recursal/Fanatic-Fandom huggingface dataset:
Jillian Drake

Mester i pisk
S/M Nyder

**Jillian Drake** (253 5E) kendt under navnet Drake el. Kaptajn Drake er kaptajn ombord på skibet the Jabberwocky. Han blev kaptajn på skibet efter at han ledte et mytteri mod den forrige kaptajn, Gaks, med hjælp fra Theodor-Nagartag, Khulvar Balkhûn, Piraten Poul, en kislevit og Giano Conte Vannozza Bencivenni di Siena.

Han er en retfærdig, men samtidig også en snu kaptajn. Drake følger æreskodekset nøje, og belønner dem der overholder det og straffer dem, der bryder det, hårdt.

## Baggrund

Jillian Drake er en sand sømand i enhver forståelse af ordet. Han voksede på verdenshavene ombord på den avalonske galleon Nightingale, der fragtede varer fra Sind til Dunwall og andre store havne i den Gamle Verden. Drake arbejde ombord på skibet først som køkkenhjælper, såsom dæksdreng til han til sidst blev en reel sømand ombord. Hele Drakes oplæring foregik under kaptajn Gillian Drakes opsyn, der var en streng kaptajn og endnu strengere mor, som stærkt gik ind for *"den man elsker tugter man"* - opdragelsesfilosofien.

Alt ændrede sig dog da Nightingale en nat blev overfaldet af den frygtede pirat Kaptajn Ravrosk "Ene-Øje". Ravrosk og hans besætning overmandede Drake og besætningen på Nightingale. Dem der ikke blev drabt i angrebet blev taget til fange og solgt som slaver i Sennar. Det var sidste gang Drake så sin mor.

Her endte Drake med at arbejde som slave for en af de lokale sheikhers sønner, som havde stor nydelse i at piske hans nye "legetøj". Dette stod på indtil en aften hvor Drake brød fri og piskede sønnen ihjel. Herpå stak han af ned til havnen, hvor han mødte Kaptajn Gaks, som tilbød ham en billet væk, hvis han blot blev en del af Gaks' besætning. Siden da har Drake både kendt til skrækken ved en pisk, men også hvornår en pisk skal og ikke skal bruges.
Ghyslaine Levasseur

**Ghyslaine Levasseur** (2. Tempestus 234 5E –) er en berømt bretonniansk skuespillerinde kendt for sin androgyne, majestætiske stil og kontrollerede, floromvundne artikulation. Hun er oplært ved det fornemme Comédie-Bretonnaise i Bordeleaux og har siden 256 5E været været en nær veninde og konfidente af hertuginde Henriette de Bourbon. Hun er kendt for sin fortræffelige evne til at gestalte og indgyde nyt liv i klassiske roller - såvel mandlige som kvindelige. Særligt rost er hendes fortolkninger af Morr, Baldur, Bérangère, Isolde, Anna Kuragina, Galatea, Astrid Wolff og kejserinde Helena.
De fem familier

**De fem familier** er en samlet betegnelse for fem store forbrydersyndikater af tileansk oprindelse, der opererer i Imperiets storbyer. Både Altdorf og Nulns kriminelle underverden har en sådan gruppe, hvor nogle familier går igen mens andre er forskellige fra metropol til metropol.

Altdorfs fem familier er: Vinci, Lucchese, Falcone, Bernini og de Luca.

Nulns fem familier er: Vinci, Lucchese, Belladonna, Palazzo og Pagani.

Andre imperielle byer har ligeledes magtfulde tileanske elementer i deres kriminelle underverden. De vigtigste er Marienburg (Vinci, Bernini og de Negri), Freiburg (Falcone, Pagani og Cappellini) og Kemperbad (Belladonna og Lucchese).
Christopher Canady

**Christopher Canady** (2. Argentius 213 – 19. Saturius 272 5E) var en magtfuld avalonsk sørøver i det Ældste Ocean og det Gyldne Hav. Canady var berømt for sit tumultariske forhold til den avalonske marine, kyndige virksomhed udi pirateri og for at have oplært den senere piratfyrste Samuel “Black Sam” Blackburne. Canady var særdeles succesfuld både hvad angik konkrete plyndringer, men også når det kom til at investere byttet. Hans rigdom og indflydelse baserede sig ikke på held eller dristighed, men på nøje planlægning og målrettede indsatser mod mere ydmyge mål. Hans overblik og grundighed gjorde ham til en af de mest centrale sørøvere i sin tid og han besad titlen som piratfyrste i et kvart århundrede fra slutningen af 240’erne til sin død.

Revolutionsåret blev begyndelsen på Canadys endeligt, da hans ene næstkommanderende Mariangela Bonaventura stik imod hans ordre overtog kommandoen over hans flåde og brugte den til at bryde den kontrarevolutionære blokade af Siena i et flammende søslag. Den rasende Canady satte himmel og jord i bevægelse for at straffe den uregerlige Bonaventura, men måtte se sig besejret da hun allierede sig med Samuel Blackburne. Canady undslap men var ikke agtpågivende nok til at undgå fem bretonnianske orlogsskibe kommanderet hertug Gaston de Bourbon, guvernør af Bordeleaux, der arresterede ham. Canady blev hængt d. 19. Saturius 272 5E i Bordeleaux - en by han gennem sin lange karriere havde berøvet uhyrlige summer.
Geerloff van Coeverden

**Geerloff van Coeverden**, kaldt *Peetvader* (westerlandsk: Gudfader), (29. Argentius 108 – 14. Martius 171 5E) var patriark af det marienburgske købmandskartel van Coeverden, direktor i Republikken af de forenede Westerlande og senere det uafhængige Marienburgs første stadtholder fra 149 5E til sin død i 171 5E. Geerloff van Coeverden var blandt sin tids rigeste mænd og den centrale arkitekt bag bestikkelsen af den bundkorrupte Kejser Dietrich 3., der resulterede i bystaten Marienburgs løsrivelse fra Imperiet. Han var ligeledes en succesfuld hærfører, der stod bag belejringerne og erobringerne af byerne Sas van Gent, Grol, Hulst og 's-Hertogenbosch. Han betragtes som det moderne marienburgske demokratis fader og talrige statuer af ham pryder Marienburgs pladser og broer.
Leobald von Leibniz

**Friedrich Leobald Callistus Floridor Victus von Leibniz** (5. Aestus 254 –), blot kendt som **Leobald von Leibniz** eller **Leo von Leibniz**, er en eventyrlysten, vovet og glamourøs kejserlig ridder, feltherre, tegner, musiker og ætling af den magtfulde Leibniz-slægt kendt for sin snedighed og store held. Han er den yngre bror af den underskønne storfyrstinde Emmanuelle 1. af Nuln og er ligesom hende kendt for sin prægtige livsstil, kærlighed til kunst og smukke udseende. Leobald er af titel landgreve til det frugtbare len Weisenheim am Berg kendt for sin udsøgte vinproduktion. Selvom han har forsøgt at leve som herremand, har han fundet det dybt kedsommeligt, og den hvileløse aristokrat har i stedet gæstet hoffer fra Mirandés til Kislev, rejst den Gamle Verden rundt, været partner i lejehæren Skt. Glorias Garde og kommanderet Nulns styrker i kamp i Imperiet og Tilea. Trods sin omrejsende tilværelse er han i Nuln flere gange om året og er en af sin søsters nærmeste fortrolige.

