Hakasz Kánság

A Hakasz Kánság zászlója

## Történelem

### Eredet történet/Az Hosszú Éjszaka

„Hideg szelek fújtak, az addigi zöldellő mezők hamu mezőké váltak, a fák, pedig mint fehér csontok meredtek az ég felé! Az Altai és Sayun hegyek szellemei pedig fehér szakállú torz és éhes farkasok formájában ereszkedtek alá. Katun és Biya folyamának lakóit pedig elüldözték.   A vadászok egyre nehezebben szereztek zsákmányt, a pásztorok jószágai sorra hullottak.  A hakaszok (khakasok) népe megosztott volt, a kagán ki minket vezetet elveszet. A törzsek egymás torkának feszültek miközben minden oldalról démonok, griffek és farkasként leső népek vettek minket körbe.  Akkor jött a Sülde, hatalmas ember alak, kinek páncélját aranysárga lángok nyaldosták és olvadt bronz köpenyt viselt. Démoni paripa hátán vezette harcosait a síkságon! Levágta a Farkas Királyt, megmetszette a griffek szárnyát és leigázta a neki ellen álló népeket. A Sülde ezután elvette Ayhan kán a hakaszok vezérének a lányát, Aynurt. Szerelműk gyümölcse lett a Demirhan aki megörökölte apja a Sülde birodalmát és elvezette a  Hakaszok népét ide az Aral-tenger vidékére.” – Hakasz Kánság és a Demir-klán eredet története.

A hakaszok Középső-Szibéria déli részéről, az erdős steppe régióból érkező frissen érkezet türk/altáji nép. A területet az időjárási változások keményen érintették és az addigi nomád-állattartó életmód egyre nehezebben volt fenntartható. A területet lakó népcsoport a hakaszok ekkor még a Mongol Kánság függésében álltak, de az új életfeltételek az összes népet nehezen érintették és a steppe újra életre kelt. Kisebb-nagyobb népmozgások indultak meg. Ezek azt eredményezték, hogy a mongoloknak a befolyása szinte teljesen eltűnt a régióból és rengeteg erdőlakó nép és steppei nomád vándorolt be oda vagy át rajta. Ezek végül azt eredményezték, hogy az addigi szűkös erőforrások még több felé oszlottak és megnövekedett az éhínség.  Ezekből pedig egyenesen követezett a háború és fosztogatás a szomszédos törzsek között.

Ebből az időből és korszakból sajnos nincsenek írott forrásaink viszont szájhagyomány útján terjedő történet és legenda kapcsolódik ide. Ezek alapján arra lehet következtetni, hogy a területet végül egy hakasz törzsfő egyesíti, akit a néphagyomány Sülde Tengri-ként azaz a steppei hitvilág háború istenének, vagy annak egy reinkarnációjának tekint. Ezt követően pedig a Sülde nőül veszi az egyik fontosabb klán kánjának – Névszerint Ayhan kán – lányát és az ő frigyükből születik meg Demirhan a Hakasz Kánság első biztosan dokumentált uralkodója és a Demir-klán alapítója.

### A 9 Véres Kardcsapás kora/A hakasz horda vándorlása

„ Üzenem a perzsák királyának, hogy még egy nap visszatérek, olyan hordával melyet még nem látott. Újra megostromlom székhelyét. Az utcákat az alattvalói vérre fogja majd vörösre festeni, mint ahogy Szamarkand városáét is tette.  Koponyájukból piramist fogok emelni a városod hamvain!  A falakat melyek mögött most gyáván rettegsz egyszer és mindenkorra lebontom, és míg világ a világ soha senki se fogja újra emelni azokat.  A palotád, amiben élsz, és hedonista életed folytatod leégetem, hamvait pedig a szél a világ minden sarkába elfogja hordani. Asszonyaid és ágyasaid kik mézes mázos hazugságokat suttognak a füledbe férfiaságodról és erényeidről láncon fogom elvonszolni őket. Fiaid melyek pedig tőlük születtek és születni fognak pedig személyes rabszolgái lesznek a családomnak.” – Demirhan kán üzenete Iszmailt perzsa uralkodó részére.

Azt tudjuk Demirhanról, hogy az 1491-ben említik először kínai források. De ott is csak érintőlegesen megemlítik őt és az ő általa egyesített nép elvándorlását.  Viszont 3 évvel később Perzsa és Indiai források beszámolnak arról, hogy Demirhanról és a Hakaszok hordájáról, ahogy végig dúlják a selyemút menti Közép-Ázsiai városokat.  Megemlékeznek a 30 napig tartó Samarkandi vérengzésről, Khiva városának a lerombolásáról és Bukhara kifosztásáról. Később csak 1497-ben tűnik fel újra a horda, ahogy elfoglalják a megmaradt Nogay kánok déli, kazak területeit. Egyesítik a szét tagolt türkmén és mongol klánokat a régióban. Ez az esemény összesen 3 évet vett igénybe. Majd következőnek egy perzsa évkönyv ad tudomást arról, hogy Demirhan 1500-ban betört az ország területére és végig dúlta a Kaszpi-tenger déli partján fekvő városokat és falvakat. A területen megostromolták maga Teherán és Tebriz városát. Míg előbbi esetén sikeres ostromot hajtottak végre a hakaszok, addig Tebriznél a védők elszántsága és az elégedetlenkedő nemzetségfők miatt nem sikerült.  A legenda úgy tartja Demirhan kán mielőtt még elvonult volna Tebriz falai alól egy teheráni utcagyereket menesztet a perzsa királyhoz azzal az üzenettel, hogy mondja meg neki, hogy egy nap még visszatér és lebontja a város falait, az utcákat a lakók vérével festi vörösre és felgyújtja a palotáját, miközben asszonyait láncon vezeti majd vissza a szállásterületére.

