Ramrod 753

Epická rekonstrukce skutečného letu stejného jména. Raven se zde vyznamenal. Díky navigační chybě piloti Ravenu přišli pouze o dvě letadla a jednoho pilota. Na konto si piloti připsali dohromady 5 sestřelů. Jednalo se o tak význačnou událost, že si ji mnoho pilotů poznamenalo do svých deníčků.

### Výsledky modré strany

**1./JG 26 FW 190 A-7**

 **2./JG 26 FW 190 A-7 letci CSAF**

 3. mar117117
 4. rBucinka
 5. Tistar
 6. Art
 7. Faintingh
 8. Missak

**9./JG 26 Bf 109 G-6 late**

 2.1stCL/Werner
 3.1stCL/Merla
 5.Vladis

### Zápis z deníku Mišáka

25.4.1944
Zápis dne

19.4.1944

Minulou noc jsem nemohl spát. Probouzel jsem se po nočních můrách propocený a v uších mi stále znělo "Čtyřko! Máš spita na šestce!". Měl jsem blbé tušení, že dnešní den nedopadne dobře. Útoky na velké bombardovací svazy spojenců nám způsobovali ohromné ztráty.

Ráno po budíčku (už jsem dávno nespal) byla snídaně, Käsebrot mit milch. Snažil jsem se sníst co nejvíc abych nabral síly, ale vůbec mi nechutnalo. Od rána jsme byli v pohotovosti. Rozkaz byl být připraven na okamžitý start. V napětí jsme přečkali dopoledne a chystali se na oběd, když nám přišlo oznámení, že nejspíše dojde k náletu a po obědě bude briefing. Ihned po briefingu započali mechanici práci na strojích. Měly letět dvě letky Fw-190, I./JG26 a naše II./JG26. Zaměstnat doprovod měla 9./JG26 se svými Messerschmitty. Celé odpoledne se přezbrojovalo, tankovalo a my jsme si rozepisovali místa, na kterých poletíme. Já jsem opět letěl jako červená čtyři pod vedením feldwebela Rabeho. Nechtělo se mi. Měl jsem sto chutí se na něco vymluvit, ale nešlo to. Vytáhl jsem tedy svou flašku pálenky, kterou jsem si schovával na konec války a dodával si odvahu vydatnými loky.

Moje Vilma parkovala na okraji letiště nedaleko lesíka, kde měla schovány zásoby nedaleká protiletadlová baterie. Přemýšlel jsem co dělat. Mohli by mě strčit do basy za krádež materiálu, mě napadlo. A tak jsem sebral z krabice fungl novou MG42 i s dlouhým nábojovým pásem. Jenže když na mě zavolal můj vedoucí, nemohl jsem ho nechat ve štychu. Vlezl jsem do kokpitu i s kulometem a flaškou aniž by mě někdo viděl. V tom vidím, že ke mě běží mechanik aby mi podal zprávu o stavu letounu. Zavřel jsem mu kokpit před nosem. Na jeho volání a klepání mu bylo odpovězeno vztyčeným prostředníkem. V 17:15 jsme dostali rozkaz nahodit motory. Každý se připravoval po svém. Někdo nervózně hledal kolegy rozházené po ploše, jiný si leštil knipl, já si dal vizoura.

Cesta byla trochu zmatečná. Hledali jsme nepřítele podle pokynů návodčího, ale marně. Z ničeho nic na nás ale spadlo několik letounů! Rádiová komunikace hned ožila, všichni uhýbali a odhazovali nouzově nádrže. Jaké překvapení bylo, když jsme zjistili, že to byly messery z 9./JG26. Následkem toho jsme se rozdrobili, ztratili a dlouho jsme se hledali. Svou situaci jsme raději ani návodčím neříkali, byla to ostuda. Bloudili jsme nad Francií a snažili se najít cíl. Návodčí neustále hovořil, že kolem Antverp se pohybuje obří formace nepřátel. Rozhodli jsme se jednat. Nasadili jsme kurz na sever a jali jsme se stíhat protivníka. Zanedlouho jsme narazili na obří formaci bombardérů.

Jaká náhoda! K cíli jsme dorazili právě včas, když zahajovala útok 1./JG26, my jsme okamžitě zaútočili z druhé strany a strhla se neskutečná mela. Srdce mi bušilo, kopl jsem do sebe zbytek láhve a hodil ji na podlahu letounu. První útok, klesám na bombardéry, ale nepovede se mi dostat se do střelecké pozice. Všude jsou spitfiry, utíkám pryč, vedoucí na mě volá "Toč 180!!!". Ztratil jsem ho, nevím kde jsem. Vidím kolem sebe jednotlivé duely, ale svého vedoucího ne.

