recursal/Fanatic-Fandom huggingface dataset:
Det retskafne kompagni af vægtere og lygtetændere

**Det retskafne kompagni af vægtere og lygtetændere** (westerlandsk: *De rechtvaardigen gezelschap van wachters en lantaarnopstekers*) er Marienburgs vagtkorps og politimyndighed, der har til opgave at beskytte privat ejendom og den offentlige orden. Vægterne og lygtetænderne, der i folkemunde kaldes *de sorte hatte* (*de zwarthoeden*) for deres distinkte store og bredskyggede hatte, patruljerer gaderne, tænder byens gadelygter, opretholder ro og orden, overvåger at love og vedtægter overholdes samt har til opgave at efterforske alle forbrydelser, der sker på land.

De sorte hatte er ligeledes bemyndiget til at øve ret og skel på stedet i mindre alvorlige sager som offentlig drukkenskab, forstyrrelse af den offentlige orden og overtrædelse af distriktslove. Sådanne sager ordnes som regel med en sergent i det lokale vægterhus med straffe fra en mindre bøde (sjældent mere end en gylden) eller en nat i kachotten til et par timer i gabestokken eller endda ti piskeslag, hvis sergenten er i særligt dårligt humør.

## Organisation

Kompagniet ledes af en generalkommissær, for indeværende Geerloff van Ochtervelt, fra dets hovedkvarter i en imposant bygning i Paleisbuurt tæt ved højesteret. Som regel blander generalkommissæren sig dog sjældent i de enkelte distrikters anliggender. De enkelte kommissærer efterspørger kun hjælp fra hovedkvarteret når en sag behøver specialiserede efterforskere eller ressourcer.

Kompagniet er underinddelt i tyve stationer - en for hvert distrikt i byen. Hver station ledes af en kommissær, der bistås af et antal kaptajner. Stationernes størrelse varierer fra distrikt til distrikt. Små, relativt fredelige områder som Schattinwaard har en tilsvarende lille bemanding, mens Zuiddok har byens største tilstedeværelse af sorte hatte med en station, der ligner en fæstning mere end noget andet. En række vægterhuse er placeret ved strategiske steder i hvert distrikt. Hvert hus ledes af en sergent og er bemandet af otte til tyve vægtere afhængigt af kommissærens skøn.

## De sorte hatte som milits

De sorte hatte udgør kernen i Marienburgs borgermilits. Siden den patriotiske uddrivelse af den bretonnianske besættelsesmagt har hvert distrikt ved lov været påkrævet at stille et antal frivillige armbrøstskytter til at assistere de sorte hatte i nødsituationer. Siden dens løsrivelse er bystaten imidlertid begyndt at afhænge af udenlandske lejetropper og vægternes militære rolle er gradvist svundet hen således at dens månedlige træning er gået hen og blevet sociale sammenkomster.
Königsberg

**Königsberg** (tidl. kendt som **Weissberg**) er med sine ca. 40.000 indb. den næststørste by i storhertugdømmetStark. Byen, der er en af den kejserlige nordkysts tre vigtigste havne, ligger ved Ismenaflodens udmunding i Kløernes Hav og er et centralt knudepunkt for flere vigtige handelsruter, der har gjort byen både rig og indflydelsesrig. To gange er den vokset ud af sine mure og dens befolkning stiger støt.

Byen har siden 683 4E været under det dominerende Harzburg-dynastis kontrol og selv efter at de som storhertuger af Stark er flyttet til hovedstaden Wolfenburg har Königsberg stadig en central betydning for slægten. Byens guvernør er Heinrich von und zu Harzburg, en gråsprængt onkel af den nuværende storhertuginde Christiane.

Königsberg er inddelt i syv større distrikter: Den Gamle By (Altstadt), Tempelkvarteret, Albertina, Laak, Löbenicht, Haberberg og Burgfreiheit.

Byen er som følge af de Starkiske storhertugers invitation af forfulgte religiøse mindretal et multikulturelt smeltedigel med betragtelige arendalske, bretonnianske, galindiske, redaniske, temeriske og tileanske enklaver. Som hjemby for bl.a. Albertina Universitet har Königsberg udviklet sig til et vigtigt intellektuelt og kulturelt centrum og er residens for berømtheder som filosofferne Immanuel Arendt og Michael van de Haan, forfatterne Johannes Praetorius og Claudia Wieck, malerne Amadeus Kreisler og Ludwig Hermann samt komponisten Felix Hoffmann.
Noddisme

**Noddisme** er betegnelsen for den videnskab, der beskæftiger sig med studiet af vampyrismens oprindelse, tilstand og potentiale. Studierne retter sig især mod den viden og lærdom, der knytter sig til den Første Vampyr og de ældste generationer af vampyrer.

## Religiøs og sekulær noddisme

Noddisme findes i to overordnede afskygninger: i det Usynlige Symposium og dens efterfølgende institutioner og bevægelser forstås det som identisk med den Ældste Sti (en vej til erkendelse helliget imitationen af den mytiske Første Vampyr). Det Usynlige Symposium så noddisme som en teologisk grundpille, hvorigennem vampyrernes sande potentiale skulle realiseres.

Udenfor disse cirkler eksisterer der en mangfoldighed af sekulære noddister, der helt eller delvist accepterer myten om den Første Vampyr, men som ikke knytter samme eskatologiske betydning til. Disse fortolkere tæller både vampyrer og mennesker og har en tendens til at læse materialet i en mere verdslig retning.

## Fortolkningsbidrag

Noddister bruger en stor del af deres tid på at opsøge kildemateriale. Den mest berømte af disse kilder er Nods Bog, der beskriver den Første Vampyrs vandringer og vedkommendes umiddelbare afkom. Bogen er ikke en enkelt værk, men en samling af forskellige tekstfragmenter, der er lagt sammen i et enkelt narrativ. Flere noddister søger også arkæologiske vidnesbyrd om tidlige vampyrisk dominerede civilisationer.