Han højvelbårenhed er født i Schloss Belvedere i Nuln. Hun er efterkommer af en bretonniansk morfader, en fenicinsk mormoder, en teutonsk farfader og en elvisk farmoder berømt for sin fortryllende, overjordiske fremtræden. Som tiårig mistede hun begge sine forældre som led i en række hemmelige krige (skjulte dynastiske magtkampe) mod rivaliserende fyrstehuse - moderen, Céline von Leibniz (née Amboise) i en “jagtulykke” og faderen, Laurens von Leibniz, efter længere tids “sygdom”.

En historie siger at Leobald som ung dreng mødte to talende fugle, der var guderne Phoebus og Issaries i forklædning. De velsignede ham med skønhed og held mod at han til gengæld aldrig ville kunne finde hvile noget sted.
Magi

**Magi** er i bred forstand overnaturlige fænomener, som påvirker og forandrer selve virkelighedens væsen. Magi omfatter hermed alle begivenheder og handlinger, der på den ene eller anden måde overskrider eller tilsidesætter naturens almindelige spilleregler og lovmæssigheder. Magi er en umådelig kompleks, kraftfuld og mangesidig størrelse der manifesterer sig i utallige fremtrædelsesformer i både den dennesidige og hinsidige virkelighed. Det omslutter, gennemstrømmer og udspringer af alle ting og alle verdener, men kun få dødelige kan i sandhed erkende og begribe det.

Magiens uendelige potentiale kan være fantastisk og forunderlig såvel som frygtindgydende og forfærdende, en endeløs kraft for godt såvel som ondt, der hæver mange til det sublimes tinder, men dømmer andre til galskabens dybder.

I den Gamle Verden kommer magi hyppigst og klarest til udtryk når den udøves af dødelige magikere i form af trolddom, men ses også i religion samt utallige magiske skabninger, genstande, fænomener, ånder og dæmoner. Den Hermetiske Orden er blot en af mange magiske traditioner for trolddom, men dominerer suverænt kontinentet som det største, bredest anerkendte og ubestridt mest avancerede fællesskab for al menneskelig magisk aktivitet. Længere sydpå, hovedsagligt de Avestanske lande er Ismaïlia hovedsædet for magikere, magiske ordener og magisk viden.
Tidslinje

Tidslinje over verdens begivenheder

* 359 4E: Den kejserlige hovedstad flytter fra Altdorf til Nuln ved valget af Sigismund af huset Krueger som Kejser.
* 360 4E: Dronning Ottilia af Franconia erklærer sig selv Kejserinde af hvad, der senere bliver kaldt det Ottilianske Imperium, som reaktion på valget af Sigismund von Krueger som Kejser.
	+ Ar-Ulric flytter efter en bitter strid mellem ham og Graf Siegfried von Hanau fra Middenheim til Talabheim for at vise sin støtte til Kejserinde Ottilia 1..
* 361 4E: Kejserinde Ottilia I forbyder Sigmars kult i Franconia. Ulricanske ekstremister indleder 'doktrinen om det Sigmarittiske Kætteri'.
* 540 4E: The Order of the Knights Panther grundlægges.
* 544 4E: Ar-Ulric og Graf Heinrich XII af Middenheim bilægger den næsten to hundrede år lange strid mellem kulten og Huset Hanau. Ar-Ulric og kultens hovedsæde flytter atter til Middenheim.
* 547 4E: Graf Heinrich XII's ønske efter Imperiets trone undergraves ved valget af Ærkehertug Wilhelm af Huset Laurentius som Kejser. Som konsekvens heraf erklærer Heinrich sig selv Kejser med støtte fra Ulrics kult. De Tre Kejseres Alder begynder.
* 679 4E: Den Hermetiske Orden grundlægges.
* 681 4E: De Hvileløse Dødes Nat. I en enkelt nat over hele den Gamle Verden vækkes de døde og spreder rædsel og ødelæggelse. Hele byer oversvømmes og udslettes inden denne rædselsnat er ovre.
* 757 4E: Efter en belejring på 10 måneder med store tab på begge sider ender Belejringen af Marienburg med en bretonniansk sejr. Byen indtages af bretonnianske styrker ledt af Frédéric Maurice de La Tour d’Avignon, Hertug ofL'Anguille.

### Den Femte Alder

Har varet i 283 år, fra 3691 til nu (3974)

* 225 5E: Verdens første opera, Teatro Sant 'Apollinare, åbner i Venezia.
* 238 5E: Imperiets første opera, den Kejserlige Opera, åbner i Nuln. Ti år senere, i 248 5E, åbner det majestætiske Académie Royale d'Opéra i Charoux samtidigt med den lige så storslåede Kejserlige Opera i Altdorf. Sammen overstråler de alle andre operahuse i hele den kendte verden.
* 257 5E: Den senere Charles 12. fødes til Kong Charles 11. af Bretonnia og hans hustru Maria Theresa af Aurelien. Ved den unge prins' fødsel har hans forældre været gift i 23 år og hans moder har haft fire dødsfødsler mellem 238 og 250 5E. Ledende samtidige betragter derfor ham derfor som en guddommelig gave og hans fødsel som gudernes mirakel.
* 269 5E: Karl-Franz af huset Laurentius vælges ved sin fader Luitpold 2.'s død som kejser og bestiger Imperiets trone som Karl 6.
* 272 5E: Prins Charles Alexandre bestiger Bretonnias trone som Charles 12. efter sin fader, Charles 11.'s, død.
Conquer

**Conquer** (211 5E –) er en magus af huset Criamon bosiddende i konventet Île Cadoran. Han er en af de få ældre magi der rent faktisk ser lige så gammel ud som han er. Hans krop er kroget, rynket og vissen og hans tale er kortfattet og sparsom. Conquer bevæger sig rundt i en fortryllet, gående metalstol på kunstige ben som han kan styre med sin vilje og hans bevægelser er langsomme, sindige og sjældne. Sælsomme markeringer og tatoveringer dekorerer hans krop.