Proberu se z šoku prvního útoku a nakonec se mi podaří podle
instrukcí najít vedoucího. Dopomůžeme jednomu bombardéru k zemi a následujeme formaci k dalšímu útoku. Náš velitel, bílá jedna, dostal zásah do nádrží a brzy mu dochází palivo, letí domů. Jaký to šťastlivec. Já musím držet se svým vedoucím a blížíme se k semknutým řadám dvoumotoráků, flaška mi během letu lítá pod pedály.
Druhý útok, vedoucí pokropí poslední stroj ve formaci, já si vybírám druhý stroj, ale když útočím, jako bych vlétl do

vosího hnízda. Zasypala mě smršť střel a zjišťuji, že mi knipl zůstal v ruce a jsem pořezaný od střepů z rozstřílené flašky. Seru na to, odhazuji kryt, beru kulomet a skáču. Vilma letí přímo mezi čtverku spitfirů, všude kolem jenom spojenci! Najednou vidím, že z bombardéru po mé levici na mě míří hnusná černá roura (později jsem zjistil, že šlo o filmařskou kameru). Zdvihám kulomet a v tu chvíli se mi otevře padák.
Náraz vzduchu mě omráčil. Probral jsem se až na britské lodi v dece celý promočený a zajatý. A takhle jsem se dostal do Anglie.

### Zápis letce Bucinky

*Věnováno Mirečce, aby měla možnost poznat, proč popisování těhle věcí je opravdu složitá záležitost vyžadující odpovídající čas, pozornost a nepředstíraný zájem. Bez toho to prostě není bžunda.*
Ne, že bych byl nějaký deníčkový typ. Ale jsou události hodné zapamatování. Tahle mezi ně dost možná nepatří, ale třeba za 100 let budou mladí lojzové dřepící u svých PC dychtit spíše po popisech takovýchto akcí než po hodnotě plnícího tlaku BMW 801 D-2 při plném výkonu ve výšce 1 000m s odpovídajícím, prvním, převodem kompresoru.

Jména jsem neupravoval...

Je neděle.

Už se blíží pomalinku konec dubna a je celkem hezky. Je malinko chladno, ale krásně svítí sluníčko. Hřát se na něm ale ještě nedá. Doma stále ještě padá sníh. Mezi bombami. Ale u nás je hezky. U nás, to je ve Florrenes, 5 km západně od malého městečka Dinant v jihozápadní Belgiii. V blízkém okolí Dinantu je mnoho samot a velmi malých vesniček. Jinak jsme mezi lesy. V podstatě se jedná o západní okraj Arden. 50 km je to do Bastogne jihovýchodním směrem pro ty, kteří nemají po ruce mapu.
Dinantem protéká Máza. Kdyby byly Belgičanky přívětivější, nechybělo by
tomu tady nic k dokonalosti.

Ale ve Florrenes stejně žádné Belgičanky nejsou. Pozemní personál je sem
 nepustí. Máme tu krásnou betonovou dráhu a v krytech či pod sítěmi máme
 krásky se kterými si musíme vystačit, když jsme za ploty. Celkem téměř
30 FW 190 A-7 dnes již prakticky od rána v perfektním stavu. Vstávat v
tomhle chladnu je vždy těžký boj, ale když tak hezky svítí sluníčko
nakonec není tak těžké se přemoci. Byla snídaně, Käsebrot mit milch.
Člověk se musí nadlábnout. I když dopoledne pak profláká. Aspoň jsem měl
 čas přemýšlet. Myslím na ženy, ostatně mám na to věk. Jedna z nich mi
před nedávnem napsala. Moc radosti mi neudělala. Ale člověk se tím nesmí
 trápit. Mne to nežere, ale na pěkné ženy se dobře myslí... No i když
možná trošku jo, žere...

Po obědě se věci začaly hýbat. Zatímco mechanici tlačí letouny z krytů,
zavěšují nádrže, tankují a dělají všechny ty potřebné blbosti, co jsou
potřeba, než připravují naše letouny k pojezdovým drahám, my se
odebíráme na briefing. Poletíme na bombarďáky dvě Staffel Fw-190.
1./JG26 a 2./JG26 z naší první Gruppe. Doprovod napadne 9./JG26 z III.
Gruppe se svými Messerschmitty. Nic moc velkého, zbytek eskadry (tady by
 Jagdgeschwader asi tolik neznělo) nikam neletí. Nebo budou startovat ve
 stresu a shonu. Nebylo by to poprvé. Yenkýjové jsou ostatně docela
předvidatelní, jediné co se nedá předem odhadnout, kam přesně poletí.
Někteří vzpomínali, že se celé odpoledne přezbrojovalo a tankovalo. Asi
je to dáno jejich stresem, že pro ně to trvalo tak dlouho. Stačí se
držet vysoko, moc s nikým nekroutit a pořádně si složit padák. To je
hlavní, pořádně si složit padák.

