Alexandra 'Øksen' Strax

## Ridder Alexandra 'Øksen' Strax

Tegnet af Michael Gärtner

Alexandra også kendt som 'Øksen' er blevet kendt for historien om, da hun drog ud for at finde ære ved at fælde en hydra i Roals bjerge.

### Eventyret om øksen

Engang for længe siden herskede Hertug Terverus Strax II det grandiose Strax rige i Lendis imperiet. Alexandra Strax var den syvende af hertugens syv børn, så hendes hæder var udelukkende bestemt af hendes egne præstationer, hvilke hun ikke havde nogle af. Hun var ikke så smuk eller elegant som de andre sønner og døtre og blev derfor overset, når der skulle forhandles giftemål. Desuden var hun ikke så snu som sine søskende, og derfor kom hun sjældent med til middage eller baller uden for landets grænser. For at vise sit værd over for sin fader og sine søskende drog hun alene ud på et eventyr for at besejre den fæle hydra, der efter sigende, skulle bo i en sø i det nordlige Roal på indersiden af bjergkæden, hvor civilisationen stadig ikke var nået. Hun klædte sig i en beskidt kappe, medbragte sig en fyrstelig rapier, som hun skjulte under kappen og drog afsted med en solid vandrestok og mad til en uge.

Fra Tervera tog hun en færge til Aseran som en simpel borger. På færgen blev de rejsende dog utrygge, da en tyv havde stjålet flere af deres arvesmykker eller andre lignende skinnende værdigenstande. En aften på skibet lagde Alexandra sin royale rapier frem på sit natbord, lagde klæder ind under tæppet i sengen med skikkelsen af et menneske og skjulte sig derefter i et skab. I løbet af natten listede en lille skikkelse med spidse øre og en mærkværdig grim orange hat ind på hendes værelse. Netop inden den fik fingrene på hendes rapier blev den hejst op i sit tøj af Alexandras vandrepind. “Lille goblin med de lange fingre, hvor vover du at komme her for at nappe min fine rapier givet til mig af min fader?”, spurgte hun det forvirrede lille kræ. Goblinen gnækkede og sagde så, “Nå, så vi har fint besøg, hvis altså ikke du har stjålet nålen der. Men kender man din slægt, er du sikkert på et eventyr. Hvilket monster vil du dog besejre med sådan en lille nål?” Fornærmet over goblinens hentydninger fnyste hun af den og svarede, “Jeg har intet stjålet og er stolt af hus Strax. Mit mål er at nedlægge den fæle Hydra, der hærger i Roal bjergene.” Goblinen gnækkede igen, denne gang mere hånende og sagde så, “Med sådan en nål besejrer du ingen hydra, men jeg kender en, der ved hvordan man kan.” Alexandra tænkte sig om og sagde så, “Hvis du vil vise mig hen til denne ekspert, så kan du få min rapier i bytte.” Goblinen tænkte sig hurtigt om og nikkede.

Da de kom til Aseran, viste goblinen Alexandra vej til en slidt kro for eventyrere lidt uden for byen. Trods kroens upraktiske placering var der mange gæster i huset. Alexandra, der var blevet ledt af goblinen, kunne pludseligt ikke finde kræet længere, indtil hun så, at den sad henne i et hjørne ved siden af en slank sorthåret kvinde med alverdens sølv nåle i ansigtet stukket igennem huden som øreringe. Hun havde en lang mørkerød robe på og havde nogle bøger foran sige. Alexandra gik op til kvinden, der præsenterede sig selv som Tzafikia af den mørke skov. “Så jeg hører, du vil fælde den store hydra, som vandrer i bjergene.” sagde hun med sin beroligende og næsten fortryllende stemme og sendte den lille goblin afsted igen. Alexandra nikkede og satte sig over for. “Mange har forsøgt, men kun få er vendt tilbage for at fortælle historien om det fæle monster. Den befinder sig i en grotte ved bjergkæden i en sø så dyb, at den kan sove under vandets overflade uden øjet kan skue den. Dens ånde er så giftig, at den kan dræbe ti heste, og dens blod er som en syre, der er stærk nok til at gennembore selv den tykkeste metalrustning. Hvis De vil have en chance mod sådan et væsen, får De brug for min hjælp.” Alexandra nikkede, “Hvad end der skal til for at vende tilbage til min fader med hæder!”