### Kendte noddistiske tekster:

* Ashuridernes Bedrifter
* Ashurs Fabel
* Codex Callipolitanus
* De Fordømtes Kodeks
* De Saracenske Erindringer
* De Tevintriske Erindringer
* Elfenbenstavlerne
* En Advarsel til Fremtidens Menneskehed
* Enokidernes Bedrifter
* Enoks Påberåbelse
* Gudekongens Translationer
* Heidelberger-krøniken
* Ishtars Testamente
* Liber Enochiae
* Lucca-protokollen
* Molochs Åbenbaring
* Nods Bog
* Nulner-krøniken
* Vogternes Bog

## Vigtige noddistiske lærde

* Penrose Beckett
* Aristotle de Laurent
* Geneviève Dieudonné
* Constant Drachenfels
* Hannibal van Hel
* Mannfred von Carstein
* Bibliotekarerne
Huset van Onderzoeker

**Huset van Onderzoeker** er et de 10 magtfulde handelskarteller, der dominerer bystaten Marienburgs Direktorat. Huset ledes af den 27-årige **Thijs "den Yngre" van Onderzoeker**, der overtog familiens interesser for et år siden efter sin fader, Rembrandt van Onderzoekers, mystiske død. Et officielt ligsyn afgjorde at den ældre van Onderzoeker, hvis krop blev fundet i en kanal i Zuiddok, var druknet som følge af en voldsom overdosis Sort Lotus. Thijs har i kraftige vendinger afvist at acceptere denne forklaring og fastholder at hans far aldrig har drukket mere end et glas sherry til sin aftensmad. Selvom han har afstået fra at komme med nogen officielle anklager, fløj rygterne efter at han afviste at give Leo van Haagen hånden under den seneste Manaan-ceremoni i starten af handelssæsonen.

Van Onderzoekerne koncentrerer sig omkring den kontinentale handel og har omfattende interesser i Imperiet, Kislev, Scandia, den Temerisk-Redaniske Realunion og det nordlige Bretonnia. De har i særdeleshed været aggressive i at udvide deres kontakter blandt minebyerne og dværgene i Liechtenstein og det vestlige Pfalz, hvor de forsøger at skære mellemmændene fra og handle direkte med udbyderne. Gennem de senere år har de været tvunget til at bruge en mindre formue på retsopgør med handelshuse, hvis handelesprivelegier de har krænket. Huset har ikke været heldigt og står på den tabende side i de fleste retssager, hvoraf den længste og dyreste har været med van Haagen-familiens kadetgren i Bögenhafen.

Thijs har arvet en ødelagt position fra sin fader, der manglede familiens traditionelle forretningskyndighed. Huset van Onderzoeker er i dyb gæld og mange af deres vigtigste bedrifter er både belånte og pantsatte. Thijs' forsøg på at udvide handlen med Pfalz-dværgene har kostet ham alliancen med Huset Fooger og selvom han stadig er allieret med Huset van den Nijmenk, spekuleres det udbredt om at Thijs ikke har det talent for politik og forretning det kræver at redde sin families sæde i Direktoratet.

Familiens palæ ligger i Guilderveld. Deres symbol er et par korslagte treforke over et handelsskib på et blåt skjold.
Radovan Novak

**Radovan Milomir Novak** *(f. 245 5E)* er syldavisk kaptajn (harambaša) for en spraglet og pjaltet bande på ca. 100 hajdukker - en mellemting mellem fredløse, landevejsrøvere og frihedskæmpere - der indædt bekæmper de karpatiske besættelsesstyrkers overherredømme i provinsen Barajevo, der i 259 5E blev erobret af kongeriget Karpatien. Hans dristighed, musikalitet, flammende personlighed og indædte had til fremmede har blandt de lokale bønder gjort ham en romantiseret heltemodig skikkelse, der stjæler fra de rige og giver til de fattige. Ikke blot er fjenderne herremænd så er de også udenlandske undertrykkere og religiøse afvigere, idet de tilhører den ugudelige reformerte kirke. Novak er selv dogmatisk classicist og betragter Belobog og Triglav som sine personlige skytsguder. Hans bande er dog lige så meget røvere som de er guerillakrigere og de overfalder ofte købmænd og autoritetspersoner i karpatisk sold (indbildt eller ej) for at bemægtige sig deres ejendele.

Som 16-årig blev han taget til fange og tæsket af de karpatiske riddere Roza Bogdani, Bartos Gyulai og Tivadar Molnar, hvilket fik ham til at flygte ud i bjergenes dybe nåleskove, hvor han sluttede sig til en bande hajdukker ledet af den berygtede oprører Miroslav Balic, hvor han støt arbejdede sig op til at blive lederens højre hånd. Siden Balic i 274 5E blev taget til fange, sendt til de karpatiske autoriteter i Lugos og dømt til døden på bålet har Novak ledet banden af hajdukker.

Det eneste menneske Novak ser sig selv som værende underordnet er despot Dragoslav 2. af Syldavien, som han forguder og håber og tror en dag vil lede sin hær mod de karpatiske djævle og udslette dem fra den Gamle Verden. Han er i kontakt med en kongelig syldavisk agent, Janko Balabanovic, der forsyner ham med efterretninger og lovninger om våben og forstærkninger. Novak har en stor forkærlighed for sit folks kultur, sagn og musik og er - udover at være rebel og røver - en fortræffelig kobzar (omrejsende barde og folkemusiker). Han har gennem sit liv i det vilde hinterland opnået en vis forståelse for feerne og deres verden, som han ser som et udtryk for den autentiske, syldaviske natur og folkesjæl. Hans forhold til tevintere er ambivalent: på den ene side er de dekadente hedninge og djævelske magikere, der leger med kræfter intet menneske burde lege med. På den anden side er de traditionelle fjender af karpaterne og enhver der er det, har Novak svært ved ikke at nære bare en smule sympati for. Dværgene, der lever i de Dinariske Bjerge, hader han som pesten for deres alliance med karpaterne. Selvom han aldrig har set det med sine egne øjne har han ofte mareridt om slaget ved Vranic, hvor den syldaviske hær blev tilintetgjort af dværgenes kanonild og løbet over ende af de karpatiske hussarer.
Mannfred von Carstein

**Mannfred von Carstein**, også kendt som **Nattens Mester**, **den Sorte Vandringsmand**, **Mannfred den Sidste**, **Kejserens Skygge**, **Dødens Rejsekammerat** og **Sylvaniens Sande Herre**, er regent af og forhenværende kardinal i det Usynlige Symposium og sandsynligvis den mest betydningsfulde vampyr aktiv i den Gamle Verden. Foruden sin uhyggeligt magtfulde kapacitet som magiker besidder Mannfred et udspekuleret, dyrisk og raffineret intellekt og snedighed, der gør ham til en af de største - men samtidigt mest mangetydige - trusler mod den Gamle Verdens samfundsorden. Mannfred har i århundreder indsamlet okkulte hemmeligheder, artefakter og allierede, der gør ham til en uomgængelig skikkelse i den vampyriske maskerade.

