W. E. B. Du Bois a rasový konflikt

*Dva bakalářské tituly. Doktorát na Harvardově univerzitě. Dvouleté stipendium na studium v Berlíně. Profesor sociologie a historie na dvou různých univerzitách. Autor bezpočtu knih. Aktivista a spoluzakladatel klíčové organizace pro občanská práva. Redaktor a spoluzakladatel časopisu. A básník. Pěkný životopis, co? Co kdybych ho udělal ještě působivější? Ten doktorát z Harvardu? První doktorát z Harvardu udělený Afroameričanovi. Organizace pro občanská práva? NAACP. Ten časopis? The Crisis, nejdéle vycházející černošský časopis ve Spojených státech, který vychází od roku 1910. Tento životopis patří Williamu Edwardu Burghardtu DuBoisovi, kterého možná znáte spíše pod jménem W. E. B. Dubois. Byl jedním z prvních amerických sociologů a také jedním z prvních zastánců teorie rasových konfliktů. Jeho studie o životě Afroameričanů v éře Jima Crowa v amerických dějinách - a o útlaku, kterému čelili - jsou základem toho, jak sociologové studují rasu.*

W. E. B. Dubois se narodil v roce 1868 v malém městě v Massachusetts; 1868 - to je pět let po vyhlášení emancipace. Tři roky po skončení americké občanské války. A ve stejném roce, kdy byl přijat 14. dodatek. V té době byla rasa považována za biologický konstrukt. Otroctví a později zákony Jima Crowa - zákony na Jihu, které prosazovaly rasovou segregaci - byly formulovány jako přirozené důsledky domnělé, přirozené méněcennosti černochů vůči bělochům. Dnes samozřejmě víme, že to bylo nejen špatné, ale i hluboce škodlivé. A co víc - představa, že rasa jako taková je čistě biologická, neměnná vlastnost, je dnes také chápána jako jednoduše nepravdivá. Místo toho se o rase uvažuje jako o sociálně konstruované kategorii lidí, kteří sdílejí biologické znaky, jež společnost považuje za důležité. Ano, lidé se velmi liší v tom, jak vypadáme - barvou pleti, rysy obličeje, tvarem těla, strukturou vlasů. Ale tyto vizuální znaky se stávají "rasou" teprve tehdy, když členové společnosti rozhodnou, že konkrétní znaky tvoří určitou rasovou skupinu. Proto se pojem rasy často mění, a to napříč kulturami a dobami. Například v době, kdy žil Dubois, nebyli za "bílé" považováni ani Američané irského a italského původu. Ale zkuste dnes říct nějakému chlapíkovi z bostonského Southie nebo italské babičce z Pittsburghu, že nejsou bílí. Uvidíme, co na to řeknou. Změnilo se něco na irských a italských Američanech biologicky? Jistěže ne. Změnilo se to, jak je vnímala společnost. A právě tato poslední část - to, za jakou rasu je člověk považován a jak je s ním v důsledku toho zacházeno - je nakonec obrovským faktorem, který určuje sociální výsledky člověka. Dubois začal o své rase uvažovat jako o součásti své identity, když se přestěhoval na Jih, aby mohl studovat, a poté strávil několik let v Evropě.

Viděl, jak rozdílně se na různých místech zachází s černochy, a byl rozčarovaný z toho, jak s ním Američané zacházejí na základě jeho barvy pleti. Toto rozčarování dokáže popsat mnohem lépe než já: "Člověk stále cítí svou dvojjedinost," napsal, "Američan, černoch; dvě duše, dvě myšlenky, dvě nesmiřitelné snahy; dvě bojující identity." Tento citát odhaluje skutečně kritickou základní nit většiny Duboisových děl - myšlenku dvojího vědomí. Dubois tvrdil, že existují dvě soupeřící identity černého Američana - vnímání sebe sama jako Američana a vnímání sebe sama jako černocha, který žije v bělošsky orientované Americe. Život jako příslušník nedominantní rasy podle něj vytváří zlom ve vašem pocitu identity v rámci této společnosti. Tyto pocity byly podnětem pro Duboisovu práci, která se zaměřovala na rozdíly a konflikty mezi lidmi různých ras - to, co dnes nazýváme teorií rasových konfliktů. Dnes se otázkami rasy a identity zabývají sociologové, kteří se zabývají teorií rasové identity, jež zkoumá, jakým způsobem se jednotlivci identifikují s určitou rasou. Dubois však nezkoumal pouze rasovou identitu - zabýval se také každodenním životem černých a bílých Američanů a rozsáhle psal o tom, jak a proč se jejich životy v Americe po otroctví tak drasticky lišily. Pojďme se podívat na jednu z Duboisových raných studií o těchto rozdílech.

