket közvetlen, akár zavarosabb körülmények közt szerzik, azoknál fennáll a veszélye hasonló baleseteknek. A tündenő életbe való visszahozásáról, pedig azt mondták, megpróbálják Mystra segítségét kérni, aki ugyan nem élet vagy halál ura, de a mágia általa fenntartott kötelékén keresztül, közben járhat ilyen isteneknél. Így hát, meghagyták nekik, hogy másnap reggel térjenek vissza az elhunyt testével, mikor a papnők már készen állnak a szertartáshoz.

<-- AMRABARTÓL ARDUUMIG --- EMLÉKEK --- ZIHRMELLÉK FELFEDEZÉSE -->