K večeru se ženeme do strojů. 1./JG26 pomalu roluje k dráze. Pak nejprve
 bílá 1, pak 2 a 3 z naší letky pomalu jedou po pojezdovkách. Tak, to je
 moje místo, lehce plynu a směr doprava. Opatrně jsme se došourali na
startovací dráhu za naši první letku. Stojím na dráze vpravo mírně za
svým vedoucím. Létám jako jeho Katschmarek poměrně často, dycky to byla
pohodička... Druhý roj naší Staffel se rovná za mnou. Dlouhé minuty
postáváme na dráze. Očekávaný rozkaz ke startu nepřichází. Když v tom
náhle rozruch. Začínám být mírně nervozní. ,,Vypnout motory." Mmm. Aha.
Natěšená nervozita se rázem mění v naprostou otrávenost. Mechanici se
startovacími kličkami se pomalu šourají k dráze. Mají čas, ostatně my
také. To mohou být i hodiny... Rozepínám si popruhy. ,,Kolik máme času?"
 pokřikuji na velitele letky. ,,Potřebuju srát." Všichni, kdo to slyší
se smějí. Jen Sajo povídá. ,,Dělej."

Tak jo, stejně máme tak 2 hoďky. Ale aby se neřeklo, že neplním rozkazy a
 flákám se, tak vyskakuji svižně ze stroje a poklusem uháním vykonat
potřebu. Cestou zpátky si zapínám kombinézu za běhu, ale všichni se jen
usmívají. Nemá smysl se moc honit. Zpět k letadlům tedy přicházím již
klidným krokem. 20 Fokáčů stojí na dráze. Jen poslední, červená 4 má
zatažený překryt kabiny. Mišák je už od včera ve stresu. Má špatnou
předtuchu. Špatná předtucha, tím to začíná... I kdybychom vůbec
nevzlétli, stejně na něj přivolá neštěstí. Mne se nic stát nemůže, mám
přeci složený padák.

Nakonec začíná vzrůšo ani ne za 20 minut. Tolik času jsme tedy neměli.
Ale já to stihl. ,,Nahodit motory." No jasně, co jiného. Mechanici se
svižně zvedají a BMWéčka pomalu zaplavují svým rachotem krajinu.
Zatahujeme překryty. Za okamžik promlouvá vysílačka. My, dvojka máme
okamžitě, jak bude volná dráha startovat a letět předepsaným kurzem,
který já okamžitě vypouštím, pro mne nedůležitá informace, za stoupání
do 5 km. První staffel se již před námi určitě rozjíždí po dráze. Já
vidím přes motor, který trčí přede mnou k nebi prd, co je přede mnou.
Ještě rychle vše zkontrolovat, chladič otevřený, klapky ve starovací
poloze, magneta zapnutá... Sakra, když běží motor, musí být magneta
zapnutá, už jsem to všechno kontroloval, tak co blbnu, nechávám toho a
pozoruji dění kolem sebe. Mechanici zdrhají co možná nejdále od dráhy.
Už i letadla, která mohu vidět když se přilepím zcela na boční sklo
kokpitu, se dávají do pohybu. Tak a je to tady, přitahuji popruhy.
Velitel vydává pokyn ke startu a po několika protočení vrtule se
rozjíždí, aby pomalu zmizel kdesi v předu. ,,Bílá 2, jedu." Zanedlouho
po dvojce se s příslušným štěkem do rádia rozjíží i můj vedoucí. Dávám
mu pár sekund, mírně přitahuji páku a strkám pomalu plyn až dopředu.
,,Jedna ve vzduchu." Plnicí tlak letí nahoru následován otáčkami motoru.
 ,,Čtyři jedu." hlásím se. BMW s řevem vyráží kupředu a táhne s sebou
celý můj letoun. Už je čas, potlačuji lehce a letoun je ve vodorovné
poloze. ,,Bílá 2, jsem ve vzduchu." Konečně pořádně vidím na dráhu před
sebou. Jedu pořád mírně k levému okraji dráhy, stál jsem malinko
nakřivo. ,,Bílá 3, jsem ve vzduchu." Směrovka to nespraví zcela. Za
chvilku sice vyjedu z dráhy, ale už mám celkem rychlost. Přitahuji tedy a
 je po drncání. Rychle hlásím: ,,Bílá 4. ve vzduchu." Podvozek
zatáhnout. Můj vedoucí je přímo přede mnou, směřuji vlevo od něj. Celý
náš vláček se pomalu scrvrkává a točí vpravo okolo letiště. ,,Můžeme
ohlásit vzlet?" ptá se velitel mé dvojice, Mára. Ohlížím se přes pravé
rameno dolů. ,,Červená 4 je ještě na dráze." Hlásím. Neumí mluvit sám?
,,Červená 4 ve vzduchu." Mišák je divnej dneska, ale lítat umí a ví co a
 jak.

,,Klapky, Bucinka vlevo ode mne." Já přeci jsem vlevo sakra... ,,Jsem
vlevo mírně v zadu, za okamžik budu vidět." Někdy mám pocit, že si
myslím, že letim prvně. Ale Mára létat umí a velmi dobře, je to vedoucí,
 tak ať má radost. Pomalu se formujeme a směřujeme předepsaným kurzem.
Několikrát ovšem Máru téměř předlétám. Celkově se všichni nějak
ploužíme.

