Waldburg

Név: Waldburg,
tündék többnyire a Woodcastle nevet használják rá
Ragadványnév:
Kereskedők aranyfoga
Típus: Kereskedőváros
Lakosság:
2000 fő az állandó lakos, nagyrészt tünde- és emberlakossággal
(nagyjából 48%-48%; összesen 96%), kisebbségben élnek itt
sötételfek, démonok, és egynéhány vámpír is előfordul. A
létszám gyakran a kétszeresére nő az átutazóban lévők miatt,
nagyon jó szezonban még a 5000 lélekszámot is megütötte egyszer
az elmúlt évtizedben.
Vallás: a tündék természettisztelők,
az emberek katolikusok, lévén, hogy Észak felségterületére (is)
esik a város.

**Történelem**

Az időszámítás
előtt ezen a környéken gyakorlatilag csak ideiglenes táborok
voltak. Hamar felfedezték kedvező fekvését, a megélhetés
lehetőségét, és a letelepedés ötlete is felmerült mindkét fél
részéről, a kiegyezés gondolata azonban még csak meg sem fogant,
így harcolni kezdtek a területért. Megelégelve aztán a
háborúskodást, ennek elkerülése érdekében úgy döntöttek,
hogy évtizedekre még a környékére sem mennek. Ez gyakorlatilag a
Szakadás miatt történt, Isten büntetésekor; akkoriban elfoglalt
volt mindkét fél az Ítélettel, így az Ötven Sötét Év idején
érintetlen maradt a terület, az itt történt vérontások pedig
elfelejtődtek.
Mikor Karl egységbe szervezte az emberiséget
az Ötven Sötét Év után, akkor kezdett el kialakulni egy kisebb
település itt, melyet Waldlandnak hívtak egy-két nagyon régi,
fennmaradt feljegyzéstöredék alapján, viszont ennek hitelessége
egyelőre kétes. Tekintve, hogy nincsen más, ami idáig
visszanyúlna, ezt veszik alapnak a város történelmében.
Nem
virágzott akkoriban (V.I.SZ. 50-től egészen V.I.SZ. 377-ig) úgy,
mint manapság, és a letelepedést, az első házak megépítését
követően gyakorlatilag azonnal elhagyatottá vált, mivel sem a
tündék, sem az emberek birodalma nem volt elég kiterjedt ahhoz,
hogy idáig, a két határig kinyúljanak a hatalmak. Távol estek az
akkori kereskedelmi csomópontok, a munkalehetőségek és nem
jutottak el idáig a hírek, mintha egy teljesen elszigetelt része
lett volna Veroniának, hiába a kedvező fekvésnek. Mivel ez csak
egy kezdetleges, szórakozás nélküli, kevés lakosú, már-már a
semmi közepén lévő település volt, ahova alig-alig jártak el a
kereskedők is szállítmánnyal, élelemmel és minőségi ruhákkal,
nem volt értelme egyik félnek sem a maradásra; inkább elköltöztek
a lakottabb vidékekre.
A megkezdett, fák rejtekében lévő
településre aztán a tündék bukkantak rá. Felújították a
hosszú évek óta ott álldogáló építményeket a saját ízlésük
és stílusuk szerint, a vastagabb ágak között is létrehoztak
otthonokat, és átkeresztelték Lawnranchre, elvégre fogalmuk sem
volt arról, hogy ennek a helységnek már adtak nevet az emberek.
Ekkoriban (V.I.SZ. 150 körül) csak tündék lakták a helyet, újra
felfedezve a kedvező körülményeket a létszám hirtelen nőtt
meg, majd stagnálni kezdett. Időközben (V.I.SZ. 200 körül) nem
sokkal odébb megjelentek az emberek is, újra lerakták az alapokat
Waldlandhoz, ám mivel nem zargatták a másik félt, így tudomást
sem vettek egymásról. Békében éltek, de csak azért, mert nem
merészkedtek egymás területére, még ha közel is voltak
egymáshoz.
A sötételfek visszafogadásával (V.I.SZ. 370.)
megérkeztek az első átkozottak is a tiszták közé, bár igencsak
kevesen, mivel nagyon kívülre esett a hely, és akik jöttek, azok
többsége is holdcsókolt volt.
V.I.SZ. 377-ben történt az
ember-tünde tárgyalásoknak köszönhetően megnyílt a lehetőség
a köztük zajló kereskedelemre, ami segítette, hogy Lawnranch és
Waldland apró települései terjeszkedjenek. Ebben a két faluban
cserélődtek a nyersanyagok, a másik faj képviselői átmentek, de
csak és kizárólag a kereskedők, és ahogy telt az idő, valamint
mivel elkezdődött a fejlődés időszaka, egyre fontosabb szerepet
töltött be a két helység. Terjeszkedni kezdett mindkettő,
lakosokkal is gazdagodtak bőségesen, és egészen addig nőttek,
míg egymás határait nem érintették. Eleinte visszakoztak és
tiltakoztak, majdnem vérengzésbe folyt át a találkozás, mert
vita alakult ki, melyik földdarabtól melyik népé, aztán, hogy
elsimítsák a nézeteltéréseket, tárgyalásokba kezdtek. Az
eredmény nem volt más, minthogy a két apró helység összenőtt
többnyire békés körülmények közt, és hogy véletlenül se
történjen haragtól fűtött gyilkosság, közös megegyezés
alapján szövetséget kötöttek, ami mindmáig él. Mostanáig sem
nagyon jellemző, hogy nagyon sokban segítsék egymást, leginkább
csak elviselik a másik faj jelenlétét, de legalább a kocsmai
csetepatékon kívül nem alakultak ki harcok, és a sértegetéseket
is mellőzték.
A démonokkal való háborúskodás a legkevésbé
érintette a lakosokat, mivel a tündék területének peremén
fekszik a város. Az itteni emberek továbbra is jólétben éltek,
bár a tőlük származó kereskedelmi cikkek száma megcsappant.
Ritkásan jártak arra a háborús idők miatt a kereskedők, de
elegendőnek bizonyult a tündéktől származó nyersanyag és az a
néhány szekér, ami érkezett arra a másik fajtól. Ugyanakkor az
ide érkezőknek alig-alig akadt bármi néhány év után, amivel
tevékenykedhettek, a menekülteknek nem adtak munkát, ahogy az ide
vándorlóknak sem, akik nem értettek a kereskedelemhez vagy a
szociális munkákhoz. Katonákra már nem volt szükség, mivel a
közbiztonsághoz elegendő személy már megvolt, így most először
jelent meg a nyomor, ekkor kerültek az utcára ezen a vidéken
emberek. Annyian próbáltak elhelyezkedni az itteni jólétben, hogy
hamar elkapkodták a lehetőségeket, így a későn érkezők
mindegyike a mocsokban végezte, és ez csak egyre erősödött. A
virágzás miatt nem volt és mostanáig sincs olyan, hogy
középszerű: vagy jólét és gazdagság van, vagy nincstelenség.
Az itt lakóknak ez a két életstílus adatott meg, arany középút
nincsen.
A háborúk végeztével, V.I.SZ. 603-703. között a
színvonal emelkedett, újabb kisebb terjeszkedésnek indult a még
két településként kezelt város, és ekkor nevezték a már
ténylegesen összenőtt, egységessé vált településeket
Waldburgnak. A lélekszám ugyancsak nőtt, új házak épültek, ami
felszámolta a munkanélküliséget arra a pár évre, fejlesztettek,
kialakították az utcákat, kikövezték azokat a könnyebb
járhatóság kedvéért; viszont hogy a tündék is elégedettek
legyenek, rengeteg fa található mindenütt, az épületekre
felburjánzanak a növények (egyik-másik építmény tünde-módra
a fákon helyezkedik el), és kisebb, ápolt zöld övezetek is
találhatók. Mondhatni, furcsa, mégis tökéletes ötvözete az
emberek és a tündék stílusának, valahol bizonyára mégis
groteszk annak, aki nem szokott hozzá a kő- és faépületek furcsa
váltakozásához, a két faj nagyszámú megjelenéséhez, a
többnyire feszültséggel teli békéhez.
V.I.SZ. 800-ban
hirtelen megcsappant az emberek száma az új tanok miatt. A
protestantizmus, a vele járó ígéretek és újítások sokakat (az
emberi lakosság egyharmadát) elhívtak a megalakuló Dél
területére, követve Esroniel von Himmelreichot és Rudenz von
Hellenburgot. A Holtmezei Csata V.I.SZ. 817-ben szintén sokat kivett
a városból: sokakat harcba állítottak, rengetegen veszítették
életüket, és az ott lakott, Holtmezőn maradtaknak emlékművet
készítettek, ami a főtéren található. A tündék segítsége
miatt a korábban kényszerből kötött béke már nem tűnik annak,
sokkal természetesebb a kapcsolatuk, valamivel közvetlenebbek is
talán, de ugyanúgy akadnak olyanok, akik ellenzik a kapcsolatot még
úgy is, hogy vállvetve harcolt a két faj egymás mellett.