### Verseny Astrakhanért/A hakaszok első feltűnése az Európai forrásokban/1500-1505 közötti időszak

„Demirhan kán lovasai élén, akár a szél tört előre. Véres rendet vágva a nogai tatár kutyák soraiban. Torz vigyora félelmet ültetett minden ellensége szívébe és vad csata kiáltása harcra buzdította a hakasz lovasokat és a hegylakó uráli szolganépeket is! Vad paripájának patái szikrát vetett miközben a tatárok utolsó mentsvára felé üldözte a seregüket.  Mikor elérte Astrakhan városát, meglátta az azt körülvevő sáncokat, az ég felé törő különböző templomok tornyait és a város előtt gyülekező új hordát.  Mely számában felülmúlta az övét és mivel már menekülnie se volt hova, hisz a Volga túl oldalán már gyülekeztek a nyugati nomádok seregei, így harci kedvük és ellenállásuk megnőtt. Demirhan kán látta ezt, de nem akart a nyugatiakra várni. Akkor osztoznia kéne a zsákmányon a hetmenek és a kazárok kánjaival és még a végén valamelyik magának mondaná a várost is. Így még az nap délután imádkozni tért sámánjai és bölcsei körében.  Áldást kért és segítséget apjától a Sülde Tengritől. És meg is kapta azt. Tüzes eső és villámok haragja tépte szét a kutyafejűek hordáit, mire a lovasok elérték a soraikat. A sáncokon lyuk tátongott, melyeken Demirhan kán emberei beözönlöttek. „ – Demirhan Kán és Astrakhan ostromának története a hakszasz szájhagyományban.

Az 1500-as perzsiai fosztogatások után Demirhan Kán és figyelmét északabbra fordította. Pontosabban a Nogai horda megmaradt részére és az Urál-hegység déli részén elterülő apró uradalmakra.  A Nogai tatárok ellen csak kisebb határ menti támadásokat indított és komolyabb területeket nem szerzett tőlük Demirhan, miközben egyik fiát Jaghatai-t azzal bízta meg, hogy vezesse a seregeit az uráli népek ellen és hódoltassa be őket a hordájának. A kisebb Uráli uradalmak és törzsek meghódoltatása 3 év aktív harcot jelentett Jaghatai számára a hegység déli részén. Miközben apja kémeket és küldötteket küldött nyugati irányba.

A hakasz kémek a kereskedő karavánokhoz csatlakoztak és sok esetben maguk is kereskedők voltak, akik a kán által rájuk bízott feladatott csak másodlagosnak tartották. Az ő dolguk az volt, hogy kikémleljék Nogai minden apró részletét, törzshelyeik védelmét, a törzsfők és klánfök ellentéteit és viszonyait. Birodalmuk gazdagságát.

Míg a küldöttei a kánnak ezek alapján az elégedetlenkedő nogai klánokkal, a szomszédos Hetmenatussal, a krimi tatárok kánjával és a déli kazárokkal is folytattak kapcsolatokat és építették ki egy szövetség alapjait. Bár a krimi tatár elárulta Demirhan Kán bizalmát és inkább nogai tatárokkal kötött szövetséget, ez nem akadályozta meg a hakaszok hordáját abban, hogy az 5 éve tartó készülődést és tervezést a háború kövesse. Demirhan 1505 tavaszának első napján serege élére állt, követei akiket már télen elküldött a Hetmenatusba és a Kazárokhoz jó hírrel szolgáltak neki, hogy a másik két steppei nép is megindítja a csapatait a tatárok ellen.   Demirhan több mint 20.000 ezer hakasz lovas, 5000 uráli talpas gyalogossal és legalább 100 ágyúval indult meg Astrakhan ellen, melynek megszerzésével állandó székhelyre tudott volna szert tenni, mely vetekedett volna Kijevvel és a nagyobb orosz városokkal.  Erőltetett tempót diktált a seregének, és végig üldözte a nogai sereget amíg el nem érte Astrahán városát a Volga deltájában.

A várost a nogaiak kánja jól megerősítette és nagyjából annyi harcost gyűjtött ott össze mint Demirhan serege.  Pihentek voltak, volt elég tartalékuk és könnyen eltudták magukat látni későbbre is, míg Demirhan serege fáradt volt, az utánpótlás szakadozott és könnyen elvághatták volna tőle őket. Az ostromgépeik se érkeztek még meg maradéktalanul. És ami mindközül a legjobban megrémisztette Demirhant az az volt, hogy szövetségesei veszélyesen közel járnak. Alig egy heti járó földre voltak a Kazárok és a Hetmenatus seregei. Attól félt, ha egyesül a szövetségesek seregével, meg kell osztania velük a város kincsét, talán magát a várost is. A tekintélye is csorbult volna a többi hakasz törzsfő között, hisz a kán már öreg volt és rengetegen várták azt, hogy elhibázzon valamit, amit ki tudnak ellene játszani. Végül egy nap várakozás után szerencse történt és az ostrom szerek, amik eddig lemaradtak beértek a csatába, hála a visszaküldött lovasoknak. Így megérkezett a helyszínre a kán szolgálatában álló hwacha-k(pontatlan vontatott rakétavető, amely több tucat lövedéket tudott egyszerre az ellenségre zúdítani. Nem ezt nem én találom ki, létezett ilyen és ebben a korban is használták), kisebb méretű ostrom ágyúk és egy mozsár is. Igaz a többsége az ostrom gépeknek még messze volt, de ez már elég volt ahhoz, hogy megkezdhessék a rohamot.  Ezt követően félnapig lőtték a hakszaszok a várost, mellyel sikerült kicsalni a nogai harcosokat a sáncokon kívülre és végső vereséget mérni rájuk. Ezt követően a Demirhan kán katonái elözönlötték Astrakhán városát végig dúlták azt, még mielőtt bármelyik szövetségese beérhetett volna a csatába.

A háború végén a Nogai Tatár Kaganátust a három győztes fél egymás között felosztotta. A Volgától keletre fekvő területeket pedig Demirhan kán tarotta meg magának, míg a Volga és a Don közötti részek a Kazár Kán-é lett és a Dontól nyugatra pedig a Kozákok Hetmanje kapott meg.