Conquer er i konstant smerte som konsekvens af kontakt med Tusmørket. Smerten tager til når han bevæger sig og han finder kun lindring i søvn og trance, men han betragter sin smerte som en gave. Han ser frarøvelsen af færdigheder og komfort som en uvurderlig kilde til intens magisk og mystisk fordybelse og forståelse. Begge hans lærlinge har derfor måtte gennemgå prøvelser, der indebar blindhed, lammelse, sult og andre mere eller mindre besynderlige funktionsnedsættelser. Trods sit foruroligende udseende og ry for grumme og smertefulde magiske eksperimenter er han respekteret blandt sine sodales som en stædig men betænksom mand.

Conquer har haft to lærlinge, der begge har bestået den hermetiske prøvelse. Hans første lærlig, den gådefulde Vanquish, respekterer sin mester inderligt og viderefører Conquers tilgang til at afdække magiens, tidens og virkelighedens sande natur. Hans anden lærling, den rebelske Ofelius Trégor, har derimod taget afstand fra sin mester og huset Criamon og er gået i kongen af Bretonnias tjeneste.
Vampyrkrigene

**Vampyrkrigene** er en sammenfattende betegnelse for en serie af indbyrdes sammenhængende krige fra 582 til 691 4E udkæmpet mellem resterne af Sigmars Hellige Imperium og udøde hærskarer anført af magtfulde vampyrer, hvoraf de væsentligste var af det berygtede von Carstein-dynasti. Striden udsprang af en labyrintisk vampyrisk sammensværgelses forsøg på at bemægtige sig verdensherredømmet og udgjorde en af de mest omfattende konflikter i den Fjerde Alder.

I over et århundrede førte vampyrer krig mod Imperiet og kontrollerede hære af udøde, hvis lige ikke var set siden Sigmars tid. Tre på hinanden følgende vampyrfyrster ledte hver sit forsøg på erobring af den Gamle Verden - Vladimir, Helena og Mannfred - hver især en unik og dødbringende trussel. Under deres herredømme belejrede legioner af levende døde, utallige nekromantiske skabninger og hundredvis af magtfulde vampyrer Imperiet i en utrættelig kampagne for absolut kontrol. Imperiet var delt mellem rivaliserende kejsere i indbyrdes strid og intern magtkamp og overlevede kun gennem enorm lidelse og opofrelse.

Krigene var - foruden den enorme menneskelige ulykke, de forvoldte - nævneværdig, idet de markerede de ellers hemmelighedsfulde vampyrers hidtil seneste radikale konflikt med menneskeheden.
Boudewijn Hendricksz

**Boudewijn Hendricksz** (f. 28. Martius 238 5E –) er en notorisk westerlandsk sørøver, kaper, købmand og piratfyrste aktiv i det Hvide Hav, det Ældste Ocean, Sønderlandene og de transoceaniske kolonier. Blandt estalianerne er han kendt som **Balduino Enrico** og i Avalon som **Bowdoin Henrick**. For sine dristige og grusomme plyndringstogter på havnebyer og plantager er han blandt søfolk kendt som **Gesel van de West** (westerlandsk; *Vestens svøbe*). Han beskrives som en høj, blond og smuk mand. Nogle estalianere mener, at han er en dæmon i menneskelig skikkelse.

Hendricksz stammer fra marsken i grænselandet mellem det kejserlige Gelderland og det bretonnianske Flandern. Han var i en periode ansat hos de marienburgske karteller van Haagen (GTOH) og Rothemuur (ZIEC) for at varetage deres merkantile og militære interesser i den Nye Verden. Efterfølgende blev han taget til slave, undslap, samlede en besætning af skruppelløse forbrydere og var i ca. 270 5E en etableret sikkerhedstrussel i det Ældste Ocean.

Hendricksz har som mange andre sørøvere i sin position et ambivalent forhold til den Gamle Verdens regeringer og mange lande har haft interesse i at give ham fuldmagt til at angribe deres fjender. I Marienburg skifter opfattelsen af ham fra sæson til sæson: i nogle er han en heltemodig westerlandsk patriot og frihedskæmper, i andre en gemen og grusom forbryder. I perioden 272-274 5E var han sågar medlem af Burgerhofen – underhuset i det marienburgske parlament – valgt for Zuiddok-distriktet. Hans embedsperiode blev dog afbrudt da Kuijpers-kartellet (ICC) lagde sag an mod ham for at have plyndret et af deres handelskontorer i den Nye Verden. Han havde dog allerede forladt bystaten to måneder forinden og flyttet sin eskadre til Brionne førend han atter drog vestpå.
Det kejserlige finansministerium

**Det kejserlige finansministerium** er et ministerium under den kejserlige regering, der varetager rigets finanser, økonomiske politik, handelspolitik, skatteinddrivelse og mønt. Ministeriet ledes af den strenge finansminister Werther Amadeus von Greim.

Finansministeriet er placeret i Altdorfs 1. Distrikt nær det kejserlige palads Hofburg. Ministeriets bygninger er hjemsted for en hær af skrivere, skatmestre, revisorer, skatteopkrævere, matematikere og eksperter i alverdens økonomiske anliggender.
Luitpold 2. (Kejser af Imperiet)

**Kejser Luitpold 2. den Stolte** regerede i 12 år fra 257 til 269 5E som den niende kejser af huset Laurentius i nyere tid. Han var den ældste søn af Matthias 5. og blev ved sin faders død valgt til kejser med et stort flertal blandt kurfyrsterne . Luitpold huskes som en stolt, streng og ukueligt stædig hersker, der dog samtidigt havde ry for sin verdensfjerne teoretisering og sit poetiske sindelag. Hans regeringstid var primært domineret af kampen mod rivalen og fætteren, Charles 11. af Bretonnia  og interne stridigheder med de kurfyrster, der modarbejdede kejserens stræben efter uindskrænket magt. Han var gift med Augusta af Bacchien  for at læge såret mellem husene Laurentius og Wittelsbach.
Characters

The following is a list of **characters** in the game *Oxenfree*.

## Tertiary Characters

* Colonel Caleb Edwards
* Marianne Bozek
* Lieutenant James Earle Platman
* Major Richard “Dick” Harden
* Lieutenant Peter Hasboro
* Colonel Tim Russell
* Lieutenant Commander Matthew Fineburg

## Other Characters

* Sea Captain Karen
* The Redheaded Bedwetters
* Minor Characters
Huset van den Nijmenk

**Huset van den Nijmenk** er et de 10 magtfulde handelskarteller, der dominerer bystaten MarienburgsDirektorat. Husets leder, den 43-årige **Alexander "Sasja" van den Nijmenk**, har egentligt ikke noget ønske om at være en direktor. Han ville langt hellere sejle rundt og inspicere sine bedrifter i Temerien, Redanien, Kislev og Scandia eller måske endda lede en ekspedition til vilde og ukendte lande som han gjorde i sin ungdom, men han er den sidste af sin slægt og der er ingen han kan overdrage ansvaret til. I mangel af en arving har han resigneret sig selv til Marienburg, hvor han varetager familiens interesser og leder efter en passende hustru. Hver eneste nat kan han dog høre søens kald og han sniger sig ofte alene ud for i timevis at sejle rundt på Manaanspoort Zee i sin skiff.