**Személyek**

Edwin Osser
(V.I.SZ. 30-40 körül születhetett, elhalálozása bizonyára
V.I.SZ. 60-70-re tehető)
Az első Waldland alapítója,
építkezéseinek vezetője, az első épületek feltételezett
tervezője, de hogy miként maradt fenn neve, mindmáig kérdéses.
Nagy valószínűséggel hosszú ideig őrizte néhány irat, majd
szájról szájra terjedt a környéken mindenféle históriával
egybevéve, amiket aztán valaki bizonyára összegyűjtött, míg el
nem mentek a helyről. A ködös történetek szerint nem támogatta
a vidék elhagyását, mert látta benne a lehetőségeket, az
előnyöket, viszont kénytelen volt embereivel távozni innét,
mivel azt a tényt nem hagyhatta figyelmen kívül, hogy a határ
szélére esik, ellehetetlenítve a fejlődést. Muszáj volt hát
visszatérnie az ország szívébe, ahol építészként
tevékenykedett tovább.

Brett O’Neill (Születés
V.I.SZ. 134., halála V.I.SZ. 182., hála a fának, ami megőrizte
ezt a két évszámot.)
Az ő létezése már biztosabb, elvégre
V.I.SZ. 150 környékéről maradt fenn a neve, durván száz évvel
az emberek érkezte után. Afféle felfedező volt, az erdőt járta
sokáig kis csapatával a mélységektől egészen a szélekig, míg
rátaláltak az emberek hagyta épületek – addigra már -
romjaira. Hamarosan hozott pár rátermett tündét, és
felújíttatta, átalakíttatta a helyet velük, a fák közé
épületeket rejtetett, jól megfizetve az elf építészeket a
munkálatok végrehajtásához. Nem tudván, miféle nevet adtak a
kezdetleges településnek az emberek, elnevezte Lawnranchnek. Neki
köszönhető az is, hogy a tündék száma hirtelen megnőtt –
sokkal erélyesebb, befolyásosabb volt száz évvel korábban élt
embertársánál, így érveivel hamarosan meggyőzte a tündék egy
részét az ideköltözésről.
Itt halt meg harminc évvel
később egy betegségben, így már nem találkozhatott a V.I.SZ.
200 körül a környéken ismét letelepedő emberekkel. Holttestét
egyébként Lawnranchtől keletre temették, olyannyira messze, hogy
a fejlődéssel járó terjeszkedéssel is a mostani Waldburg
legnyugatabbi részén fekszik, gyakorlatilag a városhatáron. Egy
gesztenyefa jelzi hollétét, abba vésték bele nevét, és a
szóbeszédek szerint az a fa még egyszer sem száradt ki,
köszönhetően halálával is továbbélő erős
személyiségének.
Haláláig ő kormányozta a kis falut,
intézte az ügyeket, helyét Geoffrey O’Leary vette át.

Geoffrey
O’Leary (V.I.SZ. 158-222.)
Elődjénél kevesebb sikerrel
vezetett, kevésbé volt meggyőző és erélyes, de rengeteg
tapasztalatot gyűjtött a hosszú évek során, tanult hibáiból
is, így addigra igazi bölcsnek számított, mikor az emberek
megérkeztek. Hála tudásának, józanésszel elérte, hogy a
V.I.SZ. 200 körül ismét letelepedő fajjal ne kezdjenek el a
tündék azonnal hadakozni – ekkorra kialakuló tekintélyével
türelemre bírta társait.
Gyakran utalnak rá a
„Hosszúlétű”-ként is, mivel meglepően és meglehetősen
sokáig élt a kezdetleges körülményekhez képest. Egy történet
szerint viszont az utolsó másfél évtizedében már nem tudott
tevékenykedni elmebajok miatt, így gondozásra szorult. Súlyos
betegnek számított, és néhány ember fülébe is eljutott a hír,
akik úgy hitték, megszállta az ördög. Állandó rémálmai
voltak egy idő után, rémeket látott mindenütt, elfelejtett
szinte mindent és mindenkit, még a saját rokonaira sem ismert rá
a szóbeszédek szerint.
Neve kedvelt kocsmájában maradt fenn,
nyughelyéről viszont semmit nem tudni.

