Velhon oppilas

Tarina kertoo Haye Jarahista, joka menee oppiin Velhojen Torniin. Kaikki tuntuu menevän hyvin, kunnes hän joutuu nenätysten velhottaren kanssa, jota on luultu kuolleeksi vuosisatojen ajan.

### Ensimmäinen luku

#### Piiloleikki ja velho

»Löysin sinut taas!»
Haye nosti päänsä pensaasta, jossa hän oli ollut käpertyneenä. Hopeiset hiukset olivat paljastaneet hänet taas. Ja niin kävi joka ikinen kerta.
»Epäreilua», hän valitti. Cejalla oli ruskea tukka, joka ei kavaltanut hänen piiloaan piiloon mennessä.
»Olen vain sinua parempi», Ceja naurahti.
*Minun tukastani se johtuu*, Haye ajatteli. Sillä kumpikin sisarus oli muuten aika lailla samannäköinen; kummallakin oli sama vaalea iho ja harmaanvihreät silmät. Ceja vanhempana oli Hayea hiukan pidempi. Molemmilla oli pieni ja siro hyppyrinenä, mutta Cejalla oli paksut ja täyteläiset huulet, kun taas Hayen huulet olivat kapeat kuin viiva.
Haye hävisi Cejalle aina piiloleikissä siihen kesään asti, kun punakaapuinen velho nimeltään Laenon saapui Serhadin kylään etsimään heitä, joilla oli taipumuksia taikuuteen. Kylä oli viimeinen Laenonin matkalla, sillä Serhad oli pieni kylä Pohjois-Torkhissa. Ceja lähti velhon matkaan Torniin, jossa hän sai smaragdinvihreän oppilaankaapunsa ja opiskeli velhon nimeltä Rojan, johdolla.
Haye alkoi miettiä, olisikohan hänelläkin taipumuksia taikuuteen. Kun seuraavan kerran, vuotta myöhemmin, Laenon saapui, hän pyysi saada tietää, olisiko hänelläkin taipumuksia taikuuteen.
Illalla Haye astui majataloon, jossa velho kuulemansa mukaan yöpyi. Paikan nimi oli Musta kettu, joten hän ymmärsi miksi velho oli tullut juuri tähän majataloon; ollakseen rauhassa.
Velho istui pöydässä, joka sijaitsi perimmäisessä nurkassa. Haye uskaltautui lähemmäs. Hän silmäili kiinnostuneena velhoa; tällä oli hätkähdyttävän siniset silmät, hopeanharmaa tukka, harmaa parransänki ja ruskettuneet kasvot. Velho oli pukeutunut syvänsiniseen kaapuun, jonka huppu oli alhaalla niskassa ja jonka reunassa oli valkeita spiraaleita. *Viimeksi hänellä oli kyllä punainen kaapu*, Haye ajatteli. Mutta se unohtui pian.
»Astu vain lähemmäs», velho Laenon sanoi huomattuaan Hayen ja viittoi hänelle kädellään.
Haye astui velhon luokse, ja huomasi vasta nyt, että tätä vastapäätä istui tummatukkainen nuori poika.
»Istu vain rohkeasti.»
»Öö… Okei», Haye sanoi. Hän istuutui vähän matkan päähän pojasta.
»Arvatenkin olet tullut kysymään taipumuksista taikuuteen, kuten Derry tässä?» velho kysyi.
»Joo.»
»No kokeillaanpa. Sano näin: *zairh*!» Velhon kämmeneltä loisti valoa.
»*Zairh*», Haye sanoi. Hän riemastui, kun hänen kämmeneltään hohti hetken pieni valo.
»Mikä nimesi on?» velho kysyi nojaten sauvaansa.
»Haye Jarah», Haye vastasi.
»Olet Cejan sisko.» Se oli toteamus.
Laenon pysyi hetken hiljaa ja sanoi sitten: »Jospa sinä, Derry, tekisit saman kuin Haye äsken?»
»*Zairh*», Derry sanoi. Hänenkin kämmeneltään loisti hiukan valoa.
Velho taputti hiukan – sauva oli nojallaan seinää vasten. »Tulkaa vain oppiin, Haye Jarah ja Derry Talakas, sillä teillä kummallakin on kykyjä.»
»Onko», Haye kysyi kiinnostuneena, »siellä saman ikäisiä uusia oppilaita?»
»On», velho Laenon vastasi. »Jos kilpailuhenkeä ajattelet.»
Haye nyökkäsi innokkaana kuulemaan lisää. Myös Derry vaikutti kiinnostuneelta, ja tämä kysyikin kysymyksen, jonka Haye oli ollut aikeissa kysyä:
»Keitä?»
»No», Laenon vastasi hetken mietinnän jälkeen, »kuukausi sitten Rojan löysi Elyan ja Ilal taas Troshan.» Hän piti taas hetken mietintätauon ja jatkoi sitten: »Ja Salifin oppilas on ollut opissa jo kohta vuoden, hänen nimensä on Nerab. Sitten ovat vielä Jarre, Enna ja Fenrey, joita opettavat Oralene, Terraman ja Golgarún.»
»Ketkä meitä tulevat opettamaan?» Derry kysyi innokkaana.
»Taladn.» Velho osoitti Derryä. »Ja Arlon.» Velho osoitti Hayea. »*Xayrra idn jilar*!» Ilmaan piirtyi tarkka kuvaa kahdesta velhosta, joista ensimmäinen; punapartainen ja sinisilmäinen, oli Taladn, ja toinen; hopeahapsinen ja smaragdisilmäinen, oli Arlon – ainakin niin Haye arveli.
Derry nyökkäsi.
### Toinen luku

