Sjuårskriget

**Sjuårskriget**, *preussiska sjuårskriget*, traditionell beteckning på det krig i Centraleuropa 1756-63 som utkämpades mellan Österrike, Frankrike, Ryssland och Sverige på den ena sidan och Preussen, stödd av Storbritannien, på den andra. Vid sidan av utkämpades kolonialkriget mellan Storbritannien och Frankrike. Detta krig utspelade sig på fyra olika kontinenter, förutom Europa i Amerika, Afrika och Asien. Beteckningen *Sjuårskriget* används i detta fall om denna samlade världsomspännande uppgörelse, som i verkligheten kan betecknas som ett världskrig.

Uppgörelsen hade sin rot i två ursprungligen helt åtskilda konflikter, nämligen om Österrikes önskan om ett återvunnet Schlesien, som hade hört till Preussen ända sedan Österrikiska tronföljdskriget 1740-48 avslutats, och den permanenta striden mellan Frankrike och Storbritannien om de amerikanska kolonierna. Personalunionen mellan Hannover och Storbritannien knöt samman de två konflikterna. Ett franskt hot mot Hannover kunde nämligen tvinga britterna till väsentliga koncessioner i Amerika.

Omkring 1755 stod det därför klart både i London och Paris att kampen om Amerika skulle vinnas i Tyskland. Detta erkännande var avgörande för allianserna ända fram till Sjuårskriget. Den 16 januari 1756 undertecknades Westminsterkonventionen mellan Preussen och Storbritannien, varvid Preussen mot löfte om brittiska subsidier förpliktade sig till att försvara Hannover mot ett franskt angrepp, vilket framkallade en allians, riktad mot Preussen, mellan Österrike och Frankrike, i vilken Ryssland och Sverige senare anslöt sig.

Omgiven av fiender beslutade sig Fredrik 2 den store således sig att slå till först, och den 29 augusti 1756 invaderade en vältränad preussisk här Sachsen. Även om alliansen numeriskt sett var starkt överlägsen, var Preussens ställning inte hopplös. Den preussiska härens disciplin och mobilitet kom efter en inledande kris till sin fulla rätta. I en rad dristiga, blixtkrigsaktiga operationer besegrade Fredrik den store från och med 1757 sina motståndare en for en.

I slaget vid Rossbach den 5 november 1757 besegrade preussarna en överlägsen fransk-tysk här; ved Leuthen den 5 december 1757 led en österrikisk här samma öde. I de avgörande slagen vid Liegnitz den 15 augusti 1760 och vid Torgau den 3 november 1760 besegrades österrikarna så hårt att de gick ur kriget.

I januari 1762 dog den fanatiske preussarfientliga ryska kejsarinnan Elisabeth Petrovna, och efterträdaren, Peter den tredje, slöt fred med Preussen och mäklade mellan Preussen och Sverige. Vid freden i Hubertusburg den 15 februari 1763 tvingades Österrike att ingå i ett fredsavtal, som betydde en tillbakavändning för situationen före kriget. Schlesien förblev således preussiskt, och Preussen hade slutligen spikat fast sin ställning som stormakt.

Från Londons sida var förloppet en succé. Premiärministern, William Pitt d.ä., hade hela tiden önskat att fransmännen engagerat sig på kontinenten för att få lust att besegra dem i Amerika. Detta förehavande lyckades med den fransk-österrikiska alliansen år 1756. Från denna tidspunkt var britterna med deras starka flotta klart överlägsen i de östersjöiska områdena, även efter att Spanien år 1762 gjorde inträde i kriget på fransk sida.

Med den brittiska erövringen av Montréal år 1760 försvagades Frankrikes ställning i Nordamerika. Därtill kom Robert Clive med segern över nawaben av Bengalen vid Plassey den 23 juni 1757, något som säkrade brittisk dominans i Indien.

Vid freden i Paris den 10 februari 1763 säkrades Storbritanniens ställning som världsmakt. De nordamerikanska kolonierna från Florida i syd till Kanada i nord kom under brittisk överhöghet, och Frankrike fördrevs från Indien.