Crna duša (O knjizi)

Crna duša

O KNJIZI

Mugdim Karabeg, novinar

Autor romana "BLACK SOUL" ("Crna Duša)," Ahmet M. Rahmanović je rođen 1954. godine u Zenici. Sve do kraja agresije na Bosnu i Hercegovinu, sa suprugom i troje djece je živio i radio u Sarajevu. Krajem 1995. godine došao je sa porodicom u Čikago gdje i danas živi. Dilomirao je na Fakultetu političkih nauka u Sarajevu 1977. godine.

"CRNA DUŠA" je roman koji se ne ispušta iz ruku već nakon prve pročitane stranice. To je uzbudljiva, često surova i sirova priča o ratu koji nije onaj klasični, o ratu koji nije opisan niti predviđen ni u jednom udžbeniku vojne literature; o agresiji na Bosnu i Hercegovinu, prije svega na muslimane-Bošnjake, sa dvije strane, o luđačkom plesu krvoločnih aveti zla koje su htjele da pobiju, siluju, opljačkaju i izmrcvare sve što je muslimansko i bosanskohercegovačko, o dvoličnosti, ravnodušnosti i hipokriziji svjetske zajednice koja se pravila gluhom i slijepom, skanjivala se i izmotavala, dok je u središtu Evrope vršen genocid krvaviji od fašisitičkog, koji je pokosio 200.000 nevinih i rastjerao milion i po nedužnih na sve četiri strane svijeta.

"BLACK SOUL", "Crna Duša", Ahmeta M. Rahmanovića nije, međutim, ni pamflet u odbranu jednog naroda, ni hladna optužnica tužioca iz nekog Haga, ni posmrtna, tugaljiva lamentacija nad nevinim žrtvama, ni glorifikacija borbe BiH protiv agresora, niti njeno nipodaštavanje ili kritika.

To je roman istine. Realisitičan. Uvjerljiv. Herojski i antiherojski. To je priča o Sarajliji Hamzi, borcu sa prve linije, braniocu i osvetniku, o suprugu i ocu koji je, igrom slučaja, sa jedne uzvišice snimao kamerom kako mu svadbeni kum, Srbin, dolazi "mercedesom" pred vikendicu iznad Sarajeva, ubija svoje kumče i kumu koju njegove bradonje pokušavaju da siluju. Zatim se sve odvija svojim neumitinim redosljedom, oko i unutar Hamze, od čega mu duša počinje polako da crni, da bi, dolaskom u Ameriku, potpuno pocrnjela. Pogotovo kada je u sred Čikaga, u elitnom restoranu, susreo svog kuma u društvu njegovih nekadašnjih pajdaša-četnika...

Rahmanović je, kroz svoj živi, dramski dijalog, koji se stalno vodi između likova u romanu, ocrtao i njihove karaktere i psihologije, i sve što znači rat i šta u ljudima ostavlja rat, sve ono što su bili Sarajevo i BiH u ratnom košmaru i neposredno poslije mira, a i danas, sa vrlo plastičnim slikama Sjedinjenih Država i Čikaga, načina i atmosfere življenja u Kolumbovoj zemlji i običaja koji u njoj vladaju.

Akademik Tvrtko Kulenović u svojoj ocjeni o recenziji rukopisa između ostalog piše:

"...Posebnu vrijednost romana predstavljaju likovi. Od samog početka je jasno da je glavni junak Hamza, njegova psihička bujnost i fizička okretnost... Zatim Avdaga, Hamzin otac, jedan od onih šutljivih likova Bošnjaka..., izvana sposoban da sakrije i proguta, a iznutra pun neomedene ljudskosti, sposobnosti za ljubav i iskustva dovoljnog za čitavu jednu generaciju...

Tu se prvi put otvara i atmosfera bosanske bošnjačke kuće, porodice; žena nije potčinjena muškarcu kao što se to često misli, nego je tiha, ima svoj način odlučivanja, svoje puteve do sudbine...

U pitanju je izvrstan roman koji zaslužuje da bude objavljen i u Bosni i u Americi, a može se očekivati da će imati brojnu publiku i tamo i amo..."