Som resten af de 10 tilbyder van den Nijmenk også långivning og banktjenester og rygterne vil vide at Storhertugen af Middenland i særdeleshed skylder Sasha store summer. Huset specialiserer sig ligeledes i pelse, rav, ædelstene og andre produkter, der er unikke for den nordlige Gamle Verden. Familien er berømt for de mange unikke og forunderlige genstande den bringer hjem fra sine ekspeditioner og hver eneste af dem indbringer en fabelagtig pris når den sælges. Under en fejlslagen ekspedition for at finde den tabte dværgeby Karak Vlag tjente Sasha en mindre formue ved opdagelsen af et ældgammelt højelvisk tellurium med mekanismer af guld og planeter udført i udsøgt krystal. Apparatet, der blev købt af Baron Henryks Universitet, blev hurtigt en kilde til akademisk kontrovers: Selvom den afbilder både Solen, planeterne og månen Mannslieb er der ingen krystal der repræsenterer Kaosmånen Morrslieb. Nogle akademikere hævder at apparatet er fra en tid før Apokalypsen, mens de fleste mener at det er en form for dværgespøg og at universitetet har spildt sine penge.

Familiens palæ ligger i Goudberg og husholdningens tjenestefolk kommer næsten udelukkende fra den nærliggende Sindiske ghetto. Husets private milits er noget usædvanlig: Næsten alle er kislevitter, der har været i Sashas moders families tjeneste. De er indædt loyale til Huset og er for det meste dystre og gnavne når de ikke er engageret i en drikke- og sanggilde på den lokale kro, hvor bygarden ofte bliver indkaldt for at få dem ud. På grund af de uundgåelige slagsmål forbundet hermed har Sasha oprettet en særlig fond, der dækker kaution og skadeserstatning.

Husets symbol er et skjold med omvendte gule og blå muslingeskaller.
Wilhelm 9. (Kejser af Imperiet)

**Kejser Wilhelm 9. den Tavse** var søn af Karl 5. og lillebror til Cornelia 2. og regerede efter sin storesøsters død i to år som kejser af Imperiet fra 231 til 233 5E. Hele hans regeringstid var domineret af hans konflikt med sin svoger, kong Uriel 3. af Bacchien, der erklærede sig selv antikejser samtidigt med Wilhelms tronbestigelse. Den indædte arvefølgekrig mellem de to rivaler var brutal og hensynsløs og resulterede i mordet på Wilhelms hustru, Zofia af Temerien, og deres tre børn og Wilhelms tilsvarende nådesløse gengældelse. Wilhelm 9. var en galant og beleven aristokrat, der langsomt men sikkert eksemplificere at man i kampen mod monstre let kan blive et selv.
Konvent

Et **konvent** er et sted, hvor flere magikere af den Hermetiske Orden lever sammen, ofte af magisk betydning. Et konvent inkluderer typisk adskillige magi, deres lærlinge, betroede ledsagere og tjenestefolk. Der findes så mange forskellige typer konventer som der findes magikere; nogle har kun to eller tre magi mens andre er hjemsted for et dusin eller en snes; nogle er centreret om et bestemt sted mens andre er omrejsende. En konvent kan indbefatte alle slags strukturer: en herregård, et tårn, et slot, en borg, et herskabshus, et skib, en underjordisk labyrint eller en gammel ruin.

Konventer er centrale for magikere af flere årsager. For det første er de sikre rum, hvor magikere kan foretage deres hermetiske studier og forskning i fred og sikkerhed. For det andet sikrer de, at magikernes verdslige behov, mad og drikke, tag over hovedet, klæder, plads til arbejde osv. bliver tilgodeset. De fleste foretrækker ikke at bruge deres dyrebare tid på den slags jævne sager. Endelig tilbyder konventer magikere et socialt og fagligt fællesskab af jævnbyrdige, der tænker over de samme ting på de samme måder.

Konventer er den mest meningsfulde måde, hvorpå medlemmer af forskellige magiske selskaber og samfund lever og arbejder sammen og lærer af hinanden. Selvom nogle konventer kun består af medlemmer af et enkelt hus, er mindst to tredjedele sammensat af magikere fra forskellige traditioner. Loyalitet og kærlighed til ens konvent og kontubernaler er ofte det stærkeste bånd en magus har.
Huset Mercere

**Huset Mercere** er et vidtstrakt og velhavende selskab i den Hermetiske Orden. Det er spækket med selvmodsigelser: eksotisk, men traditionsbundet; loyalt, men selvcentreret; stolt, men ydmygt. Selskabets magi er eventyrere og opdagelsesrejsende, herolder og helte, lejesoldater og handelsfolk. De er ordenens rygsøjle og holder den løse sammenslutning af troldmænd i live ved at facilitere kommunikation, tilskynde handel og rejse den Gamle Verden rundt fra magisk samfund til magisk samfund med nyheder, beskeder og information.
Szlachtaens privilegier

Den temeriske adelsstand, szlachtaen, nyder følgende juridisk givne privilegier defineret i både de såkaldte *Articuli Henriciani* såvel som diverse *Pacta conventa*:

* Retten til at fuldstændig ejerskab af land - ikke som et len, men absolut i al evighed.
* Retten til at tilslutte sig den regionale adels politiske og militære forsamlinger.
* Retten til at danne uafhængige administrative råd i deres lokalområde.
* Retten til en stemme i valget af realunionens monark.
* Retten til at rejse frit overalt i realunionen.
* Retten til at kræve information fra Kronens kontorer.
* Retten til spirituel semi-uafhængighed fra gejstligheden.
* Retten til, med måde, at forbyde udlændinge og byfolk passage gennem deres områder.
* Retten til at præsidere over bøndernes domstole.
* Særlige rettigheder ved temeriske hof - herunder friheden fra vilkårlig anholdelse og korporlig afstraffelse.
* Retten til at sælge deres militære eller administrative tjenesteydelser.
* Heraldiske rettigheder.
* Retten til højere betaling ved indkaldelse til fædrelandets forsvar.
* Retten til uddannelse.
* Retten til ofte at importere toldfrie varer.
* Retten til at tilslutte sig gejstligheden.
* Retten til at dømme deres bønder for større lovovertrædelser.
Helena (Vampyr)

**Helena**, også kendt som **Den Hornede Dronning**, **Helena Transmundus** og **Helena Aracynthias**, var en fremmedartet, omskiftelig, frygtindgydende begavet og umådelig magtfuld vampyr af fjerde generation, der som regent af det andet konsistorium regerede det Usynlige Symposium i den anden vampyrkrig mod resterne af Sigmars Hellige Imperium. Helena havde som kardinal i det første konsistorium opnået en position som en af de fremmeste og mest centrale skikkelser i det vampyriske samfunds labyrintiske hierarki og forestod mange af selskabernes blodige ritualer. I løbet af de lange hugtænders nat formåede hun at etablere dominans i direkte strid med rivalen Michael af det Hvide Blod.