Naše dva schwarmy stoupají. Celkem pohodička. Hlídám si vedoucího, je
hezké počasí. Několikrát měníme kurz dle pokynu radaru. Tu náhle, jistě
kdesi nad Francií nad námi spatřeny letouny. Ve staffel propuká trochu
panika. Oficíři se dohadují. Mne by spíš zajímalo, co dělá radar, že nás
 neinformoval. Ale letouny mi nevzrušují, já letím za svým vedoucím.
Několik letounů se na nás rychle řítí z převýšení. ,,Jedničko, padají na
 vás." ,,Odhodit nádrže, točte." ,,Mára, jsou za vámi." Nádrž letí do
háje, split přes levou stranu. Nalevo ode mne si to prosviští letadlo,
vypadá jako Bf 109. Ale co když jen proto, že chci vidět Bf 109? V
přitažení vedoucího ztrácím. Najednou je všade klid. ,,To byly
stodevítky." Poznamenal kdosi.

Znovu se tedy formujeme. Edie nás nestíhá. ,,Odhodili jste všichni
nádrže?" Zanedlouho oba schwarmy letí pohromadě. Edie pokyn v tom zmatku
 neslyšel. A měl štěstí... V operačním středisku u radarů přijali
informaci o tom, že nemáme přídavné nádrže s evidentním klidem. Kontrola
 polohy, směru. Dlouhé minuty se šouráme oblohou.

Máme letět ke Ghentu. Měníme tedy kurz. Rádio zanedlouho ožívá. ,,To je
Ghnet, ne?" ,,Hloupost, ten je minimálně 10 minut letu." Velitel staffel
 se rozhodl situaci řešit zdánlivě jednoduše. ,,Druhá staffel pro
návodčího, žádáme ověření polohy." ,,Nevidím vás na radaru." Mmm, no
jasně. Když na nás navede vlastní stihače, tak aby nás tam našel, když
je to potřeba...

,,Jsme u Bruselu a támhle jsou Antwerpy."

,,Podívej se támhle na soutok těch řek, ty se vůbec neklikatí, to nemohl být Ghent."

,,Tak to bude Lille, jiný velký město v oblasti kde jsme není."

,,U Lille je velkej les, tady žádněj les neni."

,,Támhle na 7 dole je les."

,,Ten je moc malej. Navíc na východ od něj je další. U Lille neni tolik lesů...."

,,Mára, zapni radiomaják."

,,Na Antwerpy?" Můj vedoucí mírně poodlétá z formace, letím s ním. ,,274, 275" Celá formace se řadí před nás.

,,To je blbost."

,,Tak, já nepoznám, jestli letim přímo k tomu, nebo přímo od toho. Ale
kdyby to bylo na druhou stranu, museli bychom být nad mořem." Jo, to má
pravdu, šouráme se tedy dál oblohou. Jenže ono z 6ti km výšky se podle
kostelíků orientuje těžko a i mnohé menší řeky nejdou vidět. ,,Jak jste
na tom s palivem?"

,,Palivoměr se ještě nehnul."

,,Mi taky ne, ale už to začne něco ukazovat..."

,,To vydržíme, paliva je ještě dost." Zapojuji se také. Moc jsem toho
nenakecal, jen si hlídal formaci. Ostatně, jsme nad naším územím, 6 km
vysoko a máme padáky. Nic nám nehrozí.

,,Doprdele, seru na to, letíme na sever k pobřeží, tam se najdem! Ta
elektronika je na hovno." dostáváme nový pokyn. těch 274 taky nebyl moc
rozumný kurz. Již nějaký čas dostáváme zprávy o ,,mraku letadel" který
přiletěl od severu k Antwerpám, odtud dál na jih.

,,Dvojko, mám zaměření na pozici AJ02 výška 5 000, jste to vy?" Probral se návodčí. Jo, to budeme my.

,,Potrzuji." Ne já, náš velitel Nastala chvíle klidu. ,,Tak, teď se
radarové obsluhy válí smíchy." pokračoval velitel jen pro naši letku.
,,Když sou to debilové a poslali nás úplně do prdele..." okomentoval
kdosi.

,,Kurz 330, stoupněte si alespoň do 8. Svaz B-25 východně od Mechelen."

,,Nepřátelský kurz?"

,,Přibližně 270."

Točíme. ,,Když sebou hodíme, tak je stihnem, odříznem jim cestu a vezmem je z předu. Plyn na 80, stíháte druhý schwarme?"

