Vad är rensvenska?

***Obs:** Den här artikeln är skriven på svenska med flit. Vänligen översätt den inte till rensvenska.*

## Inledning

Rensvenskan är nusvenska (d.v.s. svenska som talas idag, med modern stavning) med mindre lånord. Den använder inhemska synonymer för främmande ord (t.ex. *motstånd* i st.f. *opposition*), och när de inte finns kan man smida ord på de följande sätt:

* återuppväcka ett bortglömt ord med samma betydelse (fsv. *samna* för *samla*);
* återuppväcka ett bortglömt ord och ge det en ny betydelse (fsv. *kännlig* som rensvenskt adjektiv för *-känning;* t.ex. *landkänning '*geografi' > *landkännlig* 'geografisk');

* lånöversätta från andra språk (*budord* efter isl. *boðorð* för *regel*). Det bör uppmärksammas att det är inte något fel med lånöversättningar, eftersom ordet som på detta sätt uppstår är uppbyggt med arvord och därmed behållas den svenska ordbilden;
* breda ut ett nusvenskt ords betydelse (*gren* > *artikel*; jfr. isl och fär. *grein*).

Det bör noteras att inget språk på världen är utan lånord. Även isländska har ord som *kirkja*, *kannabis*, *kaffi* och *súkkulaði* ('choklad'). Ibland andvänds de även att smida nya 'rena' ord, t.ex. *skrifstofa* ('kontor', bokstavligt 'skrivstuga') och *vegabréf* ('pass', bokstavligt 'vägbrev'); *skrifa* och *brev* är båda lånade från latin. Det handlar ofta om så kallade vandringsord, ord som spridits till många språk genom handel och liknande kontakter så att dess ursprung är svårt att avgöra. Sv. *kyrka* och isl. *kirkja* kommer från gr. *kuriakón* ('tillhörande herren'); likaså ty. *Kirche*, en. *church* samt nl. *kerk*.

## Varför rensvenska?

Inte alla ha samma åsikt om vad rensvenska precis innehåller. Några vill bara använda ord som redan finns i det svenska språket, undvika lånord när möjligt men accepterar dem när det behövs. Andra önskar att ta bort alla lånord och smida helt nya ord i fall det inte finns en inhemsk synonym. Nedanför står några skäl och åsikter varför någon vill använda rensvenska:

* som akademisk utmaning att begagna sig av uteslutande arvord i en tekniskt tämligen tung text;
* som akademisk tankeexperiment. Hur skulle svenskan ha sett ut idag utan lånord?;
* svenskan bör avspegla sin nordiska börd men den stora påverkan av bl.a. (låg)tyskan, franskan och engelskan förhindrar det. Genom att utbyta dessa ord får svenskan den nordiska prägeln tillbaka;
* rensvenskan visar att det svenska språket är lämpligt för vetenskaplig användning och inte behöver bl.a. grekiska och latinska lånord.

## Historia om inlåning i det svenska språket

Svenskan är ett språk som har lånat in ord genom alla tider, men när det gäller svenskans historia från 1300-talet och framåt brukar man räkna med fyra stora långivare, nämligen de klassiska språken, lågtyska och högtyska, franska samt engelska (Pettersson 2005: 132). För de tre sista brukar man också tala om perioder då inflytandet var speciellt stort. För tyskan är det den senare delen av medeltiden fram till början av 1600-talet, för franskan 1600- och 1700-talen och för engelskan 1900-talet (idem). Det betyder dock inte att tyska är det enda språket som påverkade det svenska språket under den tyska perioden, och inte heller att tyskan bara under denna period påverkade svenskan. Det samma gäller förstås också för de andra ovannämnda språken.

### De klassiska språken

I tiden då Sverige kristnades får svenskan en rad lånord från latin och grekiska. Några av dessa ord kommer direkt från latin, fast andra är inlånade via missionärer som talar andra germanska språk. Det är ord som *altare* (av *altāre*), *biskop* (av *episcopus*), *klocka* (av *clocca*,troligen av iriskt ursprung), *brev* (av breve) och *offer* (av *offere*) (Tweehuysen 1999: 113). Orden *bibel* (av *biblía*), *kyrka* (av *kyriakon*) och *Kristus* (av *Kristos*) återgår på grekiska. Det är inte bara kyrkliga lån som har kommit in i svenskan. Många ord som hör ihop med handel och transport kommer också från latin, t.ex. *kärra* (av *carrus*, troligen av keltiskt ursprung), *marknad* (av *mercatus*) och *köpa* (av *caupo*).