Mannfred havde holdt lav profil i det første konsistoriums tid, og da Vladimir von Carstein blev besejret deltog Mannfred ikke i den interne magtkamp, men rejste i stedet vidt og bredt for at forøge sin kendskab til nekromantisk lærdom. Hans uhellige pilgrimsrejse bragte ham til urgamle byer og forbandede steder, hvor han slog unævnelige handler af med beboere i surreelle verdener. Han vendte tilbage i tide til at varetage embedet som kardinal i Helenas andet konsistorium. Efter hendes forsvinden lykkedes det ham at dirigere de vampyriske intriger således at han stod tilbage som det Usynlige Symposiums ubestridte leder. Selvom hans tredje vampyrkrig ikke endte med Imperiets undertvingelse siges han stadigt at dirigere de Usynlige Symposium i skyggerne - mægtigere, snedigere og mere gennemtrængende end nogensinde før.

Hvor Vladimir søgte at erobre Imperiets trone og Helena at omstyrte den, ser Mannfred sig selv som den siddende kejsers skygge, ligemand og modpart. Hvad det nærmere skal betyde besidder få fantasien og fatteevnen til egentlig at begribe. Hvad der dog er sikkert er, at kejser Karl 6. har haft mere end ét besynderlig civiliseret sammenstød med denne Nattens Mester.
Den Kejserlige Inkvisition

Den Kejserlige Inkvisition er en mystisk og magtfuld organisation, der tjener Imperiet og er direkte underlagt hans kejserlige majestæt Kejseren. Organisationen har til opgave at forsvare Verden i almindelighed og Imperiet i særdeleshed mod det overnaturliges og det ubegribeliges ondskab og korruption i enhver form, de antager - interne og eksterne: Kultister, kættere, monstre, dæmoner, udøde, vampyrer, dæmonologer, nekromantikere, hekse, heksemestre etc. Inkvisitionen arbejder målrettet for beskytte befolkningen, sikre ro, orden, fred og retfærdighed samt at opspore, jage og uskadeliggøre enhver agent af kaos og ødelæggelse, der truer Verden.

Inkvisitionen er meget sammensat og præget af en række yderst forskelligartede agenter, der alle arbejder for at nå organisationens mål. Pga. missionernes ofte flertydige og moralsk komplekse natur er den enkelte agent generelt sikret en stor autonomitet og frihed i sine afgørelser og den konkrete tolkning af Inkvisitionens definition af fjender og trusler er i høj grad op til den enkelte. Alle agenter står dog til ansvar for sine handlinger og konsekvenserne af disse. Som konsekvens af denne politik antager Inkvisitionens agenter en bred vifte af *modus operandi*: Nogle er nuancerede idealister, der søger at beskytte alle i deres efterforskning og retfærdighedsudøvelse og upartisk at rehabilitere potentielle misdædere mens andre er nådesløse, fanatiske hardliners, der hellere vil se en hel landsby brændt til grunden end at lade en fjende slippe væk.

Særligt blandt Inkvisitionens talrige agenter og associerede medlemmer står organisationens absolutte rygrad bestående af toptrænede styrker, der danner omdrejningspunkterne for Inkvisitionens indsatsgrupper. En sådan agent kaldes en Jäger el. Hexer og er universelt respekteret, frygtet, set op til og anset som et fyrtårn for retfærdighed, sikkerhed og lov i en kaotisk og farlig verden. De har gennemgået omfattende træning og mystiske ritualer med henblik på at gøre dem til overmenneskelige jægere, efterforskere og tilintetgørere af overnaturlige trusler. De udsættes for intense alkymistiske processer, absorption af kraftfulde mutagener og andre eksperimenter, der giver dem evner og alsidighed til at overvinde deres modstandere.
Shallya

**Shallya** er den evigt kærlige og opofrende gudinde for barmhjertighed, næstekærlighed, harmoni og helbredelse. Shallya er den grænseløse, ubetingede kærlighed til alt levende, der strømmer gennem universet. Hendes tilbedelse er vidt udbredt over hele den Gamle Verden for alle ønsker sig hendes velsignelse. Hendes kult er dedikeret til pacifisme og til at hjælpe enhver, der behøver hendes hjælp. Hendes indviede siger at Shallyas tilbedelse vil fortsætte til den dag, hvor der aldrig nogensinde er behov for at helbrede nogen igen. Hendes kult er upartisk og lover at helbrede alle, der behøver det, uanset tro, status og rigdom. De håber troskyldigt, at de ved at vise alle fred og fordragelighed vil kunne få resten af verden til at handle på samme måde - et håb, der i den Gamle Verdens virkelighed synes både ufatteligt renhjertet og ufatteligt naivt.

Shallya tilbedes af tusinder og atter tusinder af mennesker fra alle samfundslag og er blandt de mest populære og elskede guddomme i den Gamle Verdens Panteon. Hun er et symbol på styrke, udholdenhed og frelse for de, som lever i nød som fattigdom og sygdom og selv de, der lever i velstand kan sætte pris på hendes hjertevarme velsignelser. Shallyanere har dog en tendens til ikke at se i store billeder: De forsøger at lindre den smerte og elendighed de ser i stedet for at lede efter de, der måske har det værre. De har det med at fokusere på det umiddelbare problem - ikke at gøre det største gode for det største antal mennesker. Shallyas læresætninger er ikke at gøre oprør mod undertrykkere, men at vende den anden kind til. Kultens opgave er at afhjælpe lidelse, ikke at gøre op med det system, der skaber lidelsen (selvom mere radikale dele af kulten er fortalere for sidstnævnte). Selvom kulten officielt afviser at involvere sig i politik har den en tendens til at blive trukket ind og brugt i den Gamle Verdens ofte hensynsløse og korrupte magtkampe. For mange magthavere er Shallyas kult og dens pacifistiske budskaber endda blevet et middel til at holde deres befolkninger lydige, underdaninge og under kontrol.
Hibernien

Befolkning:
1.890.000 (de frie kongeriger)
**Hibernien** (*Hibernisk: Iveriu, Classical: Hibernia*) også kendt som de Smaragdgrønne Øer, er en betegnelse for en øgruppe på i alt 8 større øer og et utal af mindre øer. Øerne er den vestligste del af den Gamle Verden og en del af de Albionske øer. Øerne er hersket over af et væld af konger, klaner og høvdinge i et utroligt komplekst hierarki. Øernes befolkning er hårdføre og stolte, og har de sidste mange årtier kæmpet mod de avalonske besættere om retten til at regerer deres fæderneland. Især er øen splittet mellem de to gamle hovedstader, Tara og Meath. Hvor den senere er hovedstaden for de avalonske besætter og deres allierede blandt de lokale konger. Mens Tara er det ældgamle højsæde for de oprindelige højkonger af øen
og øens spirituelle centrum. Her har mange af de større og mindre kongeriger prøvet at samle en alliance, der kan skubbe avalonerne tilbage i havet.