Druhý schwarm stíhá, ostatně, zrychlili jsme z ekonomické na cestovní
rychlost, jen těch 8 000 metrů už je dost. Kompresory dávno jedou na 2
stupeň, plnicí tlak klesl a letouny za sebou začínají nechávat
kondenzační stopy. Budeme vidět na desítky kilometrů daleko. Ale stejně v
 těhle výškách létám rád. Letadla nemají žádné problémy s chlazením. Za
stálé komunikace s radarem přelétáme pobřeží, Boulogne a dostáváme se
nad kanál.

,,Tak jsme tady." ,,Dvojka pro návodčího, ohlašte polohu nepřítele."

,,Velký svaz bombardérů na 3 hodinách, asi 1500 metrů pod námi. Nad tím
hejno stihačů, asi spity." Hlásí někdo z naší letky. Kdo to byl? Kdo si
to má v tom vzrušení pamatovat, kdo co říkal.

,,Velký svaz bombandérů nad Calais, kurz 270, měli byste je vidět na
vašich třech hodinách, výška 6 000 metrů." Sdělil nám návodčí. Ale toho
velitel už jen odbyl: ,,Útočíme."

Ještě chvíli letíme rovně, abychom přetli kurz bombardérů. Pak točíme
prudce v pravo, přímo proti nim. ,,Jeden průlet z předu, pak ještě
jeden, únikový kurz 160."

Přidávám plyn. Chladič zavřen. Bílá jedna míří přímo na vedoucí část
formace. 3 a já za ní směřuji na kette mírně vpravo. Noříme čumáky mírně
 dolů, přímo na bombarďáky. To už jsem si velitele všímat přestal. Z
velkého převýšení padají do formace FW 190 naší 1./JG26 následovány
mračky spitfirů. Ale my jdem také na bombardéry. Jeden z nich je přímo
přede a pode mnou. Ještě tedy táhle mírně potlačuji a posílám mu do
dráhy dlouhou dávku, letoun sebou lehounce drncá. Pak přitahuji.
Tentokráte přichází prudké otřesy. Uhýbám táhle vpravo na únikový kurz.

,,Červená jedna, máš za sebou spita." ,,Tak ho sestřel." ,,Počkej
chvíli." ,,To už budu mrtvej, než ty se k něčemu rozhoupeš." ,,Tak sebou
 tak nemel." ,,Když sebou přestanu mlít, tak mi sundá." ,,Něco schytal,
pustil se tě." Ale tuhle komunikaci první dvojky červeného roje jsem moc
 nevnímal. Mojí starostí bylo jaký je tlak paliva, oleje. Normální.
Otáčky motoru v pořádku, netáhnu za sebou čmoud. V křídlech díry nejsou.
 Vlastně nikde díry nejsou. Ale letadlo se otřáslo, musil jsem něco
dostat. Pouze počitadlo nábojů pro levý synchronní kulomet ukazuje 0, to
 je blbost. A kontrolka tohoto kulometu nesvítí, asi odpalování. Tak to
nevypadá vůbec zle. Pomalu dolétám svého vedoucího. Sám jsem byl
překvapen, že jsem jej neztratil.

,,Bucinka, to mne dolétáš Ty?"

,,Jo."

Ale pochvalu jsem nedostal. ,,Máš za sebou spita." Proletěl jsem tedy na
 plný plyn okolo mého vedoucího. Nechápu, kam dal všechnu svou
rychlost... Mírně stoupu vlevo. ,,Natáhnu ti ho." Pohádka, točím mírnou
levou zatáčku a trochu si klesám. Vlevo ode mne Mára proletí a za ním
spitfire, tak daleko, že není nebezpečný. Dokončuji tedy opatrně
zatáčku, abych neztratil zbytečně mnoho rychlosti a z levé strany ze
spodu se zařazuji. Motor by již chtěl otevřít chladič, ale já ještě
nejsem ve střelecké vzdálenosti. Ženu se za nimi, ale Máru už nevidím.
Nevadí, ten spit se domů nevrátí. Je to zvláštní a trvá to již podezřele
 dlouho. Myslím, že na něj spíše ztrácím než abych ho dotahoval. Tu se
spitfire staví na křídlo, asi bude zatáčet. To si mne jistě všimne.
Pálím po něm tedy ze všech funkčních zbraní. Přitahuje, všechno letí za
něj, a z pravé zatáčky přechází do zvratu. Snažím se provést spožděnou
zatáčku, třeba mne ještě neviděl. Ale po zvratu stoupe prudce a točí v
levo, následuje další zvrat. Dost divoké, to o mne již ví. Přiblížil
jsem se, stačí zaměřit a je to tutovka, jdu do toho za ním. Spitfire si
mé přiblížení asi vyložil tak, že se mu podaří mne vytlačit před sebe a
začíná nůžkovat. Proletím tedy mírně utaženějšími nůžkami nežli on za
ním a při každé příležitosti lehce polechtám spoušť. Asi jsem jej
netrefil. Každopádně vzdal nějakou chytristiku, jak se dostat za mne a
začal v utažené spirále stoupat. V ní jsem jej následovat nemohl (leda
bych se chtěl nechat sestřelit), proto jsem se s dostatkem rychlosti
odpoutal.