Dietmund Liebgard
(V.I.SZ. 182-211.)
A második Waldland alapjainak lerakója.
Állítólag akkori néhány jegyzet alapján talált el ide - amik
mára már nincsenek meg -, remélve egy ténylegesen jó, megélhető
helyet, még ha tisztában is volt a ténnyel, hogy a tündékkel
bármikor összecsaphatnak a közelség miatt. Biztos távolságban,
mégis roppant közel kezdődtek meg a vezénylésével az
építkezések – pontosítva: ő csak fizette a munkásokat némi
támogatással mögötte. Átívelte a nehézségeket, és bár
számításba vette, hogy kénytelenek lesznek visszatérni
otthonaikba, mert határon van a település, mégsem törődött
vele. Helyette kísértette a szerencséjét, ami rámosolygott,
avagy Istennek kedvére való volt mindez, és segítette őt
végig.
Ha hinni lehet a meséknek, akkor ő is értesült
Geoffrey esetéről, és imádkozott Istenhez, hogy meggyógyuljon,
minden áldott éjjel és nappal, jószándéktól vezérelve. Persze
időközben elhalálozott, így nem láthatta, hogy imádságai és
kérései Isten felé sajnos nem teljesültek.
Úgy ítélték,
hogy nem a többi halott ember mellé kéne temetniük, így az akkor
még csak félig megépült templom addigra már szerencsésen
elkészített kriptájába helyezték, hogy még így is tovább
dicsőíthesse az Egyistent, valamint hogy imádságai végül mégis
meghallgatásra találjanak.

Graham Blackwell (V.I.SZ.
358-386.)
Sorban váltakoztak a „Hosszúlétű” után a
vezetők rövidebb-hosszabb ideig, mindegyikük igyekezett valami
érdemlegeset létrehozni, de senki sem bizonyult olyan
kiemelkedőnek, mint elődeik. Graham sem emelkedett ki túlzottan,
csupán az események hozták úgy, hogy maradandóvá váljon a
neve: csupán a V.I.SZ. 370-es sötételf visszafogadás miatt
jegyezték fel, ugyanis V.I.SZ. 374-ben ide is eljöttek az
átkozottak, akiket csupán az ő jóvoltából nem bántottak és
aláztak meg. Rossz nyelvek szerint mindössze az akkori uralkodó
parancsa tántorította el attól, hogy visszaűzze őket Mistwood
mocsaras vidékeire, de egyébként meglehetősen ellenszenvezett
velük, valamint nem támogatta a szövetségüket.
Az ő ideje
alatt lendült fel egyébként Lawnranch kereskedelme, akkoriban
kezdődtek meg nagy építkezések, a terjeszkedés, és csupán
azért maradhatott vezető, mert határozott kiállása, rendre
utasító, ellentmondást nem tűrő szavai, kemény kormányzása
biztosította a fejlődést, a haladást, amit bár nem egyszer
rosszalltak, később hálásan gondoltak vissza a megterhelő
időkre.
Az emberek ekkori vezetőjével, Igor Manhalddal nem
ápolt túl jó kapcsolatot, arrogáns természete miatt pedig ez nem
is volt viszonzott. Mindkét félt végül az érdek kötötte össze,
és a feszültség ugyan érzékelhető volt, mégsem ugrottak
egymásnak a vezetők keménykezűsége miatt.

Igor
Manhald (V.I.SZ. 354-388.)
Jólét, bőség, fejlődés köthető
a nevéhez. Kiemelkedő szónok volt, jó vezető, akire méltán
emlékezhetnek az emberek. Sok épület az ő vezetése alatt épült,
bár főként a kereskedelmi ügyekben játszott szerepe miatt
jelentős: a tündék akkori vezetőjével ugyan nem volt a
legvirágzóbb a kapcsolata, ennek ellenére sikerült a lehető
legkedvezőbbre kihozni a tárgyalásokat, ami a két fél
árucseréjéről szólt. A terjeszkedés így megindult, akkor még
Waldlandnak nevezett hely határai megnőttek, és csupán békítő
beszédeivel és fellépéseivel tudta elkerülni, hogy a megjelenő
feszültség a két fél között ne folyjon harcba. Csillapította
az emberek indulatait, és csak a lehető legrosszabb esetben fordult
a kemény, már-már diktatórikus vezetéshez, alapvetően
igyekezett az akkori pappal együtt megértetni a falusiakkal az
előnyöket, valamint hogy miért kell most elviselniük a
kellemetlenségeket.
„Egy jobb kor” – volt a szavajárása
és található a régi-régi sírkövön is. Állandóan ezt
hangoztatta, ténylegesen reménykedve abban, hogy sikerül
kompromisszumra jutni a két népnek, végül békét teremteniük.
Akkor persze még nem is tudta, miféle szörnyűségek fognak még
történni… Az egyházszakadás még a távoli jövőre nézve sem
merült fel – béke poraira.

Wilbert Feldmann (V.I.SZ.
362-402.) és Chadrick Whitelord (V.I.SZ. 358-399)
Látva, hogy
a két település lélekszáma és területfoglalása rohamosan nő,
az akkori vezetők úgy döntöttek, ideje lenne békét kötniük.
Mindketten visszakoztak az ötlettől, viszont a háborúzásnak sem
látták értelmét, így kénytelen-kelletlen szövetségbe léptek,
pontosítva inkább fegyverszünetet kötöttek, megtiltva egymás
mészárlását. Végül persze, ahogy az idő telt, megszokták
egymás jelenlétét, sőt, mi több, életük vége felé még
szoros baráti kapcsolatot is ápoltak. Waldburgban a Királyok
Kocsmája előszeretettel hozza fel ezt a történetet, azokat, hogy
mikről is beszéltek itt, miféle ügyeik voltak, miket játszottak,
mit ittak, sőt, még közös verekedésről is beszámolnak. Nagy
valószínűséggel azonban ezek csak mesék, amik a vendégek
becsábítására szolgálnak, valamint a szórakoztatáson kívül
más funkciójuk nincsen. Hogy mennyi mindennek a valóságalapja,
azt sem lehet tudni, mert nem maradt fenn semmi ebből – annyi
bizonyos csupán, hogy jó irányba fordult a kezdeti
ellenszenvezés.

Randulf Marmerstein (V.I.SZ. 581-623.)
A
démonokkal vívott háborúk menekültjei többnyire úgy
hivatkoznak rá, mint a „Védelmező”. Nagy szerepet játszott
abban, hogy elszállásolja az érkezőket, valamint munkát adjon
azoknak, akik a frontról jöttek, hogy megtalálják a maguk békés
körülményeit. Azonban azzal is tisztában volt, hogy a harcra
felkészített emberek nem tudnak többé beilleszkedni, így
elhatározta, hogy megalapítja a lassan már összefonódó, két
településnek az őrségét ezekből a menekültekből, kiknek már
se családjuk, se semmijük sincsen. Az ő nevéhez köthető hát az
Aranypajzsosok egysége, ami Waldland, ma pedig már Waldburg
védelmét szolgálja, ügyel a rendfenntartásra, lehetőség
szerint gátolja a piszkos munkákat.
Egy ideig ő volt a feje
ennek, végül, ahogy megérkezett egy tapasztalt veterán, átadta a
helyet neki.
Élete végén még belekóstolhatott a Vihar
Előtti Száz Év jólétébe, és mindenféle teher, nyugtalanság
vagy aggodalom nélkül hunyt el.