Øerne er hjemsted for mystik, især i indlandet er der mange indgange til the Fae og det siges at i øernes inderste skove lever mennesker sammen med feer og andre sælsomme skabninger, som aldrig er blevet set uden for de vældige skove.
Constant Drachenfels

**Constant Drachenfels** (ukendt – 256 5E), også kendt som **Maleficus Maximus**, var en ubegribelig gammel og umådelig magtfuld dæmonolog, nekromantiker og vampyr af fjerde (oprindeligt femte) generation. Hans ophav menes at være Moloch, hvis blod, sjæl og kraft han senere fortærede. Drachenfels har i århundreder været en myte, man kun turde hviske om i den Gamle Verdens mørkeste og mest esoteriske cirkler berygtet og frygtet for sine næsten uanede magiske kræfter, insidiøse indflydelse, surrealistiske magt over dødelige sjæle, ubegribelige motiver og legendariske forheksede, mareridtsagtige fæstning Schloss Drachenfels i de Grå Bjerge. Drachenfels er enkelte gange tilsyneladende blevet besejret for blot at rejse sig fra sin slumrende dvale på ny. I 229 5E blev han besejret i sit eget hjem af en sammensværgelse anført af Heinrich von Königswald og Geneviève Dieudonné, der både under og efter akten led grusomme og skrækkelige fysiske og psykiske pinsler. I 256 5E vendte han tilbage under premieren på Detlef Siercks stykke om netop ham, men måtte se sig besejret og sine rænkespil spoleret.
Huset Fooger

**Huset Fooger** er et de 10 magtfulde handelskarteller, der dominerer bystaten MarienburgsDirektorat. Husets leder, den stadigt livlige og årvågne 277-årige dværg Arkat Fooger , er ikke blot det ældste medlem af Direktoratet, men er også den længst siddende eftersom han fik sit sæde året før byens uafhængighed fra Imperiet. Arkat Fooger er et centralt medlem af Dværgenes Handelslaug tjener som talsmand for Marienburgs dværgesamfund og varetager som det eneste ikke-menneske i Direktoratet også byens hobbitters og gnomers interesser. Direktor Fooger er endda blevet *de facto* beskytteren og mæcenen for alle byens mindretal og udlændinge, fra cathaneserne og sinderne til bretonnianerne, tileanere og sågar kanalrotterne, der er de imperielle sigøjneres vandbårne slægtninge. Årtiers omhyggeligt arbejde givet Huset Fooger et omfattende netværk af klienter og kontakter, hvis indflydelse ofte hånligt undervurderes af etniske westerlændere. Skulle uventede begivenheder ryste Direktoratet, kan Arkat Fooger meget vel overraske med de ressourcer han har til rådighed.

Huset Fooger har ikke omfattende oversøiske kontakter som andre af de store købmandshuse, men har, ikke overraskende, de bedste forhold til dværgebyerne i de Grå Bjerge, de Sorte Bjerge og Verdens Kant. De køber metaller, ædle stene og fint dværgehåndværk og sælger dem til gengæld luksusvarer, der ikke kan produceres under et bjerg. Huset kontrollerer også udlejningen af offentlige arbejdskontrakter gennem en kommision ledet af Arkats gerrige fætter Aurin Fooger. Dette har ledt til et tæt samarbejde med Lea-Jan Cobbius, leder af havnearbejdernes lav og byens mest magtfulde fagboss. Dette betyder at havnedistrikternes mange Fooger-varehuse altid har rigeligt med arbejdskraft og at arbejderne sjældent tager for mange pauser.

Over de seneste årtier har Arkat Fooger praktisk talt opfundet forsikringshandel: Til gengæld for moderate men hyppige betalinger fra sine klienter garanterer Fooger-klanen at godtgøre skibsejere og købmænd, hvis deres skibe og varer går tabt - uanset grunden. Dette tilbud er blevet meget populært og mange købmænd er glade for at betale et mindre beløb, hvis det holder et potentielt fallit væk.

Fooger-klanens palæ ligger i Marienburgs dværgekvarter, Bergbezit, og ligner med sine tunge stenblokke og seks etagers høje sekskantede tårne i højere grad en gammel borg end et moderne hjem. Arkat Fooger har for nyligt udpeget den unge Farzad Fooger som sin arving, hvilket har skabt en mindre splittelse i familien eftersom Vindasil Fooger ellers er klanens næstældste medlem med forventninger om at blive klanleder en dag. Når han udspørges omkring sit valg mumler han kun noget om, at han "...hellere vil lade en ghoul vogte en kirkegård".

Husets symbol er en hvid rose på et blåt skjold.
Nuln

**Nuln** er Imperiets næststørste by og en imperiel bystat ledet af den skønne Emmanuelle 1. Nuln er et center for handel for såvel kunst og arkitektur, og er blandt grundet dette en af den Gamle Verdens mest imponerende, storslåede og vigtigste byer. Nuln markerer sig også som at have været i hovedstad for Imperiet i både flere omgange og i lange tider, senest under Dietrich 3.
Fiorentino

**Benvenuto Segantini** (235 5E –), bedre kendt ved sit kunstnernavn **Fiorentino**, er en banebrydende fiorentinsk maler, kunsthistoriker og rektor, der regnes blandt den Gamle Verdens absolut største kunstneriske begavelser. Med Sebastiano og Bertoldo Laurenti udgør han treenigheden af denne generations største tileanske mestre. Fiorentino har været en revolutionerende kraft i brugen af lys i billedkunsten og har spillet en overordentlig stor rolle i fremelskelsen og oplæringen af nye maleriske talenter til en grad, hvor han er blevet udpeget til at lede det hæderkronede Accademia di Belle Arti di Fiore. Fiorentino er meget efterspurgt som portrætmaler af den Gamle Verdens aristokratiske elite og er nært knyttet til fyrstehusene i det nordlige Tilea og den bretonnianske kongefamilie. Han har alene af kong Charles 8. malet fire portrætter.
Kajs Frikadelle Cirkus

**Kajs Frikadelle Cirkus og Familie Restaurant A/S**, eller bedre kendt som blot Kajs Frikadelle Cirkus er en kæderestaurant, som er kendt for deres hurtige servering af lækre frikadellesandwichs. Den først Kajs Frikadelle Cirkus blev grundlagt i Grünburg an der Reich i 239 5E, af Caius "Kaj" Johann Becker Sr. , og de efterfølgende år har kæden spredt sig til store dele af Imperiet og hinsides.