Helena var i både kapacitet og temperament radikalt anderledes end sin forgænger Vladimir von Carstein. Hvor Vladimir var en arketypisk aristokratisk vampyr, der gennem nekromantisk magi søgte at erobre Imperiets trone var Helena af en gådefuld vampyrisk slægt med sælsomme dæmoniske kræfter, der i hende nåede sin reneste og mest skrækindjagende udtryksform. Hun var af udseende kendetegnet ved sin uhyggelige skønhed, krogede vædderhorn og øjne, der reflekterede fjerne planer. Hendes mål var ikke Imperiets erobring, men dets totale omstyrtelse. Historikere og okkulte eksperter diskuterer stadig den dag i dag, om vampyr er den rette betegnelse for denne højest særegne skikkelse.
Melanie Dorkus

Melanie Dorkus

Melanie Dorkus est un personnage récurrent de la saison une de *Scream Queens*. Elle était la présidente de Kappa Kappa Tau avant sa brûlure causé par le Diable Rouge.

Elle est interprétée par Brianne Howey.

## Biographie

### Personnalité

On ne possède pas beaucoup d'informations sur la personnalité de Melanie, mais elle apparaît comme étant méchante envers Chanel Oberlin.

### Apparence Physique

Melanie a des cheveux blonds et des yeux noisettes. Après sa brûlure, elle est défigurée.

## Série

#### **Pilot**

Melanie était une élève à Kappa Kappa Tau et l'ancienne présidente. Elle avait un groupe de minions, dont Chanel Oberlin faisait partie. Un jour, elle se préparait à se faire bronzer par ses minions et s'énerve quand Chanel a rater sa commande. Elle lui dit alors qu'elle ne pourra jamais devenir présidente de KKT à cause de sa personnalité et de son apparence et lui ordonne de partir. Alors que ses minions commencent à utiliser la machine pour bronzer, sa peau commence soudainement à brûler et à tirer sa peau, ce qui la fait crier de douleur.
Sort Lotus

**Sort Lotus** er et eksotisk, kraftfuldt og stærkt vanedannende narkotisk stof, som udvindes fra den sorte lotusplantes blade og umodne frø, der tørres til et fint, mørkegråt pulver. Planten er udbredt i talrige klimaer og på de fleste kontinenter og har siden menneskets begyndelse været kendt som både et potent giftstof, et virksomt smertestillende middel og, når det ryges, et kraftfuldt hallucinatorisk narkotikum. Når sort lotus indtages, dulmes kroppen og brugeren nedsænkes i behagelige psykedeliske og hallucinatoriske drømme.

Sort lotus har i de seneste årtier nydt en tiltagende popularitet i den Gamle Verdens storbyer - især Marienburg. Stoffet indtages i mørke og hemmelighedsfulde drømmehuse fyldt med sofaer, tæpper og andre overflader, hvor brugerne kan læne sig tilbage og hvile i deres katatoniske drømmetilstande. Rygerne bruger lotuspiber og varmer stoffet over lamper (rent teknisk tænder de ikke selve lotussen, men opvarmer det indtil de indre stoffer frigøres i røg). Sort lotus udbydes og formidles primært gennem saracenske og cathanesiske mellemmænd, der har den største viden om stoffets vækst, kultivering og fremstilling.

Længerevarende misbrug af sort lotus svækker både krop og sind og kan medføre at hallucinationer trænger ind i det vågne sind, hvor det skaber paranoia, vanvid og sindssyge.
Ortwin Kairlach

Reiner Kairlach
Gaines Kairlach
Rebecca Kairlach (afdød)
**Ortwin Wilhelm Zacharias Kairlach** *(f. 3. Niveus 224 5E, d. 18. Aurelius 283 5E)*var den tidligere markgreve af Segelheim, et markgrevskab der ligger i Meissen, og var vassal under Storfyrstinde Emmanuelle. Han gik for at være en hård men retfærdig hersker, dog med et vist temperament. Han var tidligere officer i den nulnske hær, men trak sig tilbage for at sørge for at der bliver holdt ro og orden i sit markgrevskab.

Ortwin brugte største delen af sit tidlige liv i det Nulnske militær, da han var nr. 2 i rækkefølgen til at arve Segelheim. Men da hans søster, Diana Kairlach, døde og efterlod kun en datter på 2 år, blev Ortwin udnævnt til arving af et råd bestående af en række af hans fars vassaler, bl.a. Grev Tobias Habicht og Benedikt Boeselager. Vassalerne tog beslutningen fordi Ortwins far led af en mild sindsyghed og autisme, og datterens død sendte ham ud i en dyb depression, hvor han trak sig tilbage fra at regere. Her blev Ortwin også udnævnt til regent på vegne af sin far.

Ortwin har brugt mange af sine år som hersker på at forsone stridighederne mellem hans vassaler og skabe stabilitet i hans markgrevskab. Dette har dog gjort at han har distanceret sig selv fra sine børn, især henover de senere år er disse forhold blevet forværret. Han overlod meget af opdragelsen til sin bror Dietmar Kairlach, der på mange måder ser sin brors børn som også at være sine egne. Den eneste søn Ortwin havde et godt forhold med var sin ældste søn Ortwin, men som døde af lungebetændelse i en alder af blot 19 år gammel. Ortwins andre sønner har også været meget misundelige på den opmærksomhed som Ortwin fik.

Ortwin døde i 283 af stadig ukendte årsager og på hans død udbrød en konflikt mellem hans sønner Reiner Kairlach og Eugen Kairlach om hvem skulle være den næste markgreve.
Qarnada

**Emiratet Qarnada** *(Saracensk: إمارة القرنة,('imart Alqarna), Classical: Principium Qarnada)* er et lille rige på sydspisden af Estalien og det sidste levn af de avestanske riger, der engang dækkede størstede-len af halvøen. Qarnada har over de sidste århundrer opretholdt en alliance med Castille, der er vedligeholdt af at Qarnada har betalt tribut til Castille ofte i form af guld, som de har importeret fra Maghreb-regionen, hvilket har gjort at Qarnada har kunnet eksistere i længere tid end de andre avestanske riger i Estalien. Udover dette er Qarnada også beskyttet af naturlige murer iform af en bjergkæde, Sierra Nevada, mod nord og det Gyldne Hav mod øst og det Ældste Hav mod vest.