### Tebriz kifosztása/A Véres Ígéret Háborúja.

„A perzsák nagykirályának küldötte érkezett aznap Astrahánba, ki térdre borulva magasztalta a nagy Demirhan Kánt. Sírva könyörgött az ura nevében, hogy bocsásson a rendelkezésére katonákat és segítse meg őt vészterhes idejében. Ékszerrel és arannyal érkezett a követ. Akkora teve karavánnal mely a kán palotájától egészen a Kaszpi-tengerig ért. De Demirhannak ennél többre volt szüksége. Úgy felelt a küldöttnek, hogy neki már elég aranya és ékszere van. Annyival rendelkezik, hogy első feleségét és az egész háremét legalább 4szer be tudná öltöztetni aranyba ha, akarná. És még így is maradna neki elég arra, hogy minden harci paripáját arannyal díszítse. A kutyái pedig smaragddal kirakott tálkából lefetyelhetik a vizet. De a küldött csak erősködött és könyörgött. Saját életét is felkínálta volna azért, hogy megsegítse a nagy kán az urát. De a kán szíve kemény volt akár a szikla. Semmi amit ígért és kért nem tudott ezen változtatni. Mikor az nap este álomra hajtotta a fejét a Demirhan a palotájában álmot látott. Álmában a Csillagösvényen vágtázott kedvenc csataménje hátán és az égi fenevadakra vadászott. Társául pedig Tengri az Örökké Kék ura szegődött aki emlékeztette a kánt arra, hogy milyen ígéretet tett 9 évvel ezelőtt és megsúgta neki a csillagok közötti sötétségben a jövőt mellynek a segítségével megnyerhet minden csatát oda és vissza felé. Végül Demirhan Kán beleegyezett a küldött ajánlatába, felajánlotta neki, hogy ha a Perzsák nagykirálya itt hagyja számára a karaván felét és megengedi számára, hogy azt tehessen Tebriz városával, amit akar akkor rendelkezésére bocsájtja a hordáját és személyesen vezeti őket az oldalán. A követ ezt követően örömkönnyekben tört ki és a kán lábát csókolgatta egy egész napon át.”  - Demirhan és az Perzsa követ legendája a hakszasz szájhagyományban

A Nogai háborút követő következő 4 évben Demirhan kán még kicsit északabbra tolja a Hakasz Kánság határát és elkezdi megszilárdítani a hatalmát a Volga keleti partja mentén. Azokat a klán és nemzetség főket akik nem hajlandók behódolni neki szigorúan megbünteti, amelyek pedig kicsúsznak a markából azok vagy északabbra lévő uradalmak területén kértek védelmet vagy pedig a Kazároknál vagy a Kijevi Hetmanatusban kerestek menedéket. Kisebb betöréseket végzett még a gyengülő Perzsa birodalom területére is ekkor. De ezt az időszakot inkább a konszolidálás, a szállásterületek kiosztása és a klánok közötti határterületeket illető kérdések megoldása jellemezte. Ez akkor változott meg, mikor 1509-ben amikor III. Kurus aki az addig fennálló perzsa rend megdöntéséhez zsoldosokat keresett és a Hakasz Kánsághoz fordult ahol maga Demirhan Kán fogadta és vonult csatába. Összesen 200 arany érmét ígért neki a perzsa trónkövetelő, melyből 100-at előre kifizettek neki és a maradék 100-tól eltekintett a bölcs kán, helyette Tebriz városát kérte jutalmul inkább.  20.000 lovassal és ostromgépekkel vonult le délre, hogy behajtson egy régi ígéretet amit még 1500-ban tett.

Hamar megérkezett délre Tebriz városa alá, ahol találkozott a III. Kurus által már megvert sereg maradványával. Hogy megteremtse az alapját az elkövetkezendő csatának és megmutassa Tebriz városának lakóinak mire számíthatnak. Az 5000 fős már megvert sereg ellen csak 2000 lovassal vonult fel, mellyel megalázó vereséget mért rájuk, miközben 1000 másik lovas megkerülte a sereget és hátulról belecsapódott a már így is menekülő katonákba.  Senki se élte túl a csatát a perzsák közül. Akiket elkaptak azokat pedig mind megfeszítették és a hakszasz táborok előtt sorakoztak mint hadi jelvények.

A város ostromára csak akkor került sor mikor III. Kurus parancsot adott rá és elkészült az ostromgépeivel. Az ostrom gyors és véres volt ezután, melyet Demirhan Kán emberei vezettek. A hakszasz nehéz lovasok megállíthatatlanul törtek előre a város főutcáján és a piac terén, míg azok akik leszálltak a lovaikról, a kisebb utcákról és házakból kergették kifelé a népet. Demirhan és a testőrsége pedig egyenesen a palota irányába vonult ahonnan ő rángatta ki a volt perzsa királyt és vetette III. Kurus elé. Majd összegyűjtött a Tebrizi palota udvarának női tagjait, akiket láncra vert és visszaküldött a táborába. Utána pedig a poklot szabadította a városra, ahogy 9 évvel ezelőtt megígérte. Az utcák a lakosok vérében úsztak, miközben a palota lángokban állt.  Egy hétig tartó töretlen fosztogatás, erőszaktevés és vérengzés után már a város falai is leomlottak.  A palota hamvain pedig egy koponya piramis állt.  Ezek után még a földet is behintették sóval melyeket III. Kurus bocsájtott át a számukra.  A rabszolga nők és kincsekkel pedig a horda visszaindult Astrakhan városába.