## Menukort

Kajs Frikadelle Cirkus har en let genkendelig menu, som går igen på alle dens lokation, så uanset hvor man er, kan man få de gode gamle klassikere. Forneden ses en liste over restauranternes mest udbredte retter:

* Frikadelle Sandwich Classis, pris: 3 pence, to skiver brød med frisk stegte frikadeller med ost, salat og Kajs Speciel Sovs, imellem sig.
* Gross Frikadelle Sandwich, pris: 5 pence, magen til frikadelle sandwich classic dog dobbelt så stor.
Gatba Morglum

**Gatba Morglum** (Sensommeren 244 5E –) kendt som **Østens Herre** (*Zabadu Nud*) er en streng, højtidelig og kortfattet orkisk feltherre, der i et årti har været suveræn øverstbefalende krigsherre for Nakkebrækker-folket (*Khagsunzaf*), hvis jagtmarker strækker sig fra det østlige Kislev til Ostermark. Morglum er født i de ufremkommelige nordøstlige kislevittiske skove og gjorde sig allerede som ung krigsherre bemærket. Han er bemyndiget af de to matriarker Gatba Khaguur og Ushang Khel og er på få uger i stand til at mønstre ti tusinde bevæbnede goblinoider fra den kislevittiske taiga, de redaniske skove, World’s Edge Mountains og de østlige stepper.

Morglums primære mål er at sikre sit folks adgang til dominans og overlevelse, hvilket har bragt ham i en position af komplekse alliancer og fjendskaber. Nakkebrækkernes traditionelle rivaler Hugormene (*Murdulshâlakbaraj'urm*) og Kragehviskerne (*Dush'azgzunshufsak*) er bragt i en domineret position, hvilket har styrket Nakkebrækkernes interne koalition og givet dem adgang til privilegerede områder for kvægbrug. De ser imidlertid deres position truet på flere fronter. På den ene side er Hobgoblinernes Hegemoni i bevægelse vestpå, hvilket har ansporet matriarkerne til at indgå overordnede alliancer med en række menneskelige steppefolk. Samtidigt truer de opstigende goblinoide Tusind Sønner (*Libokhdashtân*) under ledelse af den stridslystne og uforudsigelige Mauloch Grimgor efter deres erobring af Karak Ungor med trænge sig ind på Nakkebrækkernes enemærker. Endelig er den temeriske invasion af Kislev ikke gået ubemærket hen og de ledende høvdinge frygter at det kan indskrænke deres frihed. Nakkebrækkerne har derfor sat alt på ét bræt og allieret sig med zaren af Kislev i kampen mod de vestlige erobrere på betingelse af, at deres goblinoide dominans i riget stadfæstes og institutionaliseres.

Morglum er kendt for sin fåmælte frygtløshed, rammende kampråb og koncise taktiske observationer. Ved slaget om Volkhov-floden i foråret 282 5E ledte han sine styrker til en overbevisende sejr over overlegent udrustede temeriske styrker i overtal, hvorefter han - mens den temeriske general og hans husarer galoperede mod solnedgangen efterfulgt af horder af gobliner, dolganere og kosakker - berømt proklamerede: “Lad dem fortælle deres konge. Østen tilhører Nakkebrækkerne. Østen tilhører Morglum. Østen er grøn.”
Huset Jerbiton

Symbol
 Motto
 Primus
 Domus Magna

**Huset Jerbiton** er et selskab i den Hermetiske Orden centreret omkring skønhed, æstetik og værdsættelsen og skabelsen af smukke ting. Ethvert af husets medlemmer er fri til at søge eller skabe skønhed ganske som vedkommende nu engang lyster. Huset er dybt involveret i det verdslige samfund på en mængde forskellige måder: Nogle besøger jævnligt betydningsfulde verdslige venner, mens andre er kunstnere, filosoffer, poeter og dybt engagerede i de fremmeste kunstneriske cirkler. Mange har som deres foretrukne fritidsbeskæftigelse at udøve indflydelse på verdslige institutioner. Mange andre magikere henvender sig ofte til Jerbitons disciple når de skal kommunikere eller forhandle med almindelige dødelige, selvom mange samtidigt ser på denne nære forbindelse til omverdenen med en vis mistro.
Callendore

*Det Gamle Sprog: Rìoghachd na h-Alba*
**Kongeriget Callendore** (callendorisk: *Kinrick o Callendore*) er et vildt og barsk rige i både land, folk og omdømme. Callendore klamrer sig til de vindblæste og bjergrige øer Albany og Morley i de nordvestligste strækninger det Hvide Hav i udkanten af den Gamle Verdens kulturkreds og på kontinentet går der mange historier om dette tilbagestående, barbariske og bakkede land. Callendores øer er hjemsted for urgamle folk, væsner og ånder og højlandets monolitter fortæller om glemte slag i sprog så gamle, at verden har glemt dem.

Callendores bebos af et væld af folkeslag: bølger af erobrere og bosættere, fra det Første Folk over kontinentale søfarere, scandiske krigerkonger, avalonske besættere til normanniske og flamske riddere i kongens tjeneste. I højlandets indre og på de ydre øer er det Gamle Sprog det primære tungemål og folket er kendt som stolte og voldsomme barbarer, der tilbeder fefolk og sælsomme guder. Langs lavlandets kyster er avalonske dialekter og kontinental kultur og leveforhold mere udbredte. Callendonerne er, trods deres indbyrdes stridigheder og forskelligheder, alle villige til at forsvare deres fælles frihed med livet som indsats og de hader avalonere og thulinger endnu mere end de hader hinanden.

Callendonernes konge er Jacob 6. af huset Urquhart, en initiativrig monark, der har iværksat mange reformer for at gøre Callendore til et moderne kongerige efter kontinentale forbilleder, selvom højlandets klaner mestendels har været skeptiske modstandere af dette projekt. Indtil videre er det primært det allerede udviklede lavland omkring det kongelige residens i Kirkwall (ca. 50.000 indb.) og parlamentsbyen Perth (ca. 80.000 indb.), der har høstet frugten af hans arbejde, mens det Første Folk har været sværere at integrere i den generelle samfundsudvikling.

Efter at have kastet åget af avalonsk besættelse af sig for snart tre århundreder siden har kong Jacob som sine forgængere indgået en alliance med Bretonnia med det formål at styrke hans krav som avalonsk tronprætendent. Imidlertid er modstanden mod Avalon i mere eller mindre grad et nationalt anliggende og mange af Callendores førende magnater og klaner bekriger fortsat hinanden.
Reiner Kairlach

**Reiner Valerian Kairlach** *(f. 244 5E)* er den selvudnævnte markgreve af Segelheim, og den ældste nulevende søn af den forrige markgreve Ortwin Kairlach. Reiner er kommet til magten i kaotisk tid, da hans bror Eugen Kairlach også har gjort krav på tronen. Det er stadig uvist præcis hvilken hersker Reiner vil være, dog har Reiner i mange år blevet oplært af sin onkel Dietmar Kairlach i kunsten at regere.