Alexandra blive hos denne shaman i et halvt år, hvor hun blev oplært i forskellige monstres svagheder. Sammen med Tzafikia trænede hun sine kampfærdigheder, og opdagede at hendes foretrukne våben var en økse. De drog ud til lokale bønder og besejrede wyverner, der levede som peste til deres landsbyer. Alexandras navn blev kendt på Roal som Øksen, da hun var kendt for at kunne halshugge monstre med et enkelt hug. I løbet af hendes træning brugte Tzafikia hammene fra monstrene med oldgamle og næsten glemte magiske ritualer til at lave et sæt tøj og maske. Tøjer havde udseendet som normalt stof, men kunne holde til hydraens ætsende blod, mens masken var lavet af læder, der kunne holde monstrets giftige ånde fra Alexandras mund, næse og øjne. Da Alexandra endelig var klar til at rejse videre mod Hydraen tog Tzafikia fat i hendes skuldre og så hende i øjnene. “De er stræk. De er kløgtig. De har det nødvendige udstyr til at beskytte Dem selv mod ondskaben, der lurer. Jeg kan ikke lære Dem mere, så De må selv fuldende rejsen her fra.” Som Alexandra stod i solen, løftede hun sin økse og pegede den mod det gyldne lys fra himlen og sagde så, “Min krone er mit mod, og aldrig skal den kronede hvile. Om jeg så går til min død, vil jeg vende tilbage med hæder, for hæder går ej i arv. ”

Med det drog hun afsted mod Hydraens hvilested. Det var ved at være nat, da hun nåede frem til den store sø, der lå halvt under bjerget som en grotte. Kun stjernerne og hendes fakkel lyste op i mørket, og vandet var så dybt, at man ikke kunne se bunden. Alexandra gik lidt rundt for at finde en god vej ned til søen, men da hun kom lidt for tæt på søen faldt hun over en gren og gled ned til bredden.

Der var helt stille, og hun holdt vejret. Der gik et par sekunder uden noget skete, hvorefter hun lige så stille samlede sin økse og fakkel op. Da hun i et kort øjeblik vendte ryggen til vandet, kom et af hydraens hoveder hurtigt op derfra og direkte imod hende. Alexandra hørte det bryde vandoverfladen og sprang febrilsk til siden, men fandt kræfterne til at hugge tilbage med sin økse. Øksen satte fast i nakken af dens lange hals. Hovedet skreg og faldt dødt sammen på jorden, og hun trak øksen ud af dens nakke. Som hun fik den ud, sprøjtede blodet ud over hende. Heldigvis holdt hendes magiske klæder, men det ramte også hendes nøgne hals og Alexandra sprang tilbage med et skrig af smerte. Hun løb ned til vandet for at rense såret.

Hun lå med hovedet nede i vandet, da hun så et sæt gule øjne, der kiggede direkte på hende nede under vandet. Hun sprang tilbage og hovedet løftede sig over vandet foran hende flere meter oppe i vejret stadig med resten af kroppen skjult under vandet. Ved såret på halsen af det døde hoved, begyndte der også i en overraskende fart at gro et nyt hoved ud, som skubbede det gamle hoved af. De to hoveder begyndte på skift at hugge ud mod hende, men Alexandra var i sin bedste form og undveg dem med. Et af hovederne trak sig og spyede en tyk sky af giftig damp ud af sin mund. Alexandra spændte sin maske til og kastede sin økse ind i munden på det giftspydende hoved. Masken holdt hende sikker fra den giftige gas, og hovedet skreg, spyttede øksen ud, så det ramte en væg længere ind i grotten og trak sig tilbage i vandet. Det andet hoved påbegyndte en spærreild af angreb, mens hun i hast tog mod grottevæggen, hvor øksen havde landet. Derinde fandt hun øksen siddende fast i noget jord i væggen. Hun tog fat med begge hænder, og brugte alle sine kræfter for at trække den ud. Hun faldt, tabte sin fakkel og rullede ud til siden, da en tyk sort væske gled ud af hullet i væggen og ned i vandet. Stadig under angreb fra hovedet løb Alexandra ud til den åbne himmel igen. Hun så ud mod vandet, hvis overflade nu var fyldt med den sorte væske. Hovedet angreb stoppede, da hydraen trak hele sin krop op af vandet i flugt for sin sorte væske. Først nu blev dens enorme krop og 10 hoveder på 10 lange halse synlige for hende. Alle hovederne så raske og kampklare ud, og frygten kastede sig over hende. Da så hun på sin økse, rejste den over hendes hovedet, som hun skreg hæder går ej i arv. Med et forsvandt hendes frygt, og hun vidste at Lugan havde hørt hendes kald. Hun så flammerne sprede sig over hele søens overfladen. Hun lagde øksen i vandkanten, lod Lugan velsigne hendes våben og løftede den nu flammende økse. Alle hydraens hoveder skreg i smerte, som den masede sig op af vandet til hvor alexandra stod. Men ilden havde taget ved dens skæl, og det brændte lige så hurtigt, som den kunne heale. I desperation angreb den med sine hoveder mod Alexandra, som kløvede hovederne af en efter en med sin flammende økse, og til sidst måtte den store krop falde sammen livløs. Der stod Alexandra foran den brændende sø, med sin flammende økse hævet højt og en livløs hydra ved sine fødder.

Med sig hjem bragte hun et hovede og en taske fuld af dens store tænder, som hun satte sammen til en dobbelthovedet økse. Fra det øjeblik blev hun kendt i hele landet som Øksen, og huset bragte hende fremover med til alle forsamlinger, da de andre slægter også ville møde hydra slageren. Og med det gik hun ned i historiebøgerne, for ingen andre havde nogensinde kunne besejre en hydra på egen hånd, og ingen ville nogensinde kunne stille spørgsmål til hendes hæder igen.