Spitfire daleko za mnou stoupá, ale včas přešel ze spirály. Ten neletí
poprvé. Můj velitel se ptá na můj kurz. 154. Ptá se na spitfira. K čemu
mu to bude? Stejně nemám šajn, kde Mára je. Spitfire se šourá domů přes
kanál. Mám 250 litrů, pro toho dnešek ještě neskončil. Po pomalé zatáčce
 směřuji za ním na plný plyn dokud se mi neztratí v mraku. Skvělá
situace, sám nad kanálem. Tu vlevo pode mnou něco proletí opačným
směrem. Zvrat a za něj. Dotyčný dělá podobný manévr. Dobrá, proč ne?
Ženu se za neznámým letounem nad kanálem.

Zbytek mé letky je stále v kontaktu s bombardéry. Sajo a jiní letci
stále doráží na to, co zbylo ze svazu a válčí s doprovodem. A já jsem
sám nad kanálem. Již celkem nízko. No, třeba ho dostanu. Přibližuji se k
 letounu přede mnou. Tuhle radost mi pokazí rádio: ,,Jestli jsi ty, co
letíš za mnou fokáč, zamávej křídly." Ten spitfire přede mnou vypadá
dost divně na spitfire, tak mávám. ,,Kdo jsi?" Ptá se paulie. ,,Bucinka,
 řadím se za Tebe." Tak a už jsme dva nad kanálem. Třeba ještě něco
najdeme. Mezitím se bojuje, ovšem nevíme kde. Ani nevíme, kde jsme...
Tak aspoň posloucháme ostatní.

,,Máme tu kouřící bombardér nad vodou. Popravíme ho?"

,,Mi je ho normálně líto."

,,Dvojka pro návodčího, máme tu kouřicí B-25 žádáme o instrukce."

,,Návodčí dvojce, zabili v Mechelenu 20 dětí, popravte je."

,,My jim dáme hajzlům, když vybombardovali školku." Vjela do kluků
zjevná zlost a byli na tu B-25tku dost brutální. Osobně mám podezření,
že v neděli večer asi 20 dětí ve školce nezabili. Ale dobře jim tak,
když házejí bomby na Belgické město jen kvůli tomu, že je tam nádraží...

,,Došlo mi palivo. Velení přebírá Tistar. Ty svině mi prostřelili nádrž,
 jdu na břicho do vody." Tak a Sajo se bude koupat... Boje polevují.
Necelých 200 litrů v nádrži, asi poletíme s Pauliem domů. Zhruba na 10
hodinách se něco honí kousek níž. Jedno čoudicí letadlo a po něm jdou
dvě. Ať je ten postřelený kdokoli, jdeme tam na plný plyn. Mám ještě
přes 600 20mm střel a rozhodně se nehodlám vrátit s plnými zásobníky,
když je kam to pustit. Když jsme přiletěli blíže, zjistili jsme že kouří
 spitfire. Škoda, 4 FW na jednoho, to je pro každého maximálně 1/4
sestřelu. Ale na druhou stranu nemusíme mít strach o kamaráda, jestli
doletí.

Provedli jsme každý v rychlém sledu několik útoků. Spitfire neměl šanci,
 kluci z druhého schwarmu mají další sestřel. Už jsme 4 a letíme domů.
Teprve teď jsem si všiml, že mi letadlo poměrně výrazně padá po levém
křídle. Že by mne trefil některý z našich při boji se spitem? To bych se
 všiml. A od doby, co mne trefili bombarďáky už uplynulo dlouho a ničeho
 jsem si také až doposud nevšiml. Ostatně na křídle není ani škrábnutí.
Zvláštní...

,,Dvojka návodčímu, žádáme o kurz na letiště."

,,Dvojce, zkuste letět na jih."

,,Na jih, to nezní nejchytřejš. Jak jste na tom s palivem?"

,,140 litrů" Já mám víc, mlčím.

,,Můžeme dostat přesnější instrukce, máme málo paliva."

,,Vidim hovno na radaru, jste moc nízko. Francii snad najdete." Moc nízko, nebo moc daleko...

,,Super." Šouráme se nejprve přímo na jih. Tah 70%, chladič přivřený.
Šetříme, kde se dá protože nevíme kde jsme a jak je to daleko. Tistar,
Art a paulie mi trochu ulétají. Asi jak rovnám to přepadání doleva...
Nebudu přidávat. Točím na 130, protože tam předpokládám pevninu dříve.
Za nedlouho kolegy ztrácím. Ani si nevšimli. Mám trochu víc paliva, bude
 to tak lepší než riskovat, že se mnou budou chtít zůstat a vykoupou se.

,,Hej, já asi nedoletim. Nemám šajnu, kde jsem, všude jenom moře. Sotva
80 litrů..." Stěžuje si Edie. Tou dobou předpokládám, že byl opravdu
ještě daleko na sever od nás.