I starten af sin ungdom fulgte Reiner i sin fars fodspor og meldte sig ind i Nulns militæret hvor han tjente i Nulns 1. Artilleri Division , hvor han efter et par år stoppede uden de store militære bedrifter, herefter studere han på en række universiteter i bl.a. Nuln, Altdorf  og Streissen. Her udmærkede han sig især i lov, matematik og kemi.

Efter han var færdig med sin uddannelse prøvede han at få indflydelse i markgrevskabet, men hans far sidestillede ham fremfor sine vassaller. Herpå valgte Reiner at tage til Nuln, hvor han blev en velkendt aktør i hoffet. Her diskutterede han med mange andre lærde og mødte mange af sine nære venner og sin da fremtidige kone.

I 282 5E vendte han tilbage til Segelheim sammen med en del af de venner han havde fået i det nulnske hof, bl.a. ridderne Hans Rotesschwert og Erwin Sonnekrieger, og advokaten Phillip Munchhammer. Sammen med disse fik han øget sin indflydelse til han var en fast og aktiv spiller i ledelsen af Segelheim.

Da hans far døde i 283 5E døde uden at have nævnt sig en arving valgte Reiner at udnævne sig til den næste markgreve med en entuatisk opbakning fra hans onkel og i mindre grad hans andre vassaler. Dog mente broren Eugen Kairlach, at han ville være en bedre kandidat, da han mente, at han var deres fader tættere.
Karl 5. (Kejser af Imperiet)

Wilhelm 9. "den Tavse"
**Kejser Karl 5. den Store** regnes næsten enstemmigt som den største kejser i nyere tid og hans 35-årige regeringstid fra 186 til 221 5E anses som en gylden periode for Sigmars Imperium. Karl 5. var søn af Matthias 4., men voksede op langt fra sin faders dekadente hof. Han var et politisk geni, talte mindst ni sprog flydende og dominerede ene mand stoisk den Gamle Verden gennem næsten hele sin regeringstid. Han førte omfattende erobringskrige mod Bretonnia, Tevinter og det Suleimanniske Imperium og støttede aktivt videnskaberne og kunstarterne. Efter 35 års intensiv arbejde abdicerede han fysisk nedslidt i 221 5E, hvorefter han trak sig tilbage for at leve resten af sit liv i fred i et kloster. Han døde som 65-årig i 225 5E. Tre af hans børn nåede at efterfølge ham på Imperiets trone.
Rigskammerretten

**Rigskammerretten** (teutonsk: **das Reichskammergericht**, classical: **Iudicium imperii**) er den ene af Imperiets to højesteretter, hvor den anden er Rigshofrådet. Rigskammerretten har i særdeleshed til opgave at behandle af sager om brud på landefred, om end alle retssager i Imperiet i princippet kan ankes til den. Domstolen kan dog kun intervenere i strafferetlige sager såfremt der mistænkes brud på almindelige juridiske procedurer. I forhold til sin konkurrent og modpol, Rigshofrådet, forstås den som stående fyrsterne nærmest.

Rigskammerretten er berygtet for den meget lange tid det tager den at nå frem til en kendelse, og flere sager - især dem mellem kejserlige fyrstendømmer - har varet op mod hundrede år.

Rettens sammensætning bestemmes af kejseren og rigets fyrster. Kejseren udpeger retspræsidenten, altid en aristokrat af fornem byrd, to tredjedele af højesteretsdommerne og et mindretal af assessorerne. Rigets fyrster udpeger den resterende tredjedel højesteretsdommere og flertallet af assessorer. Oprindeligt skulle halvdelen af rettens assessorer skulle være jurister, mens den anden halvdel skulle være adelige personer, der om muligt også var retskyndige. Kejser Matthias 5. indførte imidlertid i 236 5E at alle rettens assessorer skal være juridisk uddannede.

Rigskammerrettens retspræsident er den ulasteligt aristokratiske bacchiske adelsmand Ferdinand Karl Joseph von Abensberg und Traun.
Magus

**Magus** er en betegnelse, der i den Gamle Verden bruges om en magiker, især af den Hermetiske Orden, men også mere bredt om en hvilken som helst udøver af magtfuld magi. De fleste medlemmer af den Hermetiske Orden vil definere *magus* som kun at gælde andre medlemmer, mens andre vil mene at det henviser til alle, der har Gaven.

Den kvindelige form af ordet er **Maga**; flertalsformen er uanset køn **Magi**.
Det Arendalske Kancelli

**Det Arendalske Kancelli** er det øverste centrale forvaltnings- og regeringsorgan i kongeriget Arendal. Kancelliet er oprettet og indrettet efter kontinentalt forbillede og ledes af kongens kansler. Herigennem udgår kongernes love og den overordnede forvaltning af landet finder sted. En lang række lokale sager og borgerhenvendelser behandles og forelægges ligeledes kongen og rigsrådet her.

Institutionen går tilbage til kongerigets konsolidering og modernisering i slutningen af den Fjerde Alder, hvor kancelliets opgave var at skrive og ekspedere kongens breve. Siden skulle det også lave kopier af de kongelige bestemmelser samt opbevare og registrere kopierne. Især under den nuværende kong Christoffer 3. er centraladministrationen vokset kraftigt, sagerne inddeles geografisk sagsmæssigt samtidigt med, at der er blevet oprettet en række underordnede, specialiserede departementer.

Kancelliets øverste leder er kansleren. I begyndelsen blev denne udnævnt af kongen blandt rigets gejstlige, men er med tiden gået over til at være en højadelig aristokrat. Den nuværende kansler er Johannes Axelsen Thott, anden søn af jarlen til Næs, der i tyve år arbejdet i de kejserlige, middenlandske og schwabiske bureaukratier. De fleste embedsmænd er etniske teutonere, westerlændere og bretonnianere eller adelige arendalere uddannet på kontinentet. Kancelliets interne drøftelser foregår i en kreds af betydningsfulde embedsmænd. Der eksisterer en vis spænding mellem på den ene side det kontinentalt inspirerede og moderne bureaukrati og på den anden rigsrådet og den traditionelle, adelige magtbase, det repræsenterer.