Landolf Mauersberg
(V.I.SZ. 576-612.)
Az elsők közt szerepel, akik visszatértek
egy nyugalmat biztosító élet keresése és megvalósítása
érdekében. Csak mikor a többnyire nyugodt, a kereskedelemtől
mégis nyüzsgő városba ért, akkor eszmélt rá, hogy képtelenség
a beilleszkedés, mert olyat látott, olyat tanult, amit egy
átlagember nem élhet át. Szerencsére nem kellett sokáig az utcán
tengődnie, az akkori faluvezető, Randulf felkereste, majd felkérte
az Aranypajzsosok vezetésére, megbízva tudásában, megszavazva
neki a bizalmat mindenféle előzetes cselekedet nélkül.
Nem
sokáig volt kezei alatt ez a szervezet, de amíg ő vezette, addig
nem szenvedett a katonás engedelmességből, fegyelemből és
tanításból hiányt. Kiváló kezdete volt a védelem és
közbiztonság ilyen módú elindításának és
felépítésének.

Ulfried Vegesack (V.I.SZ. 603-654.) és
Harold Ashworth (V.I.SZ. 619-659.)
Az ő idejük alatt
folytatódott a terjeszkedés, végül a két település várossá
fonódott. Közös megegyezés alapján Waldburg lett végül a neve,
és néhány feltétellel sikerült az egymás iránt már közömbösen
viselkedő feleket összeengedni – ilyen feltétel volt a kisebb
zöld övezetek teremtése az emberi részeken is, valamint néhány
erősebb fára építés. Eleinte megmaradtak a kezdeti határok,
azonban ezek végül elmosódtak, és már többé-kevésbé nyíltan
állnak a másikhoz, feszültség és egy-egy kelletlen megjegyzés
nélkül sétálnak el egymás mellett. Persze még mindig vannak
ellenzők, kétszáz év után is – azokból sosincs
hiány.

Walbert Vornberg (V.I.SZ. 782-817.)
Zsenge,
üde és fiatal volt, mikor az egyházszakadás hatásai
végigsöpörtek az emberi birodalmon. Magával ragadták őt az új
tanok, lelkesedett az új vallásért, és támogatta, mi több, még
buzdította is Waldburg lakosságát, hogy álljanak Esroniel von
Himmelreich és Rudenz von Hellenburg mögé, támogassák őket,
felejtsék el az eddigieket, mert azok hazug szavak mind.
A
férfi lelkesedése terjedt a fiatalság körében, így az újdonság
is, és rengetegen pártoltak át a protestánsokhoz –
gyakorlatilag a város emberi lakosságának harmadát vitte magával
Délre.
Amint lehetett, templomosnak állt, majd tizenhét
évvel később lelkesen állt hadba Dél oldalán, mikor
felsorakoztak az Északi Pusztaföldön, hogy megütközzenek
Északkal, mit sem sejtve arról, hogy a Sötét Apostol közbeszól…
A
harc közben veszítette életét. Társa úgy számolt be róla,
hogy hősi halált halt: őt mentette meg egy végzetes csapás
elől.

Jonathan Falsch (V.I.SZ. ?-613.)
Nem tudni,
mikor született, nincsen róla sehol sem feljegyzés. Feltételezik,
hogy megváltoztatta a nevét valamikor, azért nem vezetnek vissza
hozzá nyomok. A démonokkal vívott háborúskodás után vált
hírhedté a környéken. Megunva az éhezést, a nélkülözést,
elkezdett lopni, rabolni, csalni – ő fogta össze a koldusbotra
jutott személyeket, akik még képesek voltak a rossz irányba lépni
csak azért, hogy élhessenek még valamennyit, részben a
csalódottságtól vezérelve, részben a felháborodás és
keserűség miatt. Megalapult az első bűnszervezet a jóvoltából,
ami a Skorpiók névre hallgat. Ez mindmáig él, tagjait eleinte
sokszor elkapták az Aranypajzsosok, börtönbe rakták őket, majd
kivégezték, ha olyan súlyos bűnt követtek el, mára azonban
sokkal fejlettebb ez az alakulat – a tényleges, alappillérnek
számító tagok kiléte teljesen ismeretlen. Ha történik is valami
bűncselekmény, gyakran nem is tudják rájuk bizonyítani, olyan
profi bűnözőkkel bővült a következő évszázadok alatt.
A
születésével ellentétben a halálával kapcsolatban történtek
feljegyzések: sarokba szorították az Aranypajzsosok, ám még
mielőtt elkaphatták volna, hogy kivallassák őt a Skorpiókról,
hol vannak, kik a tagjai, inkább az öngyilkosságot választotta.
Nem tudni, ki vette át végül a helyét.

Theobald Lenz
(V.I.SZ. 787-.)
Az Aranypajzsosok jelenlegi vezetője.
Nagydarab, széles, erős csontozatú férfi borostás, szögletes
pofával, nagy orral, világos hajjal és barna szemekkel. A
tekintélyt hamar kivívta mind rettenetesen határozott
megjelenésével, mind a harcászathoz való érzékével, így nem
is csoda, hogy a város vezetői gyorsan megszavazták neki a 813-ban
megüresedett pozíciót. Eleinte zord tekintete, hegekkel borított
arca megriaszthatja az újoncokat, akiket állandó jelleggel vesz
kezelésbe, ő neveli és tanítja őket az alapokra, később a
fegyverszakosodásnak megfelelően más-más személy szárnyai alá
kerülnek a további fejlesztés miatt. Egyébként furcsamód egy
nagyon örömteli, vidám egyén, egykori kollégái, most már
beosztottai gyakran a „Csupaszív Medveként” is hivatkoznak rá,
persze nem az újoncok előtt. Aki már három éve szolgál az
Aranypajzsosoknál, csak azok tudják meg ezt a
megszólítást.
Családos ember, feleséggel, három gyerekkel
odahaza.

Skorpiókirály (Születése ismeretlen.)
A
Skorpiók mostani vezetője, egyértelműen más néven híresült el
a bűnszervezetben. Senki sem tudja, hogyan néz ki, csupán annyi
bizonyos, hogy sovány alkat, középmagas, hangja mély, kissé
reszelős, de egyáltalán nem tűnik öregnek, sőt, inkább
fiatalosnak. Maszk fedi arcát, így csak ötletek lehetnek, milyen
vonásai is vannak – létét teljes rejtély övezi. Csupán onnan
derült ki ennyi információ is, hogy egy ügyetlenebb Skorpiótagot
elkaptak, akiből a vallatások alatt ennyit lehetett kicsikarni,
többet nem.