Selve Qarnadas hovedstad, Qarnada, er også en velforsvaret by, bl.a. grundet dens legendariske befæstning kaldet Al-Azraq, der kan kendes på de unikke sorte/blålige sten, den er bygget af. Al-Azraq er også hjemsted til emiren og hans fami-lie, samt lokationen, hvorfra han regerer over hele Qarnada. Byen Qarnada og mange af rigets andre søtrre byer er også et centre for handel såvel som læring, der strømmer ind fra nord fra de tidligere avestanske riger i Estalien, Mirandes og Castille og fra syd fra Maghreb og derigennem også fra resten af Sønderlandene. Qarnada har også et nært forhold til de gnomer, som lever i Sierra Nevada, endda i så storgrad at mange af landets vizier og selv storvizier er blevet fundet blandt de gnomiske lærde, der gør tjeneste hos emiren.

Trods sit otium, som et relativt fredeligt handels-centrum, længes store dele af Qarnadas befolk-ning efter at tilbageerobrer de tidligere avestanske områder i Estalien, især efter hvad de har set hvad sket med alle deres medtroende, der er flygtet til Qarnada efter deres hjemstavne var blevet erobret af de classistiske djævle.
Sebastiano

**Marco Alessandro d’Alba** (246 5E –), bedre kendt under kunstnernavnet **Sebastiano** eller blot som **il Divino** (tileansk: den guddommelige), er en sprudlende pavonesisk billedhugger, maler og digter, der regnes blandt den Gamle Verdens største, mest betydningsfulde og indflydelsesrige universelle kunstneriske begavelser. Med Fiorentino og Bertoldo Laurenti udgør han treenigheden af denne generations største tileanske mestre. Sebastiano er legendarisk i skabelsen af religiøse værker og har opnået enorm berømmelse for udsmykningen i La Fenices berømte Panteon og mesterværket *Sigmar Pantokrator* i Altdorf. Han er bosat i Nuln, hvor han søger at indfange den underskønne storfyrstinde Emmanuelle von Leibniz mageløse skikkelse i århundredets skulptur.
De tre tiggere

Den lokale landsby

De tre tiggere var et mægtigt væsen fra The Fae, som muterede mennesker fra den lokale landsby til at minde om dyr. Hans handlinger tiltrak inkvisitionens opmærksomhed, som så sendte Korps 152 for at finde ud hvad årsagen til at folk muterede var. Efter noget tids søgen fandt korpset De tre tiggere via en indgang til the fae fra skoven. Her kæmpede de imod De tre tiggere, og det endte med at De tre tiggere tabte og måtte bøde med livet.
Dietmar Kairlach

**Dietmar Ruprecht Kairlach** *(f. 229 5E)*er borggreve og herrer over borgen Geweihburg og dets opland i det nordlige Segelheim. Han er kendt som en stolt, ærefuld og til tidere naiv hersker. Han menes også at være den bedste sværdkæmper i hele Segelheim og regnes derudover også for at være et af de største militære genier fra egnen.

Efter at have blevet oplært som ridder af sin onkel ridderen Gregor Drosselmeier, valgte Dietmar at gå ind i militæret i en ung alder sammen med sin bror, Ortwin. Men da Ortwin blev udvalgt til at blive regent for deres far efter han blev ramt af depression efter deres søsters død, valgte Dietmar at blive i militæret hvor han steg højt i graderne og blev en af Nulns  ledende militære personager. Da Dietmars far døde nogle år senere testementerede han borgen Geweihburg til Dietmar fremfor Ortwin, til den seneres store ærgelse. I starten var der mange spændinger og småagressioner mellem de to brødre, men da Grev Ingolf Solms-Laubach havde samlet en hær og indledte en invasion af Segelheim, satte de to brødre deres ueningheder til side og valgte at arbejde sammen om at bekæmpe truslen.

Efter dette lykkedes for dem begyndte de et tæt samarbejde, hvor Dietmar hjalp Ortwin med at regere og skabe stabilitet mellem baronerne i Segelheim. Her modtog Dietmar også titlen som Seneschall. Han overtog også at opdrage Ortwins børn, bortset fra hans ældste søn, så Ortwin havde mere tid til at fokusere på at regere.

De senere år af Ortwins liv efter hans børn var fløjet fra reden begyndte Dietmar at fokusere mere på sit eget grevskab. Han overlod også meget af sin rådgivning til Ortwins sønner Reiner  og Eugen.
Boris 8. (Storfyrste af Middenheim)

**Boris Hieronymus Wolfgang Großfürst** **von Hanau** (8. Niveus 219 5E –), kendt og frygtet som **Boris Tödbringer**, er kejserlig kurfyrste, storfyrste af den rige og magtfulde frie rigsstad Middenheim, samt det ubestridte overhoved for den hæderkronede adelsslægt von Hanau.

Boris von Hanau har i snart fire årtier regeret enerådigt over bystaten Middenheim og dens omkringliggende opland. Han er kendt som en ubøjelig, egenrådig og udspekuleret hersker med en enorm erfaring når det kommer til at dominere politiske bevægelser og spille dem ud mod hinanden. Hvis noget skal gøres i Middenheim er det igennem ham. I spillet mellem de kejserlige kurfyrster er Boris von Hanau ligeledes en velkendt statsmand. Især er han berygtet for sit lidenskabelige forsvar for de enkelte fyrsters suverænitet og frihed til at styre deres eget territorium. Han er desuden berømt for at give utroligt lidt for folk der søger, at bestemme over ham og hans by. Den gamle kejser Luitpold 2. var efter sigende gennem hele sin regeringstid rasende på den trodsige og evigt modarbejde Boris, der konsekvent søgte at komme centralmagten på tværs. På sine ældre dage og efter sin anden hustru, Agnethe von Hanaus, død i 281 5E har Boris von Hanau spillet en noget mindre landspolitisk rolle og har ikke i tre år forladt sin bystat. Hans ambassadør til det kejserlige hof, grev Ulbrecht von Stradonitz, formår dog at føre den hårdnakkede, nordlige trodsighed videre.

Sin modstand mod kejsermagten til trods har Boris von Hanau ikke desto mindre gjort sit som frygtet feltherre både inden for og uden for Imperiets grænser. Han huskes stadigt for slagene ved Wardow, Kemnitz og Gelbensande, belejringerne af Ostrov og Lwow samt stormen på Rosenthal. Især har hans innovative brug af artilleri og tungt kavaleri været medvirkende til at give ham det uheldssvangre tilnavn Tödbringer.