,,Stáhni plyn ať letíš tak 270 a zavři chladič, abys měl motor akorát na
 optimální teplotě." Dostává Edie radu rádiem. ,,Sice to moc neudělá,
ale taky to pomůže." To pro něj určitě nebyla žádná novinka, ale spoustě
 lidí udělá radost slyšet něco, co je má ,,zachránit".

Tistar mezitím spatřil pobřeží. Spolu s jeho trojkou nakonec sedli v
Calais. Trochu jsem litoval, že jsem je opustil, když jsem to slyšel.
Ale i já zanedlouho spatřil břehy. Po několika minutách letu nad
pobřežím jsem doletěl k Dunkerque, kde jsem si vyhlédl pěknou travnatou
dráhu. Pořádně jsem si nalétl a přistání proběhlo relativně pěkně. Tedy
aspoň první polovina. Jenže pak jsem sjel z dráhy, protože z FW je
prdlačky vidět a nechal jsem za sebou podvozek s vrtulí. Možná i klapky
byly zaseklé. Ale jinak jsem dopravil letadlo celkem v pohodě. Můj
velitel Mára také dorazil v pořádku a přistál, mne neznámo kde. Mé
přistání zjevně vyděsilo přihlížející. Ale ve skutečnosti kolečka a
vrtule moc neznamenají. Zůstal jsem proto v klidu sedět v kabině a
poslouchal vysílačku, jak se daří Ediemu.

Jeho, relativně zděšená hlášení ovšem byla zjevně doplněna notnou dávkou
 hereckého umění, neboť místo nouzového letiště na pobřeží přistál v
Gentu 50km od moře. Určitě mu pomohlo, že na pokyn neodhodil přídavnou
nádrž a tak z ní sosal o několik minut déle. Náš velitel Sajonez, který
vyskočil s prostřelenou nádrží byl vyloven našimi. Pouze Mišák, který se
 již od časného rána obával o svůj život musel vyskočit na padáku a padl
 do anglického zajetí. Celkem tedy 1 pilot, 2 letadla a jedno, to mé,
vyžadující zásadnější opravy. Tomíci (konkrétně čechoslováci v řadách
RAF) zaplatili 3 spitfiry a yenkýjové 2 B-25 jenom naší staffel.

Tak přesně tohle se zapíše do análů válečné historie jako operace Ramrod
 753 uskutečněná 19.4.1944. Škoda, že se děvčata z Dinantu jen tak
nedozví, kdo je ochráncem Belgických dětí z Mechelenu...

### Zápis letce Ediho

po
 pilotnom tréningu som bol odvelený do Francúzska k slávnej JG26. Pred
mojou prvou misiou sa mi drkotali zuby, ako sme postupne vzlietali z
letiska blízko Antwerp. Letel som ako číslo Marovi, náš hlavný veliteľ
bol Hien. Radar nás aviedol nad pobrežie Calais, registrovali sme
niekoľko kontaktov nad Anglickým pobrežím no ani jednej strane sa
nechcelo nad kanál, tak sme po hodine a pol lietania, pri ktorom nás
Hien učil spolupráci a základných manévrov, leteli kurz Calais a
pristáli na letisku. O pár dní sme boli prevelení do Tuniska, kde sme
mali za úlohu kryť sťahovanie našich vojsk s kapsy, ktorá sa tu
vytvárala. Tu som dal svoj prvý zostrel, presnejšie P-38 ktorá sa hnala
za Hombrem. Po tomto zostrele som bol už pokojnejší, no na konci dňa som
 spravil chybu a pri stíhaní ďalších P-38 som sa dostal do vývrtky a pri
 náraze do zeme sa zranil. O pár týždňov neskôr som bol znovu vo
Francúzsku, spolu s celou JG26. Zo začiatku sme mávali klamné poplachy,
no v ten deň to bolo úplne inak.

Bolo
 večer 17 hodín, keď sme obdržali pohotovosť. Mal som letieť ako vedúci
dvojice na konci formácie 2./JG26, môj wingman bol Missak. Veliteľ
Schwarmu bol Tistar a veliteľ celej 2./JG26 Sajonez. po asi desiatich
minútach čakania sme dostali rozkaz rolovať na dráhu a mať prsty
pripravené na štartéroch. Najskôr rolovala 1./JG26, potom my.

A v tom prišla správa: kontakty nad kanálom!

Celá
 formácia Fwčok sa vzniesla bez strát, len jednej nefungovalo niečo v
motore, no pilot stroj rýchlo vymenil a 1./JG26 dohnal.

Spať
 k nám, po vzlete sme sledovali inštrukcie pozemnéj obsluhy, ktorá nás
navádzala na Ghent. LEteli sme pár kilometrov za 1./JG26, pričom som
letel na ľavom krídle formácie. Tesne pred Ghentom nás pozemáci
upozornili na formáciu v okolí Lille, tak sme točili kurz 230.