Objavljeno u Zambaku, broj 15, juni juli 1998. godine

Tvrtko Kulenović, književnik

"Blek Soul" je "pismen" roman, i to u okviru one vrste književnosti kakve je kod nas uvijek malo bilo. Niti u njemu ima amaterizma, uobičajenog u prizvodima "ratne" književnosti, niti je njegov autor književno neobrazovan - samo je sav usmjeren na akciju, poput autora nekih američkih filmova i romana. Na početku vrlo ubjedljivo podsjeća na američke ratne filmove u kojima udarna grupa izvršava neki poseban zadatak, ali u tim filmovima taj zadatak, ta akcija najčešće ostaje do kraja glavna tema, što sa našim romanom nije slučaj. Njegova je tema epska kako i odgovara romanu, prati junaka kroz znatan dio njegovog života, ali uvijek je ostvarena kroz dramatična zbivanja, kroz radnju. Pri tome je ta "šira" radnja podjednako vješto vođena kao i ona "uža" na početku: od ubistva Amre i djeteta do osvete u američkom restoranu, ona ima pravilan i jasan tok bez obzira na sve digresije, na promjenu mjesta i situacije, pa čak i umetnute komentare i opise aktuelnih zbivanja na svjetskoj sceni, a koji se odnose na Bosnu i Hercegovinu. Ljubavna priča u Americi također je odlično ukomponovana u tu cjelinu, ona daje veću snagu "završnom udarcu" piščevom i njegovog junaka Hamze. U tu ljubavnu priču odlično se uklapa priča o majci Amerikanki, Azri, a sve se završava - crno. Posebnu vrijednost romana predstavljaju likovi. Od samog početka je jasno da je glavni junak Hamza, njegova psihička bujnost i fizička okretnost, ali po ranjavanju u prvi plan izbija Kapetan (bivši, bivše JNA) koji je suzdržan, naučen na disciplinu, ali kad preuzima vođstvo otkriva izvanrednu odlučnost, sposobnost, vještinu i nemilosrdnost u akciji. Zatim od njega "palicu" preuzima Avdaga, Hamzin otac, jedan od onih šutljivih likova Bošnjaka, i tradicionalnih likova književnosti, izvana sposoban da sakrije i proguta, a iznutra pun neomedene ljudskosti, sposobnosti za ljubav i iskustva sadržajem dovoljnog za čitavu jednu generaciju.

Tu se prvi put otvara i atmosfera bosanske bošnjačke kuće, porodice, nenametljivim indikacijama - žena nije potčinjena muškarcu kako se to često vulgarno misli, nego je tiha, ima svoj način odlučivanja, svoje puteve do sudbine, a pri tom je uzajamno poštovanje i ljubav muža i žene, oca i majke, najviši ideal i domet ove ljudske zajednice.

I druga mjesta, odnosno situacije koje se u njima odvijaju jer opisa mjesta nema, predstavljena su upečatljivo, istinito, sa uzbudljivom autentičnošću - " kao da je autor tamo bio." Na nekim mjestima je i bio, na primjer na famoznom Sarajevskom tunelu i na ulazu u njega koji četnici neprestano tuku artiljerijom, kao i na mjestima u Južnom Chicagu koja opisuje u drugom dijelu romana, ali su podjednako autentična i ona mjesta i situacije u kojima nikako nije mogao biti: Rusija za vrijeme drugog Svjetskog rata iz Avdagine priče.

Osnovni način izražavanja je dijalog - mjestimično ga treba učiniti škrtijim, kao što su škrti i opisi i komentari. Jezičko oblikovanje je uopšte najslabija strana knjige, često je konvencionalno, ali se u "huku radnje" ponekad i ne primijeti. S druge strane, i na tom planu mogu se naći pravi biseri kao u dijalogu između Avdage i isljednika koji je, zajedno sa "čitavom Jugoslavijom" poslije 1948. okrenuo leđa Sovjetskom savezu i njegovom uticaju, ali se, naravno, drži komunističkih načela, pa kaže: "Religija je opijum za narod", a Avdaga odgovara: "To je od Lenjina.

U pitanju je izvrstan roman koji zaslužuje da bude objavljen i u Bosni i u Americi, a može se očekivati da će imati brojnu čitalačku publiku i tamo i ovdje. Od sveg srca ga preporučujem za objavljivanje.

Chicago, maj 1998.