Boris von Hanau er pragmatisk anlagt traditionalist, ortodoks ulricaner og aristokrat af den gamle skole med et strengt æreskodeks. Han er en stor samler og velynder af klassisk (nogle vil sige en smule gammeldags) teutonsk billedkunst, skulptur og litteratur. Han er gift to gange og har seks børn, tre ægte og tre uægte. Hans ældste arving er fyrstStefan von Hanau, en evnesvag krøbling.
Matthias 5. (Kejser af Imperiet)

**Kejser Matthias 5. den Gode** var den tredje af Karl 5.’s børn, der kom til at bestige Imperiets trone . Efter sin bror, Wilhelm 9.’s, død i 233 5E blev han efter den nyligt afsluttede arvefølgekrig valgt næsten enstemmigt til kejser, hvor han regerede i 24 år frem til sin død i 257 5E. Matthias var en godmodig og godhjertet tilhænger af demokratiske idealer og borgernes rettigheder, der utrætteligt arbejdede for et mere retfærdigt, demokratisk Imperium. Han elskede det jævne folk og de elskede ham tilsvarende igen. Hans entusiastiske reformforsøg faldt ikke i god jord hos kurfyrsterne  og efter hans død blev de ændringer, som det var lykkedes ham at gennemføre, stille og roligt opgivet. Hans hustru, der fødte ham tre sønner, var Valérie  af Bretonnia.
Huset van Scheldt

**Huset van Scheldt** er et de 10 magtfulde handelskarteller, der dominerer bystaten Marienburgs Direktorat. Huset har sit hovedkvarter i et befæstet palæ i den østlige, nyere del af Zuiddok, hvor dets overdådighed gøres endnu mere slående af den slum, der omgiver det. Så paranoid er husets leder, **Wessel van Scheldt**, for det "subsistensløse og dyriske afskum", der omgiver hans palæ, at han har sine private marinesoldater og deres hunde til at patruljere de hvidvaskede ydermure døgnet rundt. Bevæbnede vagter visiterer alle, der kommer og går, og gennemsøger alle tasker og kurve - selv hos de tjenestefolk, der har arbejdet i huset i årevis. Den 80-årige patriark rejser aldrig i Zuiddoks gader, men foretrækker at tage sin overdådige private lystbåd fra palæets private lagune. På det seneste har han kun forladt huset for at deltage i Direktoratets møder.

Huset van Scheldt tjener sine penge gennem fiskeri. Mange af byens fiskere skylder huset penge og andre er blevet husets ansatte efter at de har fået deres både beslaglagt for at være ude af stand til at betale deres gæld. De er forpligtet til at sælge deres fangster under markedspris til van Scheldts pakhuse, hvor fisken enten bliver saltet, konserveret og eksporteret til Imperiet, Temerien og Kislev eller stødt og blandet til liquamen - en sauce, der er blevet populær i den estalienske og tileanske cuisine. Det var en kontraktbundet fiskers næsten succesfulde mordforsøg på hans person, der sendte den naturligt mistroiske Wessel van Scheldt over paranoiaens rand.

Wessel har ingen arvinger eller nær familie, men rygterne vil vide at han har planer om at adoptere den eneste mand, han angiveligt stoler på - sin fuldmægtig Jacobus van Eijk - og gøre ham til sin arving. Familien er ganske vist allieret med husene van de Kuijpers, van Raemerswijk, den Euwe og Rothemuur, men Wessels mistroiske natur har distanceret ham fra de andre direktorer og hans Hus' indflydelse er i tilbagegang.

Huset van Scheldts symbol er et vildsvins hoved over en tønde på et grønt skjold.
Jomsland

**Jomsland** (teutonsk og temerisk: **Wolin**) er en arendalsk kontrolleret ø beliggende i den sydøstlige del af Kløernes Hav ud for den starkiske nordkyst og den temeriske og galindiske vestkyst. Øen hører til blandt de største og vigtigste i regionen og har en lang og begivenhedsrig historie. Jomsland ligger centralt på de øst-vest-gående skibsruter i Kløernes Hav og øens oprindelige befolkning af normanniske handelsbønder engagerede sig i tidligt i transithandelen. Øen var senere hjemsted og base for de sagnomspundne jomsvikinger, der var kendt som de drabeligste, tapreste og mest ukueligt uafhængige af alle normanniske krigere og søfolk. Jomsvikingerne deltog beredvilligt i en lang række nordlige krige og konflikter, men det symbolske punktum for deres storhedstid var da den ulricanske kejser i Middenheim erobrede øen og massakrerede Wulfgar Søkonges vikingehær i sin erobring af Scandien.

Øen har siden da været under både arendalsk, gotlandsk, kejserligt og temeriansk herredømme men med udbredt selvbestemmelse. Den har senest i hundrede år været underlagt Arendals krone, hvor den spiller en vigtig rolle som knudepunkt for handel og søfart såvel som havn for kongerigets orlogsskibe i kong Christoffer 3.’s bestræbelser på at bevare et jerngreb om Kløernes Hav.

Jomsland er en ø rig på klipper, grotter, skove og sætere med intensivt agerbrug og større bysamfund koncentreret omkring de naturlige havne på øens syd- og vestkyst. Den har ca. 70.000 indbyggere, hvoraf størsteparten er af normannisk blod. Den oprindelige normanniske kultur på øen er for mestendels vedkommende blevet fortyndet ud gennem århundrederne, men lever videre gennem en distinkt dialekt og lokale traditioner. Øens absolut største by er Jomsborg (ca. 10.000 indb.) med sine vældige mure og omfattende havneanlæg. Byen er et notorisk hjemsted for dristige søfolk, grumme vikinger, stolte skibsejere og et vældigt netværk af handelsfolk af teutonsk, westerlandsk, arendalsk, gotlandsk, temeriansk, galindisk, karelsk og kislevittisk herkomst, der har bevirket, at Sorthovedernes Hus er en af byens mest markante bygninger. En række magtfulde Marienburgske handelskarteller har ligeledes kontorer i byen.
Umberto Caraciotti

**Umberto Salvatore Ferdinando Gianpaolo San Giovanni Caraciotti** (f. 11. Ventus 204 5E) er en højtstående luccesisk general-admiral, hertug af Benevento, greve af Massafra og øverstbefalende for den kongelige flåde. Caraciotti er af en fornem adelig slægt, men har erhvervet sit ærværdige embede gennem en lang karriere i krigsflåden, der indebærer pågribelsen af to piratfyrster og store sejre i en række centrale søslag. Caraciotti er imidlertid mest af alt legendarisk for sine sejre over suleimannerne i spidsen for den forenede klassicistiske armada og har kongens uforbeholdne opmærksomhed når det kommer til maritime og militære anliggender.

General-admiralens sagnomspundne bedrifter ligger imidlertid et kvart århundrede tilbage i tiden og hans betragtninger, der ganske vist var valide engang, er nu håbløst forældede og umoderne. Kongens hengivenhed og hertugens ry som søhelt betyder imidlertid at Caraciotti og den æra han repræsenterer stadig er fast forankret i den luccesiske flåde.