### Demirkhan halála/Jaghatai Kán felemelkedése

„Astrakhan főterén sámán dobok ütemes ritmusa volt halható, a piacteret körbe vették a fegyveres örök, miközben az északi felénél egy magaslaton 3 állati szőrmébe öltözött öreg sámán nézet le a kör közepére. Kezükben pásztorbotot tartottak melyekkel a dobok ritmusával együtt verték a földet. A kör közepén állt egy félmeztelen ősz hajú harcos, testét harci sebe és törzsi tetoválások tarkították. Jobbjában egy harci szablyát tartott, baljában pedig üresen tátongott.  Arcán a ráncok végig futottak és zord szilárd megjelenést tükröztek neki. Míg a kör déli oldalán egy másik fiatalabb harcos állt, szintén félmeztelenül, testét fehér varratok és tetoválások tarkították.  Szintén egy nagy egyélű pengét fogott a kezében, hosszú bajsza egészen a válláig ért, fekete haját pedig varkocsba fogta. A dobok ritmusa egyre gyorsult, már az őrök is a pajzsaikat verték a ritmusra. A sámánok ősi torok énekbe kezdtek. A fiatal harcos egyre közelebb ért a kör közepéhez. Az idős arca pedig egyre jobban megenyhült, míg a fiatalé egyre inkább ráncokba szaladt. Mikor a két harcos már csak egy félméternyire voltak egymástól az idősebb megszólalt és így szólt: Szép napunk van fiam.  Ne néz szigorúan, hisz tudtuk, hogy eljön ez a nap. Csak 30 évre kaptam meg a Sülde karizmáját, és ha csak egy nappal is tovább tartanám meg akkor azzal csak a sorsot hívnám ki magam ellen.  A fiatal harcos vonásait kicsit se enyhültek meg, könnyek kezdtek lecsorogni az arcán és egyre jobban rámarkolt a kardjára.  Az idős kán tovább folytatta a beszédet: Csak kérlek ezt a három dolgot ne feled fiam, Jaghatai. Tiszta, gyors és fájdalom mentes halált adj azoknak, akik méltók rá. Mindig tud, mikor kell vad viharként és enyhe szellőként viseltetned. És ami a legfontosabb én mindig is szerettelek téged és a testvéreid.  A fiatal Jaghatai szemeiből patakokban ömlött a könny mikor pengét az apja mellkasába állította, egyenest a szívébe és annak teste ránehezedett a vállára.  A harci dobok és a kántálás elérte a tetőpontját és az fiatal harcos felordított fájdalmában, majd két kezébe vette apja testét és felsétált vele a három sátán elé, miközben a kántálás elhalt és a dobok ritmusa lelassult. A sámánok legidősebbike egy kérdést tett fel az ifjúnak: Hány évig kéred ősöd Sülde Tengri karizmáját? A fiú kis szünetet tartva válaszolt: 40 évre kérném a Sülde karizmáját bölcs sámán. Ekkor vált Jaghatai teljes mértékben a Hakszasz Kánság új urává. „ – Legendás elbeszélés Demirhan kán haláláról és Jaghatai Kán trónra lépéséről. Az eseményt a kutatás az 1509-es évek végére vagy az 1510-es évek elejére teszik.

## Életmód

„Nekünk nincsenek városaink – semmi olyan, ami miatt aggódnunk kéne, hogy te elfoglalod. Nincsenek szántóföldjeink – semmi olyan, ami miatt aggódnunk kéne, hogy elpusztítod. Akkor nekünk miért is kéne olyan hamar harcba vonulnunk ellened?” - A Szkíták királyának a válasza Dareiosz a perzsa nagykirály felé Hérodotosz elmondása szerint Kr.e 513-ban (Szabad fordítás).

A Hakszaszok fél-nomád állattartó, pásztorkodó népesség, eredetileg a Középső-Szibéria erdős steppe vidékéről, mely nagyrészt kívül eset a Selyemút útvonalán és ez által ők perifériára szorultak. Viszonylag kis területen éltek. Ez a fajta életmód nem sokkban változott azóta, hogy átvándoroltak Nyugat-Kazahsztán és Nyugat-Türkmenisztán steppéjére és a Volga vidékre.

A városi és letelepedett életmódra nem igazán rendezkedtek még be a hakszaszok. De a klánoknak, törzseknek és nemzetségeknek vannak téli és nyári szállásterülete, melyek között az állataikat terelik és legeltetik a két évszak között. Ezeken a területeken folyik némi háztáji földművelés, de ezek egyáltalán nem olyan méretűek, hogy felesleget tudjanak termelni belőle. Egyetlen kivételnek Astrakhan városa tekinthető, mely téli és nyári szálláshelyként funkcionál a Demir-klán számára.

Ezeken a szálláshelyeken általában a nők, gyermekek, idősek és azok a férfiak, akik a védelmüket és a közösség irányítását látják el.  Míg a környező területen az állatcsordákat terelgetik a pásztorok, akik lehet hetekig nem térne vissza, de ezek ritka esetek, általában a szállásterület közelében vannak. Ezeken a településeken általában könnyű munkálatokat végeznek a lakosok, bőrcserzés, ruhaszövés és állatfeldolgozás.

A fontosabb és a helyben nem előállítható árukat általában vándor meseterek szokták előállítani, aki az év egy bizonyos szakaszában jelennek meg a szálláshelyeken. Ilyen mesterek voltak a vándor kovácsok, fémművesek.  Bár bizonyos szállásokon állandó jelleggel is voltak ilyen műhelyek ilyen szálláshely Astrakhán is.

A szállásterületeken nemezből készült sátrak, úgynevezett jurtákban laknak. Ezek általában egyszobás épületek, melyekben ténylegesen csak a rossz idő esetén gyűlnek össze az emberek. De vannak bizonyos helyek ahol félig földbemélyített házakat használnak. A sütés és főzés az épületen kívül zajlik.  A temetőknek egy bizonyos rituális/szakrális hely van kijelölve a törzsterületen belül amely mindig távol esik a szálláshelytől.

Astrakhan városa állandóan lakott és a Selyemút mentén helyezkedik el. Állandó lakossága zömében a külföldi kereskedők/kereskedő házak képviselői, akik saját negyedeikben élnek a város sánc falain belül. De minden másban szinte teljesen megegyezik a többi szálláshellyel az életmód. A házak itt állandó jelleggel épültek, bár nem köböl, hanem fából és általában nincs több mint egy emeletük. Ahol a hakszaszok élnek ott a cölöp és deszka házak mellett felbukkannak jurták amit a nyár folyamán szoktak használni a lakosok.