Sebald Kotzenberg (V.I.SZ. 792-.) és Clayton
Oakleaves (V.I.SZ. 783-.)
A fiatal Sebald részben a családi
hagyományok miatt került a vezető pozíciójába apja váratlan
halála után 815-ben, részben pedig a hamar kivívott tiszteletnek
a vezetéshez való jó érzékének, a logikus gondolatmenetének
köszönhetően. Mivel ő már tündék és emberek társaságában
nőtt fel, így nem esik nehezére összedolgozni Claytonnal, aki
szintén már-már családi hagyománynak minősülő úton örökölte
meg a posztot 813-ban. Kevésbé jó vezető, de kiváló
észrevételeinek és élettapasztalatainak hála a kissé heves
Sebalddal remek munkát végeztek az utóbbi pár évben. Hamar
összeszoktak, sikerült egy nevezőre jutniuk, így egyelőre
hibátlan összmunkájuk miatt meglehetősen közkedveltek,
ráadásként nem zárkóznak el a többiek elől: előszeretettel
járják a várost, hogy néhány külön magánakcióban segítsenek
a rászorulókon.

**Környezet
és elhelyezkedés**

Meglehetősen
kellemes a környék a Tünde erdő és az Északi Királyság
határán, ugyanakkor nagyon távolra is esik. Erdős vidéken terül
el a város, nem túl messze csörgedező patakok, kisebb források
találhatók, rejtve még egy kisebb, kristálytiszta tavacska is,
amelyek biztosítják az ivóvizet a lakosság számára. A föld
művelhető, viszonylag jó is a táptalaja a termesztéshez (persze
sosem lesz egy földműveléssel foglalkozó város), így a
település szélén lévő néhány épülethez csatolt kiskertben
gyakorta találni gyümölcsöt vagy zöldséget, de nem nagy
számban.
Bár a Tünde erdő szélén van a helység, nem
annyira messze a rengetegtől, hogy ne legyen gazdag állat- és
növényvilágban. Megannyi lehetőség van gyógyfüvek
beszerzésére, ugyan nem a legritkább fajtákra, de kellemes lehet
itt tanulni alkimistának, növényszakértőnek, főleg azért is,
mert egyáltalán nem bizonyul veszélyesnek a környék.
Az
egyszerű erdőségek állattartományával is találkozhat itt mind
az ember, mind a tünde. A vadak nem merészkednek közel a városhoz
az ottani hangzavar és számukra ijesztő nyüzsgés miatt, viszont
aki kimozdul otthonából egy kirándulás kedvéért,
elkerülhetetlen a találkozás egy lopakodó rókával, aki azonnal
elmenekül a helyszínről, ahogy megfüleli az érkezőt.
Szerencsésebb esetekben vaddisznócsaláddal, néhány őzzel és
szarvassal is össze lehet futni, ezek sem ritka esetek a tündék
által nagyon gondozott, virágzó vidéken.
A természeti
adottságok meglehetősen jók, főleg azok számára, akik
természetkedvelők – a túrázás, kellemes kikapcsolódás
lehetősége, annak élvezete garantált, főleg akkor, ha az innen
továbbvezető kereskedelmi útvonalat, ami elveszik a fák és
bokrok sűrűjében, elkerüli a kiránduló. Zavartalanul
hallgathatja a tisztán csengő madarak énekét, a halk neszeket –
persze mindezt inkább nappal, éjszaka az eltévedésnek megvan a
veszélye csakúgy, mint a megrémülésnek egy-egy furcsán álló
ágtól, kisállattól megrezzenő bokor miatt. Nappal gyakorlatilag
el sem lehet véteni a város hollétét – ahhoz nagyon el kell
veszni, hogy a halványan kitaposott útvonalakon ne találjon vissza
a bolyongó.
Míg a tündék felé tartva az aljnövényzet
dúsul, a fák szintén sűrűbben állnak, az emberek felé ez
csökken: lankásabb vidéken vezet a kereskedő vagy vándorló útja
egy darabon, míg a messzeségben megpillanthatja a hirtelen váltást
az erdőségbe, feltűnően világos, egyértelműen emberi
épületekkel. Ha ilyennel találkozik az utazó, akkor nagy
valószínűséggel Waldburg felé hozta útja.

**Belső
leírás és nevesebb épületek**

Waldburg
főként élénk kereskedelme miatt híres, ugyanakkor meg kell
említeni mellé az eleinte groteszk, később mégis művészinek
mondható tünde-ember építészeti stílus keveredését. Épületek
egyaránt találhatók mind lenn, a földön, biztos talajon, mind
fönn az ágak közt az eltérő kultúra és életmód miatt, a
határ pedig mindmáig érzékelhető. Ha centire pontosan nem is, de
könnyedén meg lehet mondani, melyik terület régen kiknek a
birtokában volt – az egyik részen főként a tündék tipikus
építményei találhatók, a másikon pedig az emberekéi, elvétve
van a másik fajéból. Jellemző azonban, hogy az elfek az emberek
fölé építkeztek, meghagyva zöld övezeteknek szánható
területeket a másik fél részén a sok kő mellett (elvégre a
sajátjuk eleve természetbarát).
Első ránézésre a
fényűzést veheti észre az érkező, a pompát, a jólétet, a
gazdagságot. Az egész város gyakorlatilag ezt sugározza, és
eleinte mintha csak a felhőtlen, bohém életmód választását
támogatná az egész közeg. A felszínen az örömteli, gondtalan
lét sokakkal elhitetheti, hogy könnyű itt az élet, azonban ez
cseppet sem igaz: a szegénység és a nyomor ugyanolyan mértékben
van jelen, mint maga a gazdagság, csak eldugottabb részeken,
sikátorokban, a város azon szélén, ahol gyakorlatilag senki sem
jár – többnyire északra és délre egy-egy vékony sávban.
Mondhatni, hogy egy belülről rohadó, kívülről gyönyörűen
vöröslő alma ez a település, a pénzsóvárság, kapzsiság
városa, ahol csak az marad a magasban, aki erőszakos, erélyes,
valamint van tehetsége a kereskedelemhez és alkudozáshoz – aki
pedig ismeri ezt a járást, az furcsának is találhatja a vezetők
közvetlenségét.
Az átutazóban lévők persze nem
tapasztalják ilyen mélységekig a helység mocskát, és ők még a
szerencsésebbnek bizonyulnak, a váltós erszényük viszont hamar
kiürül, ha sokáig időznek ezen a környéken. Kereskedővároshoz
híven rengeteg olyan cikk van, ami olcsóbb, mint máshol, de
ugyanez megjelenik fordítva is: találkozhatunk olyan dolgokkal is,
amiknek ára az egekben van. A fogadók többsége például roppant
drága, nem lehet sok éjszakát és étket fizetni, ha nem valami
olyan munkája van, ami rengeteg váltó befolyásával jár – mint
például a kereskedelem –, az olcsóbb helyeken pedig hamar
elfogynak a szobák.
Elhelyezkedés szempontjából Waldburg
szívében egy hatalmas piac nyílt tere található, középen egy
hatalmasra nőtt öreg tölggyel, amely eltéveszthetetlen –
akármilyen rossz is legyen a tájékozódásban az érkező,
képtelenség nem idetalálni. Csak késő este kezd el csendesedni,
azért sem nehéz eltéveszteni a helyszínt, kora hajnalban pedig
ismét nyüzsgő forgataggá válik mindössze néhány órára
megpihenve, többé-kevésbé teljes csendességgel áldva a
területet. Ha napközben nem is az egész város zeng tőle, azért
a nagy zsibongás meglehetősen messzire elhallatszódik. Rengeteg
kisebb-nagyobb stand áll itt, átutazó kereskedők szekerei
megannyi eladásra szánt portékával a legkülönlegesebb
tárgyaktól, díszelemektől kezdve a legáltalánosabb, mindenhol
megtalálható gyümölcsökön és zöldségeken át a mágikusnak
titulált eszközökig mindent igyekszenek egy-egy szerencsétlennel
megvetetni. Érdemes vigyázni, mivel a kereskedők roppant
tapasztaltak, és nemigen hagyják magukat lerázni – meglehetősen
kellemetlen lehet egy idő után a lihegésük és a csacsogásuk, az
üres, erőszakos beszédük, hízelgő nyájasságból agresszívvá
váló viselkedésük, ha valami nem úgy sikerül, ahogyan azt
tervezte.
Akármerre tévedjen ezt követően az ember,
mindenfelé kocsmákat, ivókat, fogadókat találhat. Túlzás, de
tényleg úgy tűnhet, hogy minden második épületet bizony az
átutazók befogadására és etetésére emeltek a legkülönfélébb
neveket adva nekik. Gyakran mondják szórakozásból, hogy ahány
vezetője volt eddig a városnak, annyi kocsma található itt, és
talán nem is olyan nagy badarság – még annak is van esélye,
hogy tényleg van valóságalapja.