Caraciottis flagskib er på papiret det monumentale, nybyggede linjeskib *Impero*, der imidlertid aldrig har set faktisk kamp og kun sjældent anvendes til andet end ceremonielle lejligheder. Han foretrækker i praksis det gamle, men berømte og rigt ornamenterede linjeskib *Madonna della Salute*.
Huset Flambeau

**Huset Flambeau** er et selskab i den Hermetiske Orden. Huset er et løst broderskab af magikere der bindes sammen af deres krigeriske tilbøjeligheder og kærlighed til eventyr, hæder og storhed. Selvom andre magikere til tider ser dem som en ekstravagant, men uregerlig og voldelig hob, har Husets frygtløshed og talent for kamp gjort dem uvurderlige for ordenens overlevelse i dens største krisetider. I deres hjerter fastholder Flambeaus disciple at magi er til for at blive brugt. De beundrer bedrifter over alt andet, selvom hver enkelt magiker følger sin egen vej til ære og hæder. Det kan være alt fra bekæmpelse af ordenens fjender, til at lede en hermetisk politisk bevægelse, til at skrive store bøger, der oplyser og inspirerer fremtidige generationer. De er et livskraftigt og aktivt hus, der er dybt involveret i alle aspekter af det hermetiske samfund.
Magnateria

**Magnateria** (afledt af cl. *magnates* 'de store', af *magnus* 'stor'), den øverste aristokratiske del af den temeriske adelstand, *szlachta*. Alle temeriske adelige er principielt lige, men store godsbesiddelser afgrænser i praksis magnateria fra den øvrige szlachta. Magnaterne søger at holde deres godser samlet ved praktiske ægteskabsalliancer og har med deres netværk af klienter blandt den almindelige szlachta fået dominerende indflydelse dels på besættelsen af landets højeste embeder og dermed også på Senatet, dels på de lokale landdage. Mange magnater har en stor privat hær.

Ud af de ca. 2 mio. szlachta og titusinder adelsfamilier kan kun ca. 700 personer klassificeres som magnater med landsdækkende ejendom og indflydelse. Deraf har ca. 80-100 væsentlig indflydelse i Temerisk politik.
Alfonseca

**Alfonso Mendoza** (f. 244 5E), bedre kendt ved sit *nom de guerre* **Kaptajn Octavio Alfonseca**, er en berygtet castiliansk sørøver og fribytter i det Ældste Ocean og det Gyldne Hav. Alfonseca er kendt for sin (mere eller mindre vellykkede) høflige opførsel, fornemme påklædning og luksuriøse livsstil ombord på flagskibet *Fortuna Real*. Han indledte sin maritime karriere som matros i den castilianske handelsflåde, men fandt hurtigt, at den luksus han hungrede efter, bedre lod sig opnå gennem sørøveri i de oversøiske kolonier. Trods sin beskedne opvækst som simpel fiskersøn i havnebyen Barbate efterstræber Alfonseca sofistikeret etikette og har strenge ordensregler på sine skibe når festen slippes løs. Selv drikker kaptajnen ikke, men foretrækker en kop te af bedste kvalitet.

Alfonseca har tidligere bedrevet kaperi under først Aragón og senere Avalon, men har siden sin tilbagevenden til den Gamle Verdens farvande været i kong Baldassare 4. af Luccas sold. Alfonseca er efterlyst død eller levende af mindst et halvt dusin kongeriger med en dusør på 20.000 estalianske real.

Alfonseca regnes for sin magt, rigdom og besætning blandt Sartosas piratfyrster og ejer da også en statelig villa i de solbeskinnede bakkedrag på øens vestside. Dog finder han ingen glæde ved den anarkiske ø og foretrækker de sjældne gange, han er til lands, at hvile i sit palæ i Lucca.

Kaptajn Alfonsecas førstestyrmand og højre hånd er den hensynsløse, selvsikre og stridslystne Rosa Chávez, der tidligere styrede og dernæst stjal hertugen af Lugos monumentale flagskib *Fidelidad*. Andre nævneværdige besætningsmedlemmer er den smukke sønderlandske bådsmand Abdirahim Mathieu, den forhenværende siennesiske orlogskaptajn Celestino Caruso samt røveren og ransmanden Teobaldo Cabello fra Margarita, der efter sigende er forsøgt hængt fire gange.
Kejser Nicholas' Krigsskole

**Kejser Nicholas 4.’s Krigsskole for unge Officerer i Infanteriet og Kavaleriet** (teutonsk: *Kaiser Nicholas IV. Kriegsschule für junge Offiziere der Infanterie und Kavallerie*), i daglig tale blot **Kejser Nicholas’ Krigsskole**, **Kejser Nicholas** eller **Nicholas Firtal**, er en af de ældste, mest prestigefyldte og traditionsrige højere militære læreanstalter i den Gamle Verden. Skolen er grundlagt af den ulricanske kejser Nicholas 4. i Middenheim i 662 4E under de Tre Kejseres Tid med det formål at uddanne, træne og oplære unge mænd og kvinder i krigens kunst, herunder våbenbrug, ridning, taktik og strategi.

Den dag i dag er en grad fra Kejser Nicholas’ Krigsskole fortsat blandt de mest eftertragtede i den Gamle Verden, og unge aspiranter fra Kislev til Castile og fra Callendore til Tevinter flokkes om at få en uddannelse velvidende at kandidater fra skolen næsten på forhånd er sikret en karriere uanset hvor de kommer.

Krigsskolen ligger på Unter den Eichen i Grafsmund-Nordgarten i Middenheim i en ny og udvidet bygning. Dens rektor er generalløjtnant emeritus Bertolt von Steinmetz berygtet for sit uudtømmelig kendskab til militærhistorie og minutiøse dedikation til skolens mange traditioner.
Huset van der Croos

**Huset van der Croos** er et magtfuldt marienburgsk handelskartel engageret i den nordlige og østlige Gamle Verdens produkter og handelsveje med betydelige debitorer blandt teutonske aristokrater, arendalske godsejere, temeriske magnater og kislevittiske bojarer. Huset er blandt den lille gruppe af fremadstormende og rivaliserende karteller, der står på tærsklen til at tilkæmpe sig en eftertragtet plads i bystatens magtfulde direktorat. I særdeleshed er familien i skarp konkurrence med husene van Onderzoeker og van den Nijmenk, hvis traditionelle markeder van der Croos-kartellet trænger ind på.

Husets palæ ligger i Goudberg, hvorfra den 61-årige patriark Paulus van der Croos orkestrerer sin families handelsrejser, bedrifter og aftaler.

Familiens symbol er et todelt skjold, blåt og sølv, med to inverse søheste.