#### Velhojen Torni

»Kerrotko meille opettajistamme? Millaisia he ovat?»
»Myöhemmin», Laenon sanoi sekä Hayen että Derryn pettymykseksi. »Mutta sen sijaan», hän jatkoi, »haluaisitte ehkä kuulla muutamasta mahtavasta ja kuuluisasta velhosta ja velhottaresta.»
Vankkureiden tärinästä huolimatta Hayen suupielet kaartuivat hymyyn.
»Joo!» Derry huudahti.
»No», Laenon aloitti, »Ensimmäisiä ovat tornin perustaja Helewrin Daegos sekä hänen poikansa Heledar Talakas – hän on muuten sinun isoisoisoisoisoisoisoisoisoisoisoisoisoisäsi isä, Derry – ja tyttärensä Helemath Talakas. Myöhemmin, kaksisataa vuotta heidän jälkeensä, oli Samaylah Cargyos, ensimmäinen joka pidensi elämäänsä taikuudella, hän eli neljäsataavuotiaaksi – sitten taas Jacelina Daréwaon ja Danorac Daréwaon, kaksoset. Danoracin poika Denoric Wail oli poikkeuksellisen kuuluisa, vaikka kukaan ei tiennyt Danoracin olleen hänen isänsä, ja hänen poikansa Dinoric Ylaw. Dresden Mavar, Aylah Emary, Calene Anrandail, Calenen veljenpoika Caros Mavar, mustaakin mustempi Bereia Taryal ja muutama nykyisistä mestareista.»
»Ketkä nykyisistä?» Haye kysyi kiinnostuneena.
»Arlon Oaranac, Abarja Arecaeya ja Salif Haryon.»
»Kuka oli mahtavin?» kysyi Derry.
»Yleisesti Helewrin Daegos, mutta monet vannovat Calene Anrandailin nimeen. Vaikka kukaan nykyään elävistä ei ole tavannut kumpaakaan, eivät edes vanhimmat. Ja muutama uskoo, että mahtavin olisi Bereia Taryal, ellei hän olisi kuollut Calene Anrandailin toimesta. Hän eläisi tänäkin päivänä. Sillä hän osasi varastaa muiden velhojen voimat, eikä yhtä mustaa kaapua ole sitten hänen päiviensä nähty.»
Derry henkäisi.
»Oletko sinä musta, harmaa vai valkoinen?» kysyi Haye.
Laenon osoitti kaapunsa valkeita spiraalikuvioita.
»Minkä värisiä muut mestarit ovat?» kysyi Derry vuorostaan.
»Kylläpäs teillä on paljon kysymyksiä», Laenon naurahti. »Mutta. Mustia ovat Salif, Ilal Ailyn, Halemath Naítoromei, Delilah Dorac ja Emiol Halrad. Harmaita ovat Rojan Aenilor, Taladn Galpor ja Braed Alhbranr. Valkoisia taas Oralene Evereiath, Terraman Naítoromei, Golgarún A-Gaeloth, Abarja ja Arlon. Heidät muistan», kertoi Laenon.
Torni kohosi näkyviin iltapäivällä. Se nousi taivaanrannassa korkeana ja luoksepääsemättömänä, taivasta tavoittelevana. Yhtä aikaa se näytti uhkuvan läpitunkematonta pimeyttä ja silmät sokaisevaa kirkkautta.
Haye ja Derry henkäisivät yhtä aikaa.
### Kolmas luku