Fogadók szempontjából
vannak egészen olcsók, de átlagembernek megfizethetetlenül drágák
egyaránt. Ilyen kegyetlen árakkal rendelkezik például a Királyok
Kocsmája, aminek cégére – egy szépen megmunkált fakorona - a
piactérre látszik: eltéveszthetetlen. Kellemes elrendezésű,
mindent tisztán tartanak, maximális ellátást nyújtanak a
vendégeiknek, a szobák nagyon, ízlésesen bútorozottak, minőségi
anyagokat használtak fel. Az étkek megfelelően jók, nem
emelkednek ki túlzottan, de általános elégedettségnek örvend
minden fogása. Belső tere nagy, ami kapóra is jön: a piactérről
sokan tévednek az onnan egy köpésre lévő fogadóba, ha nem is
megszállni, hát enni. Állandó a nagy forgalom, gyakorta nincs is
ülőhely, éppen ezért van már kialakítás alatt egy terasz az
első emeleten, amelynek megvalósításához a tündék segítségét
kérték. Ettől persze nem válik veszélyessé a környezet, még
ha kissé kellemetlen is a munkások néhai hangoskodása, a
biztonságra ügyelnek.
Egyébként a fogadós, Osgard Röttger
egy pocakos, kövér alak, nagyon meglátszik rajta a jólét és a
gazdagság, hogy egyáltalán nem nélkülözik, és éppen ezért
elég jókedvű, kedélyes egyén, ugyanakkor hirtelen haragú is, ha
valami nem az ő elvárásai szerint történik. Nem egyszer volt
olyan eset, hogy a munkásait a nyilvánosság előtt szidta. A
meséléshez hatalmas tehetsége van, meglehetősen lebilincselően
adja elő a különféle történeteket, amik a fogadóhoz köthetők,
ezek főként Wilbert Feldmann és Chadrick Whitelord idejéből
származnak.

Északnyugatra található a Kereskedők
Ivója, és mint az a nevéből is kiderülhet, ide főként a
portékákkal rendelkező, gazdag személyek jönnek, nagyon ritkán
fordul meg itt egyszerű vándor. Leginkább a csereberékkel
foglalkozó személyeket látják el, az ő ízlésüknek és
igényeiknek alakították ki a helyet, az árak pedig itt is
meglehetősen borsosak – ami persze egy kereskedőnek aligha
könnyítheti meg a váltós erszényét. Nincsen egyébként túl
sok jellegzetessége és különlegessége, cégére is egy
túldíszített szekér, ami jelzi a portékásoknak, oda térhetnek
be – mindössze annyi különbözteti meg a többi fogadótól,
hogy tényleg a névadó foglalkozást űzők szállnak meg és
esznek itt.

A Vaspáncél fogadó a város délnyugatabbi
felén épült, lényegesen olcsóbb, mint az előbb emlegetett
Kereskedők Ivója vagy a Királyok Kocsmája. Díszelemként
használnak régi páncéldarabokat, használt, életlen fegyvereket,
és ez a sok fémből készült alkatrész adja az egész épület
hangulatát. Társasága többnyire jó kedélyű, boraival nem hiába
dicsekedhet – a városban egyébként gyakran emlegetik is, hogy
milyen finomakat lehet itt inni meglepően jó áron -, a piac
zsibongásától is mentes, ugyanakkor ezt a hiányt pótolja a benti
hangzavar, a néhai verekedések. A koszt megfelelő, se nem rossz,
se nem jó, de egy kellemes társasággal így is finom falatoknak
bizonyulnak az itteni étkek. A szobák nem túl nagyok, nem is túl
kicsik, bár az árukat megkérik érte. Panasz azonban nem lehet,
rendben tartják mindegyiket, az alapbútorzatból hiány nincs, mi
több, még gyertyát is találhat a vendég, ha álmatlan az
éjszakája.

A Csúf Troll fogadó, valamivel keletebbre
található a Kereskedők Ivójától. Talán a legolcsóbb
kategóriába sorolható, az átutazóban lévőknek, pénzben hiányt
szenvedőknek érdemes itt megszállniuk. Ennél lejjebbi árral
rendelkező helyet aligha találhat a városban bárki, bár még így
is jóval több váltót követelnek egy-egy fogásért és szobáért,
mint általában máshol. Nem éppen kiemelkedő sem a fogásokat
illetően, sem a szobák szempontjából – előbbiek hanyagul
elkészítettek, sokat is panaszkodnak rá egyébként a kényelmesebb
körülményekhez szokottak, a szobák is elég kicsik, és
gyakorlatilag csak arra jók, hogy aludni járhasson vissza a vendég.
A fogadós morcos, a kiszolgálás nem túl jó, a levegője sem
kellemes, épeszű egyén nem is tartózkodik itt a kelleténél
többet. És hogy a rossz hír ellenére miért is létezik még ez a
hely? Sajnos – vagy nem sajnos – elegendő átutazó van ahhoz,
hogy forgalmas helynek bizonyuljon, jön a bevétel, elegendő
személy száll meg itt, így nem csődölt még be.

