Gavran

Edgar Allan Poe

### Period

romantizam 1827.-1848.

*Jednom jedne strašne noći, ja zamišljah u samoći,*
*Čitah crne, prašne knjige, koje staro znanje skriše;*
*Dok sam u san skoro pao, netko mi je zakucao,*
*Na vrata mi zakucao - zakucao tiho - tiše -*
*"To je putnik" ja promrmljah, "koji bježi ispred kiše",*
*Samo to i ništa više.*
*Ah, da, još se sjećam jasno, u prosincu bješe kasno*
*Svaki ugarak, što trne, duhove po podu riše.*
*Željno čekam ja svanuće, uzalud iz knjiga vučem*
*Spas od boli što me muče, jer me od Nje rastaviše.*
*Od djevojke anđeoske, od Lenore rastaviše,*:
*Ah, nje sada nema više.*
*Od svilenog, tužnog šuma iz zastora od baršuna*
*Nikad prije osjećani užasi me zahvatiše;*
*Dok mi srce snažno bije, ja ga mirim sve hrabrije:*
*"Putnik moli da se skrije od te noći, bure, kiše.*
*Putnik kuca na ta vrata, da se skrije ispred kiše.*
*Samo to je, ništa više."*
*Ohrabrih se iznenada, ne oklijevah više tada:*
*"Gospodine il gospođo, izvinjenje moje stiže!*
*Mene teški snovi prate, a vi nježno kucat znate,*
*Tako tiho i bez snage, vaši prsti vrata biše,*
*Da sam sanjiv jedva čuo" - Tu se vrata otvoriše -*
*Mrak je tamo, ništa više.*
*Pogled mrak je prodrijet htio, čudno zastrašen sam bio,*
*Sumnjajući, sanjajući, sni mi paklenski se sniše;*
*Nedirnuta bje tišina, znaka nije dala tmina,*
*Rečena je reč jedina, šapnuta od zvuka kiše:*
*"Lenora" ja šapnuh tiho, jeka mi je vrati tiše,*
*Samo to i ništa više.*
*Kad u sobu ja se vratih, cijelom dušom tad zaplamtih:*
*Nešto jači nego prije udarci se ponoviše.*
*"Sigurno", ja rekoh, "to je na prozoru sobe moje;*
*Pogledat ću trenom što je, kakve se tu tajne skriše.*
*Mirno, srce. Da, vidimo, kakve se tu tajne skriše -*
*Vjetar to je, ništa više.*
*Prozorsku otvorih kuku, kad uz lepet i uz buku,*
*Kroza nj uđe gordi Gavran, svetih dana što već biše,*
*Nit da poklon glavom mahne, ni trenutak on da stane,*
*S likom lorda ili dame kroz moju se sobu diže*
*I na kip Palade sleti, što se iznad vrata diže,*
*Sleti, sjede, ništa više.*
*Ovaj stvor u crnom plaštu, nasmija mi tužnu maštu*
*Teškim, mrkim dostojanstvom, kojim čitav lik mu diše.*
*"Nek ti kresta jadno visi", rekoh, "kukavica nisi,*
*Strašni, mračni Gavran ti si, što sa žala Noći stiže,*
*Kako te na žalu zovu hadske noći otkud stiže?"*
*Reče Gavran: "Nikad više".*
*Začudih se tome mnogo, što je jasno zborit mogo,*
*Premda nejasne mu riječi malo tog mi razjasniše.*
*Ali priznat mora svako, ne događa da se lako,*
*Da živ čovjek gleda tako, pticu što se nad njim njiše,*
*Životinju ili pticu, što nad vratima se njiše*
*S tim imenom "Nikad više".*
*Ali Gavran sjedeć tamo, govori riječ jednu samo,*
*Ko da duša mu i srce u tu jednu riječ se sliše.*
*To je sve što on mi reče - dalje krila ne pokreće,*
*Dok moj šapat mir presiječe: "Svi me druzi ostaviše,*
*Otići će i on kao nade što me ostaviše".*
*Tad će Gavran "Nikad više".*
*Dok ja stajah još zatečen - odgovor bje spremno rečen.*
*"Nema sumnje," rekoh, "ta je riječ tek trica, ništa više*
*Od nesretnog gazde čuta, kojega je sudba kruta,*
*Pratila duž njegova puta, dok mu sve se pjesme sliše*
*U tužaljke puste nade, koje teret u se zbiše,*
*Od "nikada-nikad više".*
*Al taj stvor u crnom plaštu, još mi u smijeh goni maštu,*
*Ja naslonjač tad okrenuh bisti, gdje se Gavran njiše*
*Na baršun mi glava klone, a ja mislim misli one,*
*Stapam mašte tužne, bolne; kakvu meni sudbu piše*
*Ova strašna kobna ptica, kakvu meni sudba piše*
*Grakćuć stalno: "Nikad više".*
*Sjedih tražeć smiso toga, ne govoreć niti sloga*
*Ptici, čije žarke oči moju dušu rasplamtiše;*
*Tako misleć misli bone, pustih glavu da mi klone*
*I u baršun da mi tone, kojim svijetlo sjene riše,*
*Naslonit se na taj baršun, kojim svijetlo sjene riše*
*O n a ne će nikad više.*
*Zrak tad ko da gušćim stade, na me neki miris pade*
*Ko da anđel lakih nogu kadionik čudni njiše.*
*"Ludo", viknuh, "to su glasi, bog će posla da te spasi*
*Bol i tugu da ti gasi, što te tako izmučiše.*
*Pij nepenthe, da u srcu zaborav Lenoru zbriše."*
*Rače Gavran: "Nikad više".*
*"Zli proroče, ne znam pravo, da l si ptica ili đavo,*
*Da li te je Satan poslo, il te bure izbaciše*
*Sama, al nezastrašena, u tu pustu zemlju sjena*
*U dom ovaj opsednuti, - zaklinjem te, ah, ne šuti*
*Reci, reci ima' l melem jada, što me izmučiše?"*
*Reče Gavran: "Nikad više".*
*"Zli proroče, ne znam pravo, da l si ptica ili đavo,*
*Al u ime Boga po kom obojici grud nam diše,*
*Smiri dušu rastuženu, reci da l ću u Edenu*
*Zagrliti svoju ženu, od koje me rastaviše, Anđeosku tu*
*Lenoru, od koje me rastaviše?"*
*Reče Gavran: "Nikad više".*
*"Dosta ti govorit dadoh, crna ptico!" Tad ustadoh,*
*"U oluje divlje bježi, što se kroz noć raskriliše!*
*Ne ostavi niti traga svojih laži kraj mog praga,*
*Meni je samoća draga - usne same dovršiše -*
*Iz mog srca kljun svoj vadi, nek ti trag se ovdje zbriše!"*
*Reče Gavran: "Nikad više".*
*I taj Gavran, šuteć samo, još je tamo, još je tamo,*
*Na Palade kip je sjeo, što se iznad vrata diže,*
*Oči su mu slika prava zloduha što sniva, spava,*
*Svijetlost, što ga obasjava, na dnu njegovu sjenu riše,*
*Moja duša iz tih sjena, što mi cijelu sobu skriše*
Kategorija:Poezija