## Jog

„Állandó törvényekkel fogok uralkodni felettük, így a béke és a boldogság megmarad a világon” – Dzsingisz Kán (Szabad fordítás)

A Hakszaszok egy állandó írott jogot használnak amit „Ih Zasag” azaz „A Nagy Rend”-ként lehet lefordítani.  Ez egy gyűjteménye a szokásjogoknak és a kánok által adott új törvényeknek.  Meghatározza a férfiak, nők, gyerekek és a társadalmi csoportok jogait és kötelességét.  Szinte mindenre kiterjed.  Hagyományos türk nyelven írták

A társadalmon belül több nagy csoport különíthető el. A legtetején áll a kán és az ő közvetlen családja. A kán mindig csak a Demir-klánból kerülhet ki, mivel ők birtokolják a Sülde karizmáját. Korlátlan hatalommal rendelkeznek minden terület felett ami a kánság területét alkotja és mindenki nekik tartozik szolgálattal.

Alattuk helyezkedne el a klánfők, törzsfők és nemzetségfők. Ők az európai értelembe vett nemesség, akik nagy területek és népesség felett uralkodnak. A területük felett úgy ítélkezhetnek, ahogy jónak látják amíg az nem hágja át a kán vagy az ősi szokásjogok törvényeit. Általában ők a szállásterületeken belül külön kis klikket alkotnak, katonai kíséretükkel együtt.

A sámánok különlegesnek tekinthető társadalmi csoport a népességen belül, mivel bár technikai értelemben a fők alárendeltjei és többségében a szabadok közül kerülnek ki, mégis a szakralitás megőrzése, a jogi tanácsadás és a ómenek értelmezése miatt nagyjából azonos figyelem és bánásmód jár nekik mint a főknek.

A fegyveres kíséret némileg több kiváltsággal rendelkezett és esetleg kisebb területeknek is parancsolhattak. Ők a hivatásszerű katonák voltak.

A különböző főket és azok fegyveres kíséretét szolgálták a szabadok. Akik a fők fennhatósága alá tartoztak, de ha nem bántak jól velük az uraik szabadon elhagyhatták őket és elvándorolhattak és ez ellen nem tehette semmit azok. Általában ők alkotják a katonaság jó részét.

Fél-szabadok olyan részei voltak a társadalomnak, akik nem vándorolhattak el az uruktól, de még is rendelkeztek magán tulajdonnal, mely elidegeníthetetlen volt a személyüktől.

Rabszolgák mindig egy úr tulajdonát képezik, nincs saját tárgyuk, mindenük, ami van az az urukat illeti meg. A legtöbb rabszolga általában hadifogoly, de vannak adósrabszolgák is akik bizonyos idő letelte után visszanyerik eredeti jogi státuszukat.

Ezen kívül ott vannak az alávetett népek. Ők olyan népek, törzsek melyeket meghódoltatott a kánság, de megőrizhették belső rendjüket, ha elfogadják a kánt, mint vezetőjüket és új urukat. Felettük más nem uralkodik csak a kán. Általában ők teszik ki a horda talpas gyalogságát.

A nők és a férfiak között vannak jogi különbségek, de nagyrészt egyenlő félként tekint rájuk a szokásjog. De a nőknek tilos fegyvert fogniuk és háborúba vonulniuk, csak akkor emelhetnek fegyvert, ha a családjuk veszélyben van. Nem tölthetnek be vezető tisztséget, de részei lehetnek a különböző fők és kán tanácsának a nők.

A nőrablás szokása a mai napig él a hakszaszok között, de azt rengeteg szokásjog köti. Így egy hakszasz se rabolhatja el kiszemeltjét anélkül, hogy előtte ne kérne rá engedélyt és ne vinne ajándékot annak, szüleinek.  A nő ellen állhat a rablónak, de fegyvert nem ránthat.

A férfiaknak nem lehet több mint egy feleségük, de tarthatnak ágyasokat. Az ágyasnak minden esetben rabszolgának kell lennie, szabad vagy félszabad asszonyt nem lehet ágyas sorba kényszeríteni, sem adósrabszolgát.  És csak annyi ágyasa lehet amennyit képes eltartani jó módban. Semmivel sem több.

Az ágyasoktól születet, gyermekek nem örökölhetnek olyan mértékben, mint a feleségtől születettek, de nem lehetet őket rabszolgaként eladni, csak akkor, ha a gyerek biztosan nem az ágyas urától való.

## Vallás

„Annak ellenére, hogy egy véreskezű zsarnoknak tartjuk, Dzsingisz Kán előremutató gondolkodással is rendelkezet.  Az ő birodalmában volt először nemzetközi posta szolgálat, találta ki a diplomáciai immunitás elvét és még a nőknek is megengedte, hogy részt vegyenek a tanácskozásokon. De a legfontosabb, a Mongol Birodalom előtt nem volt rá precedens ilyen szintű vallási toleranciára” – James Rollins, The Eye of God (szabad fordítás).

A Hakszasz Kánság népessége, ahogy nem alkot egységes képet kulturálisan, úgy vallásilag sem. A hakszaszok a hagyományos szibériai sámánizmus elemeivel vegyített Tengrizmust követik, mely egy monoteista jellegű sámánista vallás. A főisten Tengri az Örökké Kék Ura, akinek különböző aspektusai az élet más-más területét befolyásolják, mint például Sülde Tengri aki a háború és a harc istene és Tengri ezen aspektusát jeleníti meg. A vallás nincs semmilyen formában megszervezve és egységesítve, írott szent könyve nincsen.  Legendák és szájhagyomány útján terjednek a történetek, melyeket a sámánok és a hívők közössége értelmez. A sámánok között nincs titulus általi hierarchia, inkább a tapasztalat és a kapcsolati rendszerük az ami alapján rendeződik a rendjük. Fő feladata a sámánoknak a jóslás, az ómenek értelmezése és a születésé és a halál rítusainak a megtartása.