#### Kauan sitten: Hopeariipus, osa 1

*Mustakaapuinen velho oli saapunut Radhaliin iltapäivällä. Hän oli saapunut illan viimeisessä laivassa tähän ränsistyneeseen satamakaupunkiin Etelä-Torkhissa. Käsky ei ollut luultavasti tullut Mydarilta. Kaikki Ranaelin käskyt toimitti joku Mydar Vanaeldin oppilaista.*
*Ranael tuhahti. Hän oli itsekin ollut Mydarin oppilas, viemässä tehtäviä.*
*Se mustan kaavun velhotar ei ollut ollut oppilas. Ei varmasti. Ja tämä oli antanut hänelle mustaan kankaaseen käärityn hopeariipuksen, joka hänen pitäisi viedä henkilölle nimeltä Celanna Anrandail. Riipuksen vastaanottajasta kuulemma tulisi suurin kaikista velhoista ja velhottarista.*
*Nyt hän oli saapunut oikean talon kohdalle. Piha oli hyvin hoidettu; piha-aidat olivat kirkkaan valkoiset, setripuu korkea, paatsamat siistissä rivissä.*
*Ranael kihisi jännityksestä. Tällaista tehtävää eivät Dinoric tai Dresden pääsisi hoitamaan!*
*Pihaan asteli nainen. Oliko hän Celanna? Ranael ei tiennyt, mutta päätti mennä kysymään. Nyt hänen olisi edettävä varovasti.*
*Hän asteli hitaasti naisen nähtäville. Hän tarkisti, että paketti oli yhä piilossa kaavun taskussa, ja kysyi sitten:*
*»Oletko sinä Celanna Anrandail?»*
*Nainen nosti päänsä. »Minä olen Conda Anrandail. Hänen äitinsä.»*
*Ranael hämmästyi hiukan, mutta onnistui kätkemään kohonneet kulmakarvat hupun alle. Celanna Anrandail… oli siis vasta lapsi?*
*»Minulla on hänelle… lahja.» Hän toivoi kuulostavansa tarpeeksi vakuuttavalta. Hetken hän katsoi upeaa auringonlaskua saadakseen ajatuksensa järjestykseen.*
*Conda Anrandail nyökkäsi. »Voin antaa sen hänelle.»*
*Varovasti Ranael otti paketin taskustaan. Hän ojensi sen Condalle. Mutta aivan hetken hän olisi halunnut pitää sen.*
*Hän katseli kun Conda Anrandail meni takaisin sisään taloon, jonka seinille oli kuin suurella siveltimellä vedelty oranssia ja kultaista maalia – auringon viime säteet.*
*Sepäs meni helposti.*
*»Ranael Eryon», sanoi venyttelevä ääni hänen takaansa. Ranael ei voinut erehtyä äänen korkeudesta, sävystä – kaikki siinä kertoi, että puhuja oli riipuksen antanut velhotar. Ja mistä tämä tiesi hänen sukunimensä? Hän aikoi ottaa selvää – hyvin varovasti.*
*»Toimit hyvin», tämä sanoi. Ranael tiesi, että velhotar katseli häntä mustan hupun takaa… Vaikkei tämän äänensävy paljastanut mitään, hän tiesi tämän silmien kaventuneen.*
*»Millä nimellä voin kutsua sinua?»*
*Velhotar hymähti. Tämä oli kai osannut odottaa kysymystä – ja Ranael oli aina ollut helposti arvattava.*
*»Tiedät hyvin, etten aio kertoa oikeaa nimeäni», tämä lausui hiljaa (ja Ranael värähti). »Mutta… voit kutsua minua Caliksi. Sillä sinulle minä olen Cal», tämä sanoi viimeisen lauseen kuuluvammin.*
*Cal. Ranael laittoi nimen silti muistiinsa.*
*»Ranael Eryon, tämä koskee sinua ja kaikkia tässä maailmassa: ’’Jos haluat mahtavan kohtalon, älä odota. Se ei tule luoksesi. Sinun on itse löydettävä se.’’»*