V roce 1896 si Pensylvánská univerzita najala Duboise, aby provedl průzkum černošských komunit ve Filadelfii. Jeho práce se nakonec stala "The Philadelphia Negro", první publikovanou studií o životních podmínkách Afroameričanů. Dubois klepal na dveře a ptal se lidí na jejich vlastní život a život jejich rodin. A těch dveří bylo strašně moc. Celkem Dubois shromáždil údaje o 9 675 Afroameričanech. Zaměřil se na jeden konkrétní okrsek Filadelfie - 7. okrsek, historicky černošskou čtvrť, která přitahovala rodiny všech vrstev, od lékařů a učitelů až po chudé a nemajetné. Poseděl v tisícovkách salonů, kde se ptal na věk, pohlaví, vzdělání, gramotnost, povolání, výdělky, kriminalitu a dokumentoval, v čem se Afroameričané liší od bílých obyvatel Filadelfie. Ukázalo se například, že černošské obyvatelstvo je mnohem mladší než bělošské a že je mezi nimi vyšší podíl žen. Měla také nižší gramotnost, vyšší míru chudoby a kriminality a vyšší koncentraci pracovníků ve službách než ve výrobě nebo obchodu. Úmrtnost byla vyšší, stejně jako četnost nemocí. Duboisova zpráva však byla jedinečná zejména tím, že dospěl k závěru, že velká část dysfunkcí v černošských komunitách pramení z jejich horšího přístupu k věcem, jako je vzdělání a lukrativnější zaměstnání. Důvodem vyšší úmrtnosti a nemocnosti černošského obyvatelstva byla podle něj rizika spojená s prací, chudoba a horší přístup ke zdravotní péči. Je těžké vyjádřit, jak radikální Duboisovy závěry v té době byly. Problémy v černošských komunitách nebyly způsobeny rasovou méněcenností, tvrdil Dubois, ale rasovými předsudky. A to bylo úplně jinak, než si tehdy myslelo mnoho Američanů.

Takže rasa neexistuje ve vakuu. Nepropůjčuje vám jen určité základní vlastnosti. Naopak, na rase záleží díky moci, kterou jí společnost dává. Pro další příklad zůstaňme u Filadelfie a použijme tamní odbory v 90. letech 19. století. Kvůli předsudkům vůči černošským dělníkům a přesvědčení o jejich schopnostech a morálce neumožňovaly odborové svazy černošským dělníkům vstupovat. A protože nemohli do odborů vstoupit, nemohlo mnoho černošských dělníků získat práci ve výrobě nebo v obchodě - která byla mnohem lépe placená než práce ve službách. A protože tuto práci nemohli získat, bylo v černošských komunitách více mužů bez práce, vyšší míra chudoby a kriminálního chování. Což pak umožnilo bílým pracovníkům a odborům ospravedlnit své rozhodnutí nepřipustit černošské pracovníky do svých odborů. Převládající přesvědčení o rase a rasismu se nakonec posílilo samo. To je to, co je dnes známo jako teorie rasové formace, teorie formalizovaná moderními sociology Michaelem Omim a Howardem Winantem. Rasová formace označuje proces, v jehož rámci sociální, politické a ekonomické síly ovlivňují to, jak společnost definuje rasové kategorie - a jak tyto rasové kategorie nakonec tyto síly formují. Omi a Winant tvrdí, že koncept rasy vznikl jako nástroj k ospravedlnění a udržení ekonomické a politické moci osob evropského původu. Další moderní pohled na tuto problematiku lze spatřit v práci sociologa Williama Julia Wilsona. Ten zkoumá, proč mají černí a bílí Američané tak rozdílné výsledky, pokud jde o příjmy, vzdělání a další.

Tvrdí, že pro mnoho černošských Američanů je rozhodujícím faktorem třída, nikoli rasa. Důvody, proč tyto třídní rozdíly existují, však pramení ze strukturálního znevýhodnění, které sahá až do Duboisovy doby. Dubois pokračoval ve výzkumu způsobů, jakými předsudky, segregace a nedostatečný přístup ke vzdělání a práci brzdily Afroameričany. Jako silný zastánce vzdělání a boje proti zákonům Jima Crowa se střetl s dalším předním černošským intelektuálem té doby Bookerem T. Washingtonem, který prosazoval kompromis s převážně bělošským politickým systémem. Postupem času byl DuBois frustrován z toho, že vědecká práce má omezený vliv na změnu, a proto se začal věnovat přímému aktivismu a politickému psaní. V roce 1909 spoluzaložil Národní asociaci pro podporu barevných (National Association for the Advancement of Colored People, NAACP) a byl redaktorem a intelektuální hnací silou jejího časopisu The Crisis.