A kazak, türkmén és tatár népesség a sunnita iszlám vallás követői, akik szabadon gyakorolhatják a vallásukat és semmilyen megkülönböztetésben nem részesülnek egészen addig amíg elfogadják a Hakaszok kánját uruknak és ha bárki megsértené őket a vallásukban az a Kán által hozott törvényekkel megy szembe.

Hasonló a helyzet az Uráli leigázott és alávetett népekkel kapcsolatban is. A többségük orosz vagy ugor ortodox keresztény, akik saját pátriárkával is rendelkeznek, melyet maguk választanak a soraikból vagy akár külföldről más ortodox néptől is kérhetnek. Az egyetlen feltétel csak az, hogy a pátriárka fogadja el a Hakszasz Kánt mint új urát és szolgálja őt becsülettel és igazsággal. Az egyházi infrastruktúrát egyáltalán nem bolygatták meg a hakszaszok.

Astrakhán városában jelentős méretű askenázi zsidó népesség is él, melyek közvetlenül a hakszasz kán védelmét élvezik. A rabbik büntetés és megkülönböztetés nélkül öltözhetnek és élhetnek a kánság területén belül és szabadon gyakorolhatják a vallásukat.  A zsidók alávetett népként szerepelnek a kán előtt és saját vezetőik kormányozzák őket.

Államvallás egyáltalán nincs a Kánságon belül és mindenki olyan istenben hihet, amelyben akar egészen addig, amíg elfogadja a Hakszasz Kánt urának és nem szegi meg annak törvényeit. A kánok néha támogatják a különböző egyházi intézményeket. Adakóznak a számukra és esetleg rendbe hozzák az egyházi épületeket.

Más vallások, amik jelen vannak a kánság területén, de nem alkotnak nagy egybefüggő kisebbséget: Tantric Buddhizmus (Vajrayana, Mongol Buddhizmus), síita iszlám,mazdaki, keleti keresztény szekták, zoroasztrikus vallások és finn-ugor sámánisztikus vallások.

## Gazdaság és Pénzügy

„A türkök fontos közbenső állomása volt a nemzetközi kereskedelemnek. Az ő birodalmuk szolgáltatta azt a közbenső gazdasági és kereskedelmi hidat Eurázsián keresztül, ami lehetővé tette, hogy Kína, kisebb kiterjedésben Indai kapcsolatba kerülhetett és tarthatott fent a Kelet Mediterrán térséggel” – Peter Golden, An Introduction to the History of the Turkic Peoples, 153 oldal (szabad fordítás, Bocs nem találtam sehol T’ang-shu idézetett ezzel kapcsolatban).

A Hakszasz Kánságban nincs hivatalos pénz egyelőre, hisz maga a pénz ritka volt eddigi élőhelyükön, bár fogalmát értik és a fők találkoztak már korábban is vele mongol közvetítik segítségével. De soha nem honosodott meg náluk a pénzverés intézménye. Az állam területén minden pénzt elfogadnak és az értékét a nemesfém tartalma alapján határozzák meg. Az egyik legkedveltebb érme náluk III. Kurus arany pénze.

Astrakhan városában több bankház is működik, ami pénzváltással foglalkozik, de a legtöbb helyen barter kereskedelem folyik és a pénzérmek nem játszanak olyan fontos szerepet. Ez így van az adózás szempontjából is. A fők és a kán felé többségében mindenki terményekben és jószágokban fizeti az adósságát, ami nagyjából megfelel az adó összegének.

De a fő bevétele az országnak a szomszédos területek fosztogatásából és a Selyemút menti kereskedelem felügyeletéből származik.

## Hadsereg és hadviselés

„Amikor az embereknek nincsenek állandó városaik vagy erősségeik csak az otthonát szállító állatok és lovas íjászai, nem a föld kedélye által él, hanem a jószágok kedve szerint és a dolgaikat vagonokon viszik magukkal, hogy ne lennének ezek az emberek legyőzhetetlenek és megközelíthetetlenek?” – Hérodotosz a Szkítákról (szabad fordítás)

A legtöbb forrás amikor a Hakszaszokró beszél és azok hadviseléséről gyakran nyúlik vissza ókori eredetű toposzokhoz mint a „színlelt megfutamodás taktikája” és a „csupa könnyű lovas íjászból álló sereg” és a „ravasz és becstelen” hadviselés. De az igazság az, hogy a hakszaszok mint más steppei nomád népek komolyan veszik a háború művészetét és béke időben is arra készülnek, a harcosok gyakorlatoznak, az utánpótlást és a folyókon való átkelést jól megszervezik és seregüket is olyan rendben tartják amely néhány más uralkodó számára is irigylésre méltó lenne.

Béke időben a hakszaszok harcosai vadászatra járnak, ahol a vadászok 5-10 fős csoportokat alkotnak, és a vadat bekergetik a lesben álló vadászok elé, ahol azok lenyilazzák. Ez a szokás szinte minden steppei népnél megfigyelhető volt, azt tette lehetővé, hogy a harcosok folyamatosan gyakorolják a harci taktikákat és a fiatalok meg megtanulják az íj használatát. Ezeken a vadászatokon némi veszély is fennállt, hisz a képzetlen vadászok könnyen eltalálhatták saját társaikat. De hasonló vadászatokon gyakorolják a hosszú vadász lándzsákkal és a kardokkal való harcot is.

A seregben pedig a fegyelmet a félelem tartja fenn. Ha valaki megszegi az utasításokat vagy megbontja az alakzatot, akkor a komoly retorzióban részesül.  Ezek a megkorbácsoltatástól egészen a halálig terjedhetnek. Egészen ritka esetekben pedig akár a tábor körül keresztre is feszíthetik azt, aki megszegte a hadsereg szabályait. De a félelem mellett a jutalom és a zsákmány ígérete is fenntartja a rendet, hisz a törvények értelmében minden harcos társadalmi rangjának megfelelően egyenlő részt kap a zsákmányból.