Som sagt är orden *klocka* och *kärra* troligen av keltisk härkomst. Under århundradena före Kristi födelse stod den germanska världen under ett starkt keltiskt inflytande. I denna kulturkontext upptogs lånorden *järn* och *rik* (Edlund & Hene 1996: 43).

Alla ovan nämnda ord är inlånade i de germanska språken, även i den puristiska isländskan: *altari*, *biskup*, *klukka*, *bréf* och *offur*; *biblía*, *kirkja* och *Kristur*; *kar*, *markaður* och *kaupa*; *járn* och *ríkur*.

### Lågtyska och högtyska

Från 1200 till 1500-talen kom Sverige att hamna inom intressesfären av Hansan. Den var ett handelsförbund av främst nordtyska städer som hade handelsmonopol vid Östersjöområdet och Nordsjön. Hansaköpmännen talade lågtyska, ett språk som hade stora likheter med svenskan. Den hade t.ex. inte högtyskans diftonger, och den så kallade högtyska ljudskridningen (dvs. övergången av t.ex. äldre *p* till *f*) hade inte genomförs i lågtyskan (Molde 1983: 47). Därför har den ordformer som *stên*, *hûs*, *ôge*, *tunge*, *drâgen* och *grîpen* där högtyskan har *Stein*, *Haus*, *Auge*, *Zunge*, *tragen* och *greifen* (idem). Genom dessa likheter med svenskan är det för dem som inte vet någonting om språkhistoria inte lätt att urskilja lågtyska lånord från svenska arvord. Svenska arvord behöver inte vara uteslutande svenska, de kan också ha till exempel indoeuropeisk, germansk eller nordisk spridning. Det gäller exempelvis för *bäver* (indoeuropeiskt), *björn* (germanskt) och *räv* (nordiskt) (<Arvord>, 2014-07-17).

De lågtyska lånen var av väldig omfattning. Det beror på likheterna med svenskan men också på positionen de tyska invandrarna hade i Sverige. Det var de som var ledande inom den ’nya’ näringsgrenar: handel, köpenskap och gruvdrift till exempel. Det var också de som var ledande inom den framväxande stadskulturen och spelade stor roll inom förvaltning (Molde 1983: 49). Viktigt var också att Sverige år 1364 fick den tyskfödde Albrekt av Mecklenburg som kung och med honom följde mängder av tyska adelsmän, ämbetsmän och soldater.

Lågtyska lån kan man hitta i olika sorters ämnesområden. Pettersson (2005: 136) vissar i sin bok några exempel: i höviskt umgängesskick och riddarväsen hittar vi bland annat *fru, herre, furste, riddare, jaga, stolt* och *hjälte*; stadsorganisation och yrkesliv i städerna: *borgare, handel, räkna, betala, byta, hantverk, mästare, snickare* och *skomakare*; hus, inredning och husgeråd: *skorsten, trappa, skåp, spegel, tallrik, gaffel, klocka, korg* och *kista;* kläder:*rock, byxor, kappa, strumpor, stövlar* och *ficka*; frukter och bär: *frukt, körsbär, plommon* och *russin*; djur: *näktergal, fin, lärka* och *falk*; kultur: *språk, dikt, rim, krönika* och *konst*. Molde (1983) visar i sin artikel att det svenska språket ändrades även djupare. Hjälpverb (t.ex. *bliva, bära, måste*), pronomen (*sådan*, *hurdan*) och adverb (*dock, föga, ganska, möjligen, nyss, nämligen, strax*) lånades också in från lågtyska.

När hansaköpmännen slog sig ned i Sverige tog de med sig företeelser som inte fanns i det svenska samhället. Dessa företeelser behövde förstås ett namn, och de inlånades från köpmännens språk. Men lågtyskans inflytande på svenskan blir tydligare när man ser att detta språk tränger bort gamla arvord: *mål/tunga* > *språk*, *vite* > *straff*, *kænne* (’lära ut’)*/ nima* (’lära sig’) > *lära*, *spöria* > *fråga*, *æn* > *men*, *varda* > *bliva* (Edlund & Hene 1996: 49); *arvoda* > *arbeta*, *gift* > *gåva*, *hærþ* > *skuldra*, *þolikin* > *sådan* (Pettersson 2005: 137).