NAACP bojovala proti lynčování, segregaci škol, zbavení volebního práva a mnoha dalším věcem. Jako jeden ze svých nejmocnějších nástrojů používala žurnalistiku, která v průběhu třiceti let zveřejnila záznamy o tisících lynčů. Využívala také soudní procesy, v nichž se v desetiletých soudních bitvách zaměřovala na zbavení volebního práva a segregaci škol. A po DuBoisově éře se stala součástí mnoha přelomových momentů v boji za občanská práva, včetně případu Brown vs. Board of Education, bojkotu autobusů v Montgomery a pochodu na Washington. Moderní sociologové navazují na Duboisovu práci o rasové politice a kladou si otázku: Jak je rasa propojena s politickou mocí a institucionálními strukturami ve společnosti? Sociolog Eduardo Bonilla-Silva například tvrdí, že dnes máme něco, co nazývá "rasismus bez rasistů". Má na mysli následující: Výslovně rasistické názory se staly méně společensky přijatelnými, takže méně lidí je ochotno říci, že si nemyslí, že by černí a bílí Američané měli mít stejná práva. Jak ale Bonilla-Silva upozorňuje, neznamená to, že rasismus je minulostí. Naopak, říká, že strukturální rasismus - ten, který je zakořeněn v politických a právních strukturách - stále brzdí pokrok rasových menšin. Vezměme si například skutečnost, že medián bohatství bílých Američanů je 13krát vyšší než medián bohatství černých Američanů. Mohli byste se na to podívat a říct si, že černoši prostě neumějí šetřit tak dobře jako běloši. Koneckonců jim nic právně nebrání vydělávat nebo spořit více peněz. Ale to zcela ignoruje způsoby, jakými se bohatství vytváří po generace. Minulé generace černošských Američanů nebyly schopny budovat bohatství, protože měly mnohem menší přístup k vyšším příjmům, bankovním službám a bydlení. Tyto myšlenky o tom, jak se mocenské struktury vzájemně ovlivňují s rasou, mají možná svůj původ v Duboisově díle, ale přetrvávají dodnes. Stejně jako jeho studie o rasovém odporu.

Výzkumníci rasového odporu se ptají: Jak různé rasové skupiny zpochybňují a mění mocenské struktury? Někdy je rasový odpor ve společnosti snadno pozorovatelný. Vzpomeňte si na hnutí za občanská práva v 50. a 60. letech nebo na dnešní hnutí Black Lives Matter. Sociologové se však mohou zabývat i subtilnějšími formami odporu, například odporem proti rasovým představám a stereotypům. Socioložka Patricia Hill Collinsová například psala o rozdílném vztahu černošských a bělošských žen k manželství a k tomu, že zůstávají doma, aby založily rodinu. Ve feministickém hnutí 60. a 70. let bylo jedním z jeho klíčových problémů vyloučení žen z pracovního procesu. Vstup do zaměstnání byl považován za formu odporu. Černošské ženy však byly po většinu americké historie nuceny pracovat nebo musely pracovat, aby pomohly uživit své rodiny. Collinsová tvrdí, že pro ně vstup do pracovní síly neznamená odpor. Naopak, zůstat doma a starat se o rodinu může být aktem odporu proti očekáváním společnosti vůči černošským ženám. Všechny tyto moderní oblasti studia v rámci teorie rasových konfliktů - rasová identita, rasová formace, rasová politika a rasový odpor - mají svůj původ v práci jednoho sociologa: W. E. B. Duboise. Dnes jsme hovořili o W. E. B. Duboisovi, jednom ze zakladatelů sociologického myšlení a zakladateli teorie rasových konfliktů. Hovořili jsme o rase a o tom, jak se v průběhu času měnilo naše chápání toho, jak rasu definujeme. Mluvili jsme o Duboisově myšlence "dvojího vědomí" a o tom, jak souvisí s dnešní oblastí rasové identity.

Představili jsme si myšlenku rasové formace a na základě Duboisova průzkumu mezi Afroameričany ve Filadelfii jsme se zabývali tím, jak ekonomické, politické a sociální struktury ovlivňují to, jak vnímáme různé rasy - a naopak. A nakonec jsme se podívali na aktivistickou stránku Duboisova života jako spoluzakladatele NAACP a redaktora časopisu Crisis a diskutovali jsme o tom, jak moderní sociologové studují rasovou politiku a rasový odpor.