Po
 pár minútach letu som nad sebou uvidel čiary, okamžite som hlásil:
"kontakty, dvanásta, vysoko!" po chvíli ich potvrdil veliteľ a s napätím
 sme sledovali čo sa z toho vykluje. Ako preleteli tesne nad nami, mnoho
 z nás zahliadlo akoby tvar Spitfirov, nasledoval pokyn odhodiť nádrže. V
 tom som si všimol že dva spity sa podozrivo dlho zdržujú na skoro tom
istom mieste za mnou tak som rozkázal číslu točiť za mnou a snažil som
sa útok odraziť. No už po chvílke som zbadal že kontakty pokračujú
kurzom. Za pár okamihov sme zase leteli kurzom, ktorý sme zmenili na
270. Predpokladali sme že tie kontakty boli bfká a preto sme sa o ne
veľmi nestarali. Pozemáci v tej chvíli ohlásili formáciu južne od
Ghentu, no celá 2./JG26 bola takpovediac stratená, lebo rýchla zmena
kurzov od radaru a následný kontakt s neidentifikovaným nepriateľom nás
vyviedol z miery. Po blúdení prstom na mape som usúdil že sme niekoľko
kilometrov od Ghentu tak sme točili 90. po chvíli sme narazili na mesto,
 ktoré sme považovali za Ghent a točili 180. Vtedy som si začal
uvedomovať že som sa asi pomýlil, ale stále som na mape nedokázal
uhádnuť našu polohu. Vtedy radar zahlásil, formácia nad Lille, mieriaca
na juh. Dal som si dve a dve dokopy a po oznámení svojho podozrenia
veliteľovi sme sa rýchlo ponáhlali kurzom 0 na plný plyn pomôcť našim
chlapcom, ktorí sa už zataiľ sporadicky dostávali do boja.

Radar
 nás už dokázal správne naviesť na cieľ- formáciu B25 krytú neurčitým
množstvom spitfirov, predpokladali sme že ich bude aspoň 15 všade okolo
mobelwagenov. Na pravo od seba som zrazu zbadal najskôr 5, postupne 7,
10, až okolo 16 kontaktov ako letia vo formácii, pričom jej ľavá strana
sa zdala byť roztrhaná. Veliteľ po príslušnom oznámení do éteru zavelil
útok z prednej polosféry a my sme už pádili dolu po bomberoch. Vybral
som si stroje na ľavo a dal som príkaz svojmu číslu držať sa ma a
strieľať po všetkom, po čom strieľam ja. Kvôli stresu z blízkeho
príchodu spitfirov a príliž veľkej rýchlosti som sa pravdepodobne
netrafiľ. Všetko čo sa ďalej udialo si pamätám len nejasno, viem že som
po útoku započul volanie: "Spity nad nami!" tak som divoval pod blízke
mraky. Moje číslo ma vtedy pravdepodobne stratilo, letel som ešte chvílu
 od bombardérov a napokon som sa otočil a začal stúpať späť na druhý
útok. Číslo si ma nakoniec našlo a spolu so Sajonezom a ďalšími dvoma
fokáčmi, ktoré som v tej chvíli identifikoval ako Kurresa s niekým sme
mierili na už skoro nechránený box bombardérov. Rádio sa ozývalo
výkrikmi o pomoc a pokynmi k brejkovaniu kedy sme požiadali pozemákov o
povolenie dorážať opozdilcov, keďže v kódexu bolo neútočíť na dymiace
lietadlá. Odpoveď sa stala legendárnou: "Zabte toho hajzla!
Vybombardovali školku!" Tak som točil za Sajonezom do útoku a po mojich
zásahoch išla b25 v plameňoch k zemi. následovalo niekoľko neúspešných
náletov, jeden ideálny cieľ mi v poslednej chvíli zmizol pod čumákom
(pekne mart  ),
 Sajonez hlásil prederavenú nádrž a moje číslo sa nepochopiteľne vrho
zozadu rovno do boxu. Z odstupu som sledoval ako sa po ňom sústreďuje
celá palba a vyskakuje z lietadla. Ešte stihnem odohnať osamelého spita
od boxu, aby neotravoval ostatných a pre nedostatok paliva si to trielim
 nad vlnami kanála domov. Pobrežie prelietam neďaleko Ostende, ale
niesom schopný to dotiahnuť ďaleko, parkujem v ghente vedľa palivových
nádrží s asi 15 galonmi v nádržiach. Cez letiskový telefón sa spájam s
ostatnými členmi 2./JG26 a zisťujem bilanciu: 2 stratené lietadlá, 5
zostrelov.

V
 tých chvílach S-boot vyťahuje z mora Sajoneza a Walrus zas Missaka.
niesom veľmi spokojný, lebo som stratil wingmana, ale bilancia nášho
squadu je dostačujúca. Deň dokončujem v jednom Ghentskom bare kde
spoznávam plno krásnych francúziek...