Det Arendalske Kancelli har tre primære, specialiserede underorganer: Krigskancelliet, der administrerer rigets hær, flåde og officerstab; Rentekammeret, der administrerer rigets finanser (herunder også bogholderi, beskatning, vejvæsen, skov- og jagtvæsen, bygningsvæsen, statistik og udstedelse af kongelige privilegier); og det relativt nyoprettede og indflydelsesrige Kommercekollegium, der har fået ansvaret for rigets industri, handel, søfart og pengevæsen. Sidstnævnte to organer har stor intern konkurrence og rentemester Dagmar Høegh-Guldberg og kommercekollegiesekretær Heinrich Burckhardt Edelstein er berygtede for deres indbyrdes fjendskab.
Cartaen

**Cartaen** er et magtfuldt og urgammelt dværgeforbrydersyndikat med hovedkvarter i Karaz-A-Karak, der nådesløst dominerer store dele af den kriminelle underverden i dværgenes bjergbyer såvel som den Gamle Verdens største byer. Organisationen står for omfattende kriminelle aktiviteter, der inkluderer men bestemt i begrænser sig til sortbørshandel, snigmord, industrispionage, pengeafpresning, økonomisk kriminalitet og smugleri af alt fra ældgamle dværgeartefakter, udsøgte kunstgenstande og farlig eksperimentel magi til sort lotus, mennesker og uvurderlige ædelstene, der af dværgekongerne er underlagt strenge handelsrestriktioner.

Ligesom alle floder før eller siden vil nå havet, vil alle dværge der tyer til kriminalitet før eller siden nå cartaen. Syndikatet er berygtet for sin jernnæve omkring sorte markeder over hele verden, voldelige mentalitet og skruppelløse metoder - *Damun fa iziz, ikh-kharta kikhthuzul biratathhiri ahu i'kar* ("I blod eller mønt, cartaen får altid sin andel") er et ordsprog blandt dværge, der tages dødsens alvorligt. Organisationen besidder til en vis grad dværgenes æresbegreb og er kendt for både deres nådesløse effektivitet og præcision såvel som deres blodige vendettakultur.
Christiane 1. (Storhertuginde af Stark)

Dragedræberen (die Drachentöterin)
Rigets dødeligste kvinde (die tödlichsten Frau des Reiches)
**Christiane I Katharina Constanze Wilhelmina Kallistrate Leopoldine Großherzogin** **von und zu Harzburg** (f. 3. Martius 249 5E –) er den flammende, stridbare, frygtede og disciplinerede storhertuginde af Stark, der samtidig bestrider embedet som kejserlig kurfyrstinde og rigsmarskal. Storhertuginden regnes trods sin unge alder blandt den Gamle Verdens absolut største krigere og feltherrer og hendes taktiske og strategiske virtuositet og kyndighed er sagnomspunden.

Christiane er yngste barn og datter af den martialske storhertug Friedrich 3. af huset Harzburg, der lod alle sine børn uddanne i administration, krigskunst og våbenbrug af samtidens største mestre, heriblandt Roza von Chotek. Hendes elskede ældre brødre, Johann Sigismund og Friedrich Achilleus, var også strålende militære begavelser, men søsterens rå talent og genialitet var uovertruffent selv i det ellers krigerisk legendariske fyrstehus. Efter sine brødres død i kamp i 271 og 274 5E, besteg Christiane således elfenbenstronen i Wolfenburg ved sin fars død i 275 5E og har regeret storhertugdømmet med stor kyndighed og jernhård disciplin.

Udover at personligt at have dræbt over hundrede personer i kamp, kendt som sin generations mest fuldendte kriger og at være Imperiets næstøverste militære myndighed, er storhertuginden også berømt som en mageløs fyrig og atletisk skønhed, hvilket i kombination med hendes magt og rigdom har gjort hende til en af den Gamle Verdens mest eftertragtede kvinder og hendes utallige bejlere - den ene mere magtfuld og ambitiøs end den næste - har talt hæderkronede personer som Augustin von Feuerbach af Aurelien, Leobald von Leibniz af Nuln, Christian Gyldenløve af Arendal, kronprins Francesco af Lucca, prinserne Wilhelm Emanuel og Albrecht den Yngre af Bacchien, storhertug François 7. af Lyon, storhertug Augustus 2. af Franken, storfyrst Phillip 3. af Calidien, kong Zoltán 2. af Karpatien såvel som selveste hans strålende majestæt kong Charles 8. af Bretonnia. Alle har hun fundet uinteressante, ulidelige eller på anden måde utiltalende og afvist. Hendes hidtil mest udholdende bejler er Siegfried Laurentius, kejserens yngre broder, hvis talrige og lidenskabelige forsøg på at anholde om hendes hånd, har givet ham en brækket arm og en endnu stærkere kærlighed til den stormfulde storhertuginde.

Storhertuginden sammenlignes oftere og oftere med Imperiets anden ugifte og voldsomt eftertragtede kvinde - storfyrstinde Emmanuelle 1. af Nuln. Jævnligt stilles de op som antiteser. Begge er meget smukke og magtfulde kvinder født et år fra hinanden, hvor Emmanuelle er hypersocial og kulturelt begavet, mens Christiane er antisocial og militært formidabel. Sammenligningen er dog ikke videre sandfærdig og undervurderer den starkiske løvindes kulturelle interesser og store lyst til at omgås ligesindede - især militært.
Liste over Kejsere i den Femte Alder

Indtil videre i den femte alder har Imperiet haft 15 kejsere og to kejserinder, og alderen blev indledt med Kejser Magnus d. 1 "den Fromme" , som begyndte en ny guldalder for Imperiet. Alderen havde i starten ikke nogle længerevarende kejserdynastier, men siden kejser Wilhelm d. 7 har kejsertronen været under huset Laurentius' kontrol.
Kardinal Fleury

Kardinal **Jules Saint-Édouard de Fleury, Duc de Ventadour, Ærkebiskop af Charoux** (26. Niveus 182 – 274 5E), almindeligt kendt som blot **Kardinal Fleury**, var en bretonniansk førsteminister og actaeisk kardinal, der i sin levetid var en dominerende politisk skikkelse i kongeriget Bretonnia. Fleury besad en omfattende verdslig og gejstlig magt og rejste sig gennem sit lange liv til storhed i både akademia, statsforvaltningen og den classicistiske kirkes hierarki, hvilket kulminerede i hans position som 1) førsteminister under kongerne Charles 7. og Charles 8., 2) kardinal for Charoux metropol og 3) rektor for Charoux Universitet. Kardinalen var en pragmatisk og begavet politiker, der styrkede riget og manøvrerede de mange fraktioner ved hoffet til sin egen og kongens fordel. Han bestred embedet som førsteminister indtil sin død, hvorefter han blev efterfulgt af sin protégé kardinal Dumourieux.