A csaták és háborúk előtt a hakszaszok mint minden nomád felderítő egységeket használ. Egy részük még a háború előtt útnak indul és bebarangolja az ellenséges területet, megnézi annak a földjének a viszonyait és a népét. Míg a másik egység, amely felderítéssel foglalkozik az már a háború ideje alatt közelről vizsgálja a hadsereget és annak mozgását és manővereit figyelte és jelentette a főseregnek. Gyakran béreltek olyanokat, akik beszélték a helyi nyelveket és ismerték a környéket. Kereskedők és utazókat. De ilyenek voltak még a hadifoglyok is akinek a nyelvét kínzással vagy vesztegetéssel oldották meg.

A hakszaszok hadirendje ahogy sok másé tízes rendszerből épül fel. Ezek a századok és ezredek pedig önálló kis hadseregeket alkotnak, melyek egymástól külön hajtják végre a csatában a taktika rájuk eső felét, saját vezetőik alatt.  A hadsereg hármas felosztású volt, azaz volt jobb és bal szárny és a középső hadtest, melyek több sor mélyek voltak, bár vékonyabb, mint az európai országok hadrendje. Első ránézésre ez egy egységes és nagy hadrendet feltételez, mely a csata közben bomlik fel kisebb csapatokra.

Ezek a seregtestek és alakulatok egymással különböző módon kommunikálnak. Ezek két nagy csoportba oszthatok: Hangjelek és hadijelvényekkel történő kommunikáció. Előbbibe tartoznak az emberi hangok, a hangszerekkel történő jeladás és az egyéb tárgyakkal történő hangok kiadása, míg utóbbiba a zászlók, tényleges hadijelvények meglengetése tartozik.

Ezen felül a hadsereg felhasználja a Pszichológiai hadviselés eszközét is. Több módszert alkalmaznak csata közben. Első amivel az ellenség szembe kerül az az, hogy a hakszaszok megpróbálják nagyobbnak feltűntetni a seregüket mint amekkora. Roham során és a közelharcban rettenetes hangokat hallatnak vagy vad mániákus röhögésben törnek ki, mellyel az ellenség harcosának a harci kedvét törik meg. De jelen vannak a mágikus eszközök is és rituálék melyekkel megpróbálják a szellemvilág figyelmét magukra vonni és kérik őket, hogy segítsenek nekik megnyerni a csatát. Természetesen ez inkább csak arra szolgál, hogy ezekkel a rituálékkal elvonják az ellenség figyelmét arról, amíg pár egység kivitelez egy másik taktikát és rombolja a morált.

A hadsereg részei az elővéd, a könnyűlovasság, nehézlovasság, testőrség, gyalogság és a műszaki alakulatok (ostrom technikusok) voltak.

Az elővéd nem egy konkrét fegyvernemet jelöl, hanem egy speciális hadsereg alakulatot melynek a száma mindig változik hadjáratról hadjáratra. A feladatuk az előre lovaglás és az ellenség mozgásának a korlátozása, ostromok előkészítése az által, hogy megakadályozzák a betakarítást és korai csapást próbálnak mérni az ellenség seregére. Ezt a csapatot általában alávetett népek alkotják, uráli népek, alávetett kazah és türkmén törzsek.

A könnyűlovasság egyaránt jelent íjászokat és lándzsákkal felszerelt lovasokat.  A hakszaszok bár nagy számban alkalmazzák az íjat, mint fegyver a lovasságban, mégis inkább a lándzsásokra fektetnek nagyobb hangsúlyt és ez által válik dominánsabb fegyverré.  De ugyan úgy forgatnak egyélű szablyákat és ütő- és sújtó fegyvereket. A könnyűlovasok általában lesben várnak a csaták során, mikor hirtelen előtörnek és ék alakzatban neki rontanak az ellenség oldalának, hátának, ha az elhitte a hakszasz csapatok megfutamodását. Ezek az ék alakzatok kicsik voltak és több egységből álltak össze. Minden nemzetség és törzsfő a saját csapatait vezette, amely egy önálló éket alkot.  A lovak ahogy az emberek alig voltak páncélozva és azok is főleg a könnyebb változatból valók.

Nehézlovasság szinte teljesen páncélozott volt megfeleltethető a kelet lovagjainak ilyen téren.  Ők alkotják a hadsereg gerincét és számukban felülmúlják a könnyűlovasokét is. Fegyvereik a nagy és nehéz kétélű kardok voltak, a hatalmas döfő lándzsák melyeket gyakran alkalmaztak íjjakkal együtt is. Utóbbi fegyver kombináció a meghatározóbb. A lándzsákat a lovasok két szíjjal a ló páncéljához erősítik és így a ló teljes súlya és ereje adja meg a lándzsának a szükséges erőt. A lovasok a lándzsa és az íj között gyorsan tudtak mindig váltani attól függően mit kívánt meg a csata épp.

A gyalogság egy gyakran elfeledett része a gyalogság, rengetegen toposzszerűen cáfolják a létezését, de a hakszaszok serege olyan veszélyes gyalog is, mint lóháton.  De ezt a szerepet az alávetett népek töltik be és esetleg városok ostroma és utcai harcok során maguk a hakszasz harcosok is akik leszállnak a lovaikról.

A testőrség csak a kánt illeti meg és ez az ő személyes fegyveres kíséretének elit lovas és gyalogos harci alakulata. Bár a különböző fők is rendelkeznek testőrséggel, de azok minőségben és létszámban elmaradnak a kán személyes testőrségétől.  Mindig az uruk mellett maradna, feltétel nélkül lojálisak hozzá és a legjobb támadó és védő fegyvereket és méneket birtokolják.