Käfig
Kneipe, avagy Ketrec Kocsma, de nevével (és ketrecet ábrázoló
cégérével) ellentétben közel sem olyan borzasztó, mint az
elsőre hangzik. Viszonylag nyugodt, a városhatáron fekszik, így
tényleg távol esik a hangos piactól, bár a rossz nyelvek szerint
elég sok „sötét figura” száll meg itt, vélhetően banditák,
tolvajok és sok más, kelletlen fajta, viszont az Aranypajzsosok már
számtalanszor átkutatták a helyet, és nemhogy egy rejtett
pincére, teremre nem találtak, egyetlen bűnözővel sem futottak
össze. Neve egyébként onnan ered, hogy korábban, úgy
kétszáz-háromszáz éve ide hozták a börtöntölteléket enni,
és éppen ezért is van közel hozzá. Akkor bizonyára elég zord
volt a belső légtér, elrendezés és díszítés, mostanra azért
egészen kellemes, ha eltekint a vendég attól a ténytől, hogy
néhány épülettel odébb veszélyes férgek vannak
bezárva.
Középkategóriás fogadó kényelmes nagyságú
szobákkal, kevés bútorzattal, ehető ételekkel. Nem túl nagy a
forgalom itt, és ha nem is szállítaná mostanság is Waldburg
börtönébe az ételeket, maradékokat, akkor nem is maradhatna
fenn.

Kövér Malac fogadó, cégére ugyanezt ábrázolja:
egy kövér malacot, a piactól délre található, néhány utcára.
Meglehetősen nagy adagokat mérnek ki, talán itt a legnagyobbakat,
és nem is olyan rettenetesen borsos áron – természetesen a
városhoz mérten. Egy nem túl jól fizetett, átutazóban lévő
egyén viszont így sem töltheti itt sokáig az időt, ebben a
fogadóban, ugyanis megterhelheti az erszényét, vagyis inkább
pont, hogy a kelleténél többel könnyít rajta. Az étlap jelentős
részét kiteszik a malacból és borjúból készült fogások, ezek
kifejezetten jók, a többi nem emelkedik ki, mint ahogy a borok sem
(amiből szintén sokkal többet mérnek, mint máshol a városban,
így a részegesek előszeretettel látogatják. Többnyire miattuk
meglehetősen nagy a hangzavar esténként, éjszakánként pedig a
nagydarab fogadós kidobja őket, hogy az ott alvó vendégeket ne
zavarják az ilyen „fajankók”.)

Ezek mind emberi
fogadók voltak a keleti oldalon, az emberek részén kifejezetten
embereknek szánt ételekkel, a tündék a természet ismerete és
szeretete miatt kevesebb ilyen épületet hoztak létre. Megtalálták
ők maguk az erdőben az éltető gyümölcsöket és
növényeket.

Bleeding Lady, valamikor a démonháború
idején épült, afféle emléket állítva az áldozatoknak, még ha
név szerint nincsenek is megemlítve. Tény, elkerülte a várost
annak az időszaknak a rengeteg nehézsége, a veszély, az alapító
mégis ragaszkodott a névhez annak ellenére is, hogy kissé ijesztő
lehet. Egyébként egy tipikus tünde fogadó rengeteg növénnyel
díszítve, és ha tehetnék, még állatokat is szívesen
befogadnának, viszont erre nincs túl sok hely, és az elhelyezkedés
sem a legjobb: a száz éves jólét miatti terjeszkedésnek
köszönhetően a város határai kitolódtak, a fogadó így pedig
beljebb került, elzártabb részre. Egyébként igencsak kellemes,
nyugodt fogadó az elfek étkeivel, viszont van egy általuk használt
vörös lének a receptje, amit gyakorlatilag mindenhez hozzáöntenek,
mivel kellemes, megállapíthatatlan aromája illik a legtöbb
fogáshoz (még átszállítás is történik egy-két emberi
fogadóba, például a Kövér Malacba és a Kereskedők Ivójába).
Egyértelműen gyümölcsből készítik, de nem lehet megállapítani,
melyikből, talán mindegyikből környékbeli vörös színűből,
talán csak egyből, és ahhoz adnak hozzá mindenféle növényi
anyagot. Tippelgetni lehet, de a fogadós nem hajlandó elárulni a
titkát, meg akarja tartani ezt egy jellegzetességnek, és jól is
teszi. Középkategóriás fogadónak számít, többnyire ezen
különlegessége miatt látogatják, na meg a tulajdonos jókedvű,
beszédes természete miatt, ami megadja az alap jó
hangulatot.

Duke’s Inn, aprócska fogadó a délnyugati
oldalon, nem is a legforgalmasabb, de olcsó, ami már nagy előnyt
jelenthet az átutazóban lévőknek, kevésbé gazdagoknak. Friss
alapanyagot használnak fel, és csupán ennyi a kulcsa a finom
ételeknek, amúgy nincs bennük semmi különlegesség, semmilyen
fűszerkeverék, amivel érdekesebbé tehetnék egy-egy fogás ízét.
Italaival emelkedik ki inkább, és bár azok sem túlságosan
minőségiek, ha valaki inkább a tündék közt érzi jól magát
egy tünde fogadóban, és szeretne egy jót inni, annak itt a helye.
A szobái kicsik, nem is kérnek nagy árat érte – városhoz
mérten -, belső tere sem túl nagy, az alaphangulat is inkább
nevezhető unalmasnak, mint jónak, a fogadóssal is nehézkes a
társalgás, mert nem túl beszédes. Valószínűleg csak
továbbvitte a családi hagyományt, és hogy ne törjön meg,
folytatta apja foglalkozását: átvette a kocsma
vezetését.

Sleeping Sun, talán Waldburg
legkülönlegesebb fogadója, ugyanis egy sötételf alapította.
Egykor tündék vették át a vezetését, ami annak idején
meglehetősen illúzióromboló volt, mostanra, néhány tíz éve
már visszavette egy kormos. Ételek szempontjából Nebelwaldra
jellegzetes alapanyagokkal dolgoznak, így roppantmód eltér néhol
a tündék étkeitől, éppen ezért az ínyenc falatokért is
érdemes meglátogatni. Gyakorlatilag az egyetlen sötételfeknek,
vámpíroknak szánt fogadó, ahol éjszaka is jókedvűen és nagy
örömmel várják a vendégeket.
Mivel sokan szállnak meg itt
olyanok, akik éjjel tevékenykednek, ilyenkor is van élet,
ugyanakkor napközben is számítanak forgalomra, éppen ezért
nappal egy tünde veszi át a vezetést.
A hangulat kedvéért
a pincéjét két részre osztották: van egy, ahol az italokat
tartják hordókban, és van egy, ahová a nem túl jól alvók
mehetnek, ugyanis ide nem hallatszódik le egyáltalán a nappali
nyüzsgés: kísérteties csend uralkodik (föntebb is csak a hangos
ordibálásra figyelhet fel az érkező). Az éjszakaiak
előszeretettel veszik ki a lent kialakított, ugyanakkor kevéske
szobát, ugyanakkor nem vetik meg a felsőbb szinteken lévőket sem,
viszont a függönyökön keresztül beszűrődő napsugarakat nem
mindenki kedveli.