Kardinalen var ætling af den magtfulde adelsslægt Fleury, der hørte til rigets rigeste takket være herredømmet over hertugdømmet Mons ved Oisfloden lidt nord for hovedstaden Charoux. Hans karriere som præst i hovedstaden tillod ham nærhed til kongefamilien og det politiske spil i Oisillon.
Temerien

**Kongeriget Temerien** er et gammelt og vidtstrakt kongerige i den Gamle Verden, der dækker over den temeriske krones territoriale besiddelser, herunder det egentlige Temerien. Temerien er den dominerende part i den Temerisk-Redaniske Realunion.

Kongeriget Temerien dateres traditionelt tilbage til midten af den Fjerde Alder, hvor riget blev konsolideret ud af de tidligere kejserlige besiddelser og lokale kongeriger i området. Siden overgangen fra den Fjerde til den Femte Alder har Temerien været bundet sammen med Storhertugdømmet Redanien i en personalunion og en serie af aftaler med hensigten om at integrere de to riger så de kan danne fælles front mod deres fjender. To århundreders arbejde med at sammenflette to så forskellige stater har givet Temerien både politisk og kulturel dominans.

Temerien er lokaliseret i den nordøstlige Gamle Verden syd for Kløernes Hav og nord for Verdens Kant. Det afgrænses mod vest af Imperiet og Havelfloden og mod øst af floderne Wisla og Skawa. Selvom landet i stigende grad tæmmes og danner ramme for store land- og dyrebrug er størstedelen fortsat dækket af skov og vildmark. Kongerigets hovedstad er sagnomspundne Vizima, der ifølge nogle beretninger overgår selv hellige Middenheim i magt og vælde. Blandt andre væsentlige byer kan patriarkernes Lwów, industribyerne Wrocław og Łódź, den rige Kalisz og den befæstede Chorzów. Riget er administrativt inddelt i 16 vojvodskaber: Wyzima, Bracław, Chełm, Chorzów, Czernihów, Drohiczyn, Gniezno, Inowrocław, Kalisz, Leszno, Łódź, Lwów, Malbork, Rawa, Sieradz, Wrocław.
Altdorf

**Den Storfyrstelige Rigsstad Altdorf** også kendt som Den Evige Stad, Imperiets Midte, Imperiets Navle, Sigmars Stad eller blot Altdorf er Imperiets hovedstad, hvorfra hans majestæt kejser Karl 6. hersker over Imperiet fra. Altdorf er den nuværende kejserstad og har været det i mange perioder før.

Altdorf er en så enorm by at det endda er verdens største by, med over en million indbyggere. Ingen by i den Gamle Verden kan hamle op med Altdorfs storhed. Byen er udgjort af 16 distrikter, hvor det mest prestigerige er det centrale 1. distrikt, hvori det gamle rådhus, kejserens palads og mange andre paladser ligger.

## Historie

Altdorf har mange forskellige oprindelseshistorier, den mest udbredte er at Sigmar  opførte et tempel til Ulric, som tak for at have hjulpet ham med at samle Imperiet, hvor han så blev kronet til kejser over menneskeheden. Den næstmest udbredte er at Altdorf blev grundlagt af Sigmars farfar kong Sigismund af Turoni, som gerne ville være tættere på de provinser han erobdrede nord for Reichfloden. En mindre udbredt historie, som dog har meget opbakning fra historikere er at Altdorf blev grundlagt mange århundreder før Sigmar og hans farfar, som en handelspost af købmænd fra Gellerland, og senere blev erobret af Turoni.
Möngön Khot

Möngön Khot er hovedstaden i det Tsagaaneske Khanat. Den blev grundlagt af Tsagaan Nüd i år 820 3E efter at Tsagaan stammen vandt over Sølvdværgene. Tsagaan Nüd valgte at placere sit landets nye hovedstad oven i ruinerne af sølvdværgenes gamle hovedstad Karak Silf.

## Opbygning

Möngön khot har i alt syv porte, en til hver af de seks høvidinge og deres stammer , og den sidste port er beregnet til de gejstlige. Möngön Khot ligger op af en bjergskrånning, hvilket går den til en godt beskyttet fæstning. I den nedre del af byen findes huse til høvdingerne og andre gennemrejsende. I den midterste del af byen ligger handelspladserne og bararkerne for byens soldater. I den øverste del af byen ligger tempel distriktet, hvor de gejstlige bor og Tsagaan Luus grotte er.

## Karak Kibil

En ekspedition af dværge fra Karak Eight Peaks ledet af Prins Dadil i år 241 1E. De oprettede et fort, hvor omkring der siden dannede en by sig, som siden blev hovedstaden i Sølvdværgenes rige. I området ved byen var der mange sølvminer, dette gjorde dem i stand til at blive en af de største handelsmagter i De Sydlige Stepper. Sølvdværgenes rige stod stand til at Tsagaan Nüd erobrede det i 818 3E.

## 820 3E - 212 4E

I tiden før Worthag the Golden erobrede Möngön Khot og Tsagaan blomstrede Möngön Khot op til at være en endnu større handels punkt end under Sølvdværgene. I år 211 4E indledte Worthagg sin invasion af Tsagaan, som blandt andet endte i en plyndring af Möngön Khot.

## 212 4E - 312 4E

Under Worthag the Golden og hans efterkommere faldt Möngön Khot i forfald. Især fordi mange af indbyggerne flyttede væk fra byen og begyndte et normadisk liv for at undgå Orkernes undertrykkelsen. Endvidere var Gogron the Terrible, den ork høvding som Worthag the Golden havde bestemt skulle lede byen, og hans Burguk the Smelter grusomme mod befolkning i Möngön Khot. De skabte lejrer hvor de førte lovovertræder hen under påskud af at det var et fængsel, i mens det i virkeligheden var et kæmpemæssigt slavemarked, hvor Gogron solgte Tsagaans Befolkning for egen profit. Da Gogron døde og hans søn tog over blev rædslerne mod Tsagaans befolkning værre, i det at Burguk mente at det var et oprører som stod bag hans fars død. Han byggede blandt andet en kæmpemæssig ovn hvor i han brændte tilfældige borger fra Tsagaan, men også orker, dværge og andre væsner, som han så som trusler imod hans magt.

Efter at Gogron the Smelter var død, blev Koughat klanen sat til lede byen og det gjorde de frem til at brødrene Tsagaan Üs og Sakhal ledte et oprør mod besættelsesmagten, som de endte med at vinde.

## 312 4E - Nu

Efter at Möngön Khot blev generobret af det tsagaaneske folk stoppede byen med at være et handels centrum i det at store dele af befolkning var flyttet ud af byen og begyndt en nomadisk livstil. Det blev dog genoprettet til et centrum for troen på den hvide drage Tsagaan Luu, hvilket det også stadig er den dag i dag.