Műszaki alakulatok/Ostrom technikusok olyanok akik vagy zsoldból vagy a kán megbízásából a sereg ágyúit felügyeli, tartja karban és mükődtetik háború esetén. A kánság rengeteg különböző méretű ágyut tart csatasorban, de mindközül a legszámosabb a hwacha, mely egy még Ázsiából magukkal hozott találmány, több tucat fekete poros „tüzes nyilat” lő ki az ellenség sorai és városai felé, mely süvítő és üvöltő hang kíséretében csapódik be. De rendelkeznek mozsarakkal, kisebb méretű ágyukkal és hatalmas városfalak lerombolására is alkalmas ostrom ágyukkal.

## Államigazgatás

„Békében ármánykodnak és furcsán viselkednek, bármi képes megváltoztatni a hangulatukat és kedvüket, minden egyes új remény, ami felkínálja magát, azonnal átadják magukat teljesen az ösztöneiknek, mint vad bestiák, teljesen ismeretlen számukra a határvonal a jó és a rossz között.  Kétértelműen és homályosan fejezik ki magukat, nem tisztelnek sem vallást sem babonát, csak az arany az amit tisztelnek, annyira zavaródott és összetéveszthetőek, hogy nagyon gyakran ugyanazon a napon amikor összevesztek társaikkal azonnal kibékülnek” – Ammianus Marcellinus (Kr.u 390-ben) a hunokról.

Sokak számára, akik nem ismerik a hakszaszok szokásait és törvényeit úgy tűnhet, hogy a kán abszolút uralkodó, de a valóság az, hogy az ő életét és cselekedeteit több szabály fűzi át, mint bárki másét az országában. A régi szokásjog határozza meg, hogy mit tehet egy uralkodó a népével és mit nem, mi számít igazságos kormányzásnak és mi az, amit egyáltalán nem léphet meg.  Ezeket az ősi jogokat a sámánok szokták értelmezni.  A kán hatalma minden földre kiterjed az uradalmában és felülírhatja bármely más főség törvényét, de csak amíg az nem mond ellent ezeknek az ősi szokásoknak.

A kánt az uralkodásában egy nagy tanács a „kurultai” segíti, melyben a klánok reprezentatív küldöttei vesznek részt vagy maguk a klán fők. A vallási kisebbségek küldöttei és az alávetett népek törzsfői vagy azok reprezentatív küldöttjei.  Ezen kívül rengeteg tisztség viselő is van az udvarban melyek más-más módon segítik az urukat.

Tudun – A kán helyettese és hangja amikor az nincs a fővárosában

Jugurus – A kán testőrségének a parancsnoka. Ő felel a kán személyes védelméért

Nagy Sámán – A kán személyes sámánja, aki értelmezi a jeleket a kán számára és a többi vallással is tartja a kapcsolatot részre hajlás nélkül.

Noyonkan – Az alávetett népek és belügyekkel felelős tisztségviselő. Ő intézi és kezeli az alávetett népek ügyeit, a jogi kérdéseket a klánok és alávetett népek között.

Tuemtu-iin Noyan: A Tümennek parancsnoka vagy a 10.000 lovas parancsnoka. Ez a cím illeti meg a kilenc hadvezért amely közvetlenül a kán alatt szolgál.  Bár névleg 10.000 lovasnak parancsolnak, ritkán éri el a parancsnokságuk alá tartozó egység száma ezt.

Jinong: A korona herceg, azaz a kán által választott örökös. Az ő feladata a kán segítése, mely során ő eltanulja a kormányzás művészetét. Kevesebb jog körrel rendelkezik mint a kán, de hasonló szakralitás veszi körbe.

Kémmester (lusta vagyok egyelőre előkaparni valami mongol/türk címet erre): A belső és külső hírszerzéssel foglalkozik és ezen felül ő felügyel a Selyemút biztonságáért is.

A Hakszaszok Kánságát jelenleg 9 nagy közigazgatási részre lehet felosztani. Ezek a klánok és alávetett népek szállásterületeit jelölik.

Demir-klán: A vezető klán. Astrakhan és a Volga keleti partjának részét uralják.

Chogor-klán: Nyugat-Türkmenisztán és Nyugat-Kazahsztán vidékét uralják

Bogdan-klán: Az Aral-tó és a Chogor-klán közti területek urai.

Aykan-klán: A Kaszpi-tenger északi partvidékét és a Selyem-út mentét uraló klán. Közvetlen rokona a Demir-klánnak.

Korsharo-klán: Az Aral-tó északi partját irányító klán

Chongar-klán: A Selyem-út őrzésével megbízott kisebb klán

Chubluj-klán: A birodalom észak-keleti határának a védelmével megbízott klán

Udmurtia/Udmurt-törzs: Egy finn-ugor törzs az ural dél-keleti oldalán. Ortodox vallásúak.

Ivanovics Rusz: Egy Ivan Ivanovics által kormányzott orosz közösség.  Ortodoxok vallásúak.

Az öröklés és uralkodó választás esetén. A kán mindig kijelöli egyik fiát vagy ha olyan nincs akkor legközelebbi férfi rokonát, hogy legyen a Jinong.  A Jinong ezután az udvari élet szerves részévé válik és mikor eljön az idő, megöli a regnáló kánt (ez jelenthet jelképes gyilkosságot is, ha a kán természetes körülmények között halt meg). Ez azért szükséges mivel minden kán uralkodásának kezdetén megmondja, hogy hány évig fog uralkodni és erre az időre úgymond az őse, a Sülde Tengri „karizmája” (szakralitása, vezető képessége, nincs igazán jó fordítás rá) megszállja. Ezt a „karizmát” a kán nem birtokolhatja az élete végéig, de hitt szerint egyszerűen nem mondhat le, hanem a Sülde csak úgy távolítható el a testéből, ha megölik. Ez a rítus mindig az egyik legnagyobb cselekmény az országban és az egyik legnagyobb ünnepségnek és szakrális ünnepnek tekintik. A kánt nem csak az idő lejártakor ölhetik meg így, hanem akkor is, ha a tanács úgy érzi, hogy gyenge és csak árt a kánságnak.

## Fontosabb Linkek

A Hakasz Kánság Fontosabb Történelmi Szereplői