Inte bara enskilda ord lånades in, utan också ordbildningselement. Tyska prefix som *be-*, *för-*, *und-* och suffix som *-het, -eri* och ­­*-inna* lånades in. De användas även för att skapa nya svenska ord som *godhet*, *djärvhet* och *vännina* (Tweehuysen 1999: 113-114).

Alla ord som ges som exempel här ovan är bara ett urval av alla ord och ordbildningselement som svenskan lånade in från lågtyskan. Att det inte bara är substantiv som svenska har tagit emot, utan också hjälpverb, pronomen och även prefix och suffix visar hur stor inflytandet av lågtyskan är på det svenska språket.

Många högtyska ord lånades in då Sverige stred i det trettioåriga kriget (1618-1646) som för stor del utkämpades på tysk mark. Därför lånades en hel del högtyska ord in som beträffar militärlivet (fast många av dem kommer ytterst från franskan), såsom *drabant*, *fanjunkare*, *furir*, *fältskär*, *fänrik*, *gevär*, *major* och *rekryt* (Edlund & Hene 1996: 50).

Med reformationen och Luthers bibelöversättning följde fler högtyska ord in i svenskan. Under mycket lång tid var en stor del av svensk religiös litteratur översättningar av tyskt ursprung (Petterson 2005: 139). Men också till andra områden lånades in ord. Till gruvdriften lånades in t.ex. *kis*, *kvarts*, *schakt*, *skikt* och *zink*; till bankväsendet *bank* och *kassa*; till ord som hör till växter och djur *forell*, *fux kastanj*, *korinter* och *lärkträd*; till ord som är personbeteckningar *betjänt*, *jägmästare*, *slav* och *zigenare* (Edlund & Hene 1996: 52). Även en del adjektiv och verb kommer från högtyskan, såsom *dunkel*, *erbarmlig*, *förträfflig*, *nedrig*, *riktig* och *väsentlig* respektive *anföra*, *bero*, *beskylla*, *erinra*, *erkänna*, *träffa* och *överraska* (idem).

Tyska var ett viktigt språk för svenskarna även fram till mitten av 1940-talet. På skolorna var språket första främmande språket. Tyska tidningar, tidskrifter och böcker spelade en viktig roll i kulturdebatt och nyhetsförmedling (Petterson 2005: 139).

### Franska

Under tiden då Ludvig XIV (1643-1715) var Frankrikes kung dominerade den franska kulturen hela Europa. På 1660-talet sägs hela det svenska hovet tala franska (Petterson 2005: 141). Franska invandrare tog med sig nya franska ord till Sverige. Bland dessa immigranter var konstnärer, vetenskapsmän och hugenotter. Någonting som var bruklig under denna tid var att besvara brev från den franska kungen på franska, men det gjorde inte Karl XII (1682-1718) eftersom han var emot denna särbehandling (Tweehuysen 1999: 116). Kanske beror det också på att varken han eller hans far Karl XI talade franska. Det är därför som användningen av franska sjönk på det svenska hovet under deras regeringstid (Petterson 2005: 141). Ett uppsving fick franskan igen då Lovisa Ulrika (1720-1782) och den frankofila Gustav III:s (1746-1792) regerade över Sverige (idem).

Många ord som slutar på ­*-ad* (*barrikad*), *-al* (*brutal*), *-alj* (*medalj*), ­*-ant* *(intressant*), *-é* (*idé*, *gelé*), *-ell* (*hotell*), ­*-ett* (*barett*), ­*-mang* (engagemang), ­*-ör* (*ingenjör*) är inlånade från franskan (Molde 1983: 50), men Petterson (2005: 142) visar att även fler svenska ord med franska suffix finns, t.ex. *-era* (*resignera*), *-i* (*tyranni*), *-ion* (*instruktion*), *-ism* (*papism*), *-ist* (*evangelist*), *-ent* (*regent*), *-är* (*cirkulär*), *-ans* (*avans*), *-ens* (*kongruens*), *-age* (*plantage*), *-is* (*servis*), ­*-yr* (*brodyr*), *-ik* (*komik*). Dessa franska bidrag har liksom lågtyska ändrat den svenska ordbildningen.