A börtön a város egyik legnyugatabbi
pontja. Vastag kőfalak zárják el a külvilágtól az ide bedobott
személyeket, akiket elítéltek. Hosszúkás, nagy területet
elfoglaló, és csupán egy emeletes, nincs is állandó jelleggel
tele, régen viszont nagy volt a zsúfoltság, mikor a Skorpiók még
nem voltak ennyire jók. Mostanra inkább a piti tolvajok, kisebb,
kialakulófélben lévő bűnszervezetek tagjai ülnek itt addig, míg
le nem telik a kiszabott idő, vagy amíg a hóhérhoz el nem viszik
kivégzésre, esetleg az akasztófához akasztásra. Hogy ne teljen
az ittenieknek olyan unalmasan a napjuk, kényszermunkára fogják
őket: törött kacatokat javíttatnak meg velük, gyakran visznek ki
néhány embert is egy-két Aranypajzsos felügyelete alatt, hogy
lefessék az épületeket, ápolják a zöld övezeteket, vagy épp
amit kitalálnak. Elsőre talán meglepő látvány lehet az
elrongyolódott alakokat látni néhány páncélos mellett, a
lakosoknak azonban ez teljesen megszokott már.
A börtön
épülete alatt egy kisebb kínzókamra található, ahol a lehető
legtöbb információt próbálják kiszedni a frissen elfogott
egyénekből.

Délnyugatra található egy templom. Nem
túl nagy, ugyanis V.I.SZ. 234-ben készült el, amikor még nem
bővelkedett az akkor még csak falunak nevezhető település
lakosokban. Több felújítás is történt bővítésekkel
egybekötve, hogy nagyobb legyen a befogadóképessége, és
mostanában is gondolkodnak egy újabb kiegészítésen, ugyanis így
is zsúfolásig vannak benn a misék alkalmával, azonban a hely nem
elegendő már hozzá. Egyébként egy teljesen átlagos emberi
templomról van szó, se többről, se kevesebbről, viszont
meglátszódik, hogy mit építettek hozzá utólag. Az épület
alatt egy kripta található, ahol Dietmund Liebgard holtteste
található még néhány jelentősebb, már-már szentként kezelt
személy mellett. A jelenlegi pap Richard atya, harmincas évei végén
jár, jámbor és kedves férfi szőke hajjal, égszínkék, tiszta
tekintettel, borostás arccal, erős vonásokkal. Hozzá bármilyen
problémával lehet fordulni, igyekszik rá megoldást találni,
tanácsokat adni.

A Holtmezei Csatában elhunytak emlékére
emeltek egy kőszobrot, ami a piac keleti szélén áll. A faragott
alkotás egy páncélos, kardot rántó alakot ábrázol pajzzsal a
másik kezében, haragos pillantással nézve előre, azzal a
gyűlölettel, mintha ténylegesen a holtakkal szállna éppen
szembe. A figura alatt egy nagyobb kőkocka található, belevésve
az összes névvel, akik Waldburgból mentek csatasorba, majd vesztek
el V.I.SZ. 817 legpusztítóbb csatáján az Apostol szolgáival
szemben.

A legkeletibb ponton található az Ősök
Kertje, ami egy élő emlékmű Brett O’Neill számára. Nevét
onnan kapta, hogy a mesék és a közhiedelem szerint V.I.SZ. 180
körül ültették, és azóta él, nem korhadt még el. Ez persze
teljességgel lehetetlen, mindenesetre szeretik ezt mesélni a
gyerekeknek, az alapító bátorságát, személyiségét, jóságát,
a tetteit időről időre feleleveníteni, még ha bizonyára a nagy
része nem is igaz.
Egyébként ez néhány fa összessége:
három magas, hatalmas lombkoronájú gesztenyefa áll ott, az egyik
kérgébe vésték bele valamikor évtizedekkel korábban Brett
nevét, születésének és halálának évszámát. Vélhetően
ahogy korhadásnak indult az akkori vésetet viselő fa, átvésték
egy másikra, és ahogy elpusztult, kivágták onnan, helyére pedig
újat ültettek, hogy majd a „hagyomány” folytatódhasson.
Hogy
Brett O’Neill pontos sírhelye, testének maradványai hol is
lehetnek, senki sem tudja. Egyáltalán nem bolygatták a helyszínét,
mert nem akarták sem az ott nyugvó férfi békéjét sem
megzavarni, valamint a fák vastag gyökereiben sem akartak kárt
tenni.

Az emberek részén található még egy temető
is, déli részen. Többnyire ide helyezik el a nevesebb emberek
holttestét, helyüket egy-egy sírkő jelzi névvel, évszámokkal,
itt-ott egy-egy személyre jellemző monológgal. Többek közt itt
fekszik Igor Manhald is, legalábbis az, ami még maradt belőle.
A
tündék jóvoltából, valamint az erdős közegnek hála nem egy
egyszerű sírokkal teli hely: rengeteg a fa, gyakorlatilag minden
ötödik méteren áll egy, és Igor nyughelyéhez is ültettek egyet
néhány éve, méghozzá egy akácot.

Istállók
meglehetősen gyakran találhat az erre járó, a fogadóknál is
teljesen átlagos, hogy van hely a hátasoknak. Ritka az az építmény,
amelyiknél nincs erre lehetőség – direkt úgy alakították ki
az egész környezetet, számítva a rengeteg átutazóra, ugyanakkor
hiány van az egyéb szakmákból. Kereskedővároshoz mérten
leginkább a kereskedelemből és a fogadók üzemeltetéséből,
ottani munkákból élnek meg az itteniek, egyéb foglalkozásúak
elenyésző számban találhatók: mindössze egyetlen kovácsműhelyt
építettek, ahol egy tünde és egy ember összefogásából mindkét
faj fegyvereit elkészíthetik, élezhetik és javíthatják,
ugyanakkor lassúak is, mivel a rengeteg munka csak rájuk vár, és
nincsen más, akivel megoszthatnák. Alkimistalakból némileg több
van (szám szerint kettő, nevetségesen alacsony), és ez csak a
tündék részénél, a város keleti felében, egyik a főbb úton,
másik eldugottabb, sikátoros környéken. Jól dolgoznak, de
ugyanúgy elhavazzák őket a feladatokkal, és alig győzik
megcsinálni mindazt, amit kérnek tőlük. Szerencsére az
alapanyagok helyben vannak, ami meg hiányzik, az az élénk
kereskedelemnek köszönhetően hamar pótlódik – ugyanez van a
kovácsnál is. Ha hiányzik a vasfa, azt hamar szállítanak a
tündék ide.