När man tittar på de kompletta orden och inte bara på ordändelser kan man se att de franska orden upptar olika områden, till exempel byggnads- och heminredningstermer som *byrå*, *fåtölj*, *hotell*, *salong*, *sekretär* och *trottoar*; kläder och tyg som *flanell*, *kalsonger*, *kostym*, *paraply* och *uniform*; mat och dryck som *champagne*, *dessert*, *glass*, *kotlett* och *sprit*; teaterspråk som *aktör*, *debut*, *kuplett*, *maskerad* och *ridå*; konsttermer som *byst*, *gravyr*, *karikatyr*, *mosaik* och *perspektiv*, litteraturområdet som *ballad*, *dramatik*, *epik*, *poem*, *roman* och *rytm*; presstermer som *annons*, *bulletin*, *debatt*, *journalist* och *redaktör* och slutligen militärtermer som *defensiv*, *offensiv*, *kasern*, *manöver*, *marin*, *order* och *salut* (Edlund & Hene 1996: 54).

Inte bara substantiv lånades in, även adjektiv som *blond*, *briljant*, *charmant*, *famös*, *fräsch*, *modern*, *populär* och verb som *dupera*, *placera*, *konservera* kommer från franskan (idem: 54-55).

### Engelska

Fast några forskare tror att engelskan redan spelade en stor roll som långivare under 1800-talet, blir det engelska inflytandet betydligt större efter andra världskriget (Petterson 2005: 143). Liksom de franska lånorden tillhör de engelska till olika områden skriver Molde (1983: 51), fast de flesta koncentrerar sig till teknik, vetenskap, massmedieterminologi, klädedräkt och musik. Tyvärr ger han inte några exempel. Däremot ger Edlund & Hene (1996: 58) en hel rad exempel. På kommunikationsområdet lånades in t.ex. *astronaut*, *container*, *helikopter*, *jeep*, *radar*, *skoter*, *television* och *truck*. Bland ord för tyg och kläder kan nämnas *blazer*, *jeans*, *jumper*, *nylon*, *scarf* och *shorts*. Lånord som beträffar livsmedel är *broiler*, *juice* och *ketchup*, liksom en del medicinska ord som *antibiotika*, *insulin*, *penicillin*, *stress* och *vitamin*. Engelska lånord som har att göra med nöjeslivet förekommer ofta, bl.a. *band*, *festival*, *jazz*, *jukebox*, *musical*, *pop*, *rock and roll*, *show* och *striptease.* Bergman (1972: 214f) och Seltén (1987) visar att svenskan lånade in engelska ord på en hel del andra områden, bland annat *bluff*, *camping*, *designer*, *folder*, *foto*, *gangster*, *globetrotter*, *hobby*, *massmedia*, *outsider*, *party*, *slogan*, *spray*, *studio*, *supporter*, *team*, *tips* och *trend*. Även engelska verb lånas in: *dumpa*, *eskalera*, *häckla*, *tippa* (Edlund & Hene 1996: 58).

## Källor

Arvord. *Wikipedia.* Hämtad 2014-07-17, från http://sv.wikipedia.org/wiki/Arvord

Bergman, G. (1972). *Kortfattad svensk språkhistoria* (3:e upplagan). Stockholm.

Edlund, L. & Hene, B. (1996). *Lånord i svenskan. Om språkförändringar i tid och rum* (2:a trycket). Norge: Norstedts.

Molde, B (1983). Svenska språket. Molde, B & Karker, A. [red.] (1983). *Språken i Norden*. Arlöv: Esselte studium. S. 43-64.

Pettersson, G. (2005). *Svenska språket under sjuhundra år* (2:a trycket). Lund: Studentlitteratur.

Seltén, B. (1987). *Svengelsk ordbok*. (Acta Wexionensia. Ser. 3 Language & Literature 1.) Stockholm.

Tweehuysen, R. (1999). Hemelkrabbers en webtantes: wat het Zweeds uit andere talen haalt. Sijs, N. van der [red.] (1999). *Taaltrots: purisme in een veertigtal talen*. Amsterdam/Antwerpen: Uitgeverij Contact. S. 301-319.