Metsän kutsu

Metsän kutsu kertoo kaveruudesta. Ruusu löytää metsässä lapun. Hän tutkii sitä. Kunnes saa tietää jotain uskomatonta. Hän löytää pian ystävän. Mutta joutuu pian kiperiin tilanteisiin, erilleen kaveristaan.

## Hahmot

Ruusu: 15-vuotias. Vaalean ruskea tukka, liilat silmät.

Janetta: 13-vuotias. Vaalean ruskea tukka, vaalean siniset silmät. Ruusun sisko.

Silja: 13-vuotias. Ruskea tukkainen, keltaiset silmät.

Lisa: 13-vuotias. Musta tukkainen, sinisilmäinen.

Jere: 15-vuotias, ruskea tukkainen, ruskea silmäinen.

## Esipuhe

Jokainen askel jonka otan, muistan sinut. Sinun hymysi. Kaiken. Toivon löytäväni sinut pian. Sinä muutit minun elämäni. Olen siitä kiitollinen. En voi sinulle kertoa kaikkea.

## Luku 1

Kuulen kuinka siskoni puhuu, hänen kaverilleen Lisalle. He ovat minun edelläni. He kävelevät aika hitaasti, joten ohitan heidät. Katselen ympärilleni.

Näen oikealla villiintyneen ruohikon, jonka takana on vanhan näköinen kaksikerros talo. Sen seinät ovat haalistuneet, ennen ne olivat valkoisia. Ikkunoita ei näy, sillä kasvillisuus on ottanut vallan. Punainen katto kuitenkin näyttää uudelta. Talon sivuilla on tammipuut. Ne ovat taloa isompia. Oikean puoleisen puussa on orava. Orava, joka syö pakinaa. Sen erottaa ainostaan, sen värin perusteella.

Vasemmalla puolella näen. Paljon puita. Ne ovat tammipuita. Erään pensaan edessä on villin näköinen siili. Siili katse on tulosuuntaan. Sen edessä on punainen ruusu. Ruusun vasemmalla puolella on vanhan näköinen tammipuu. Tammipuun oksalla on kolme lintua. Ne ovat mustarastaita. Ne ovat hiljaa. Ruohikko näyttää tasaiselta, ja haluan olla siellä.

Kävelen hiekkapolkua pitkin. Ohitan sen talon. Sen siilin. Siskoni ja sen kaveri ovat jääneet taakseni. Olen yksin. Linnun laulu kuulostaa niin rauhalliselta. En haista mitään.

Yhtäkkiä ympärilläni on sumua. Se tuntuu yllättävän tahmealta kuin hunaja. Sen väri on vaalean harmaa. Se tuoksuu pihkalle. Sen haju peittää kokonaan muut hajut. Pyhsädyn tähystäen ympärilleni. Vain sumua. Ainoa mitä näen sumun lisäksi on itseni. Kuulen kuinka linnun laulu vaihtuu ihmisen puheeksi, joka kuulostaa kaukaiselta. Joten en voinut olla varma mitä hän sanoo. Suljen silmäni. Lasken kymmeneen mielessäni.

Laskettua kymmeneen. Avaan todella hitaasti silmäni. Olen valmiina häikäisevään aurinkoon tai kirkkaaseen valoon. Käteni tärisevät hiukan kylmästä tuulesta. Tuuli tuntuu paljasta ihoa vasten kuin olisi laitettu jäätä siihen kohtaan. Minulle ei ole onneksi pitkä hihasta päällä vaan pelkkä vaalean punainen t-paita.

Sumua ei ole erään. Hunajan tahmea tunne on hiukan kehossani. Varsinkin käsissäni. Kasvoilla se on kadonnut kokonaan. Haistan yhä pihkan. Katselen ympärilleni. En ole enää siellä. Olen kuusi metsässä. Kaikkialla on kuusi puita. Huomaan edessä päin minusta, vanhan näköisen tammipuun, jossa on pihkaa. Tarkemmin katseltuani, jokaisessa puussa on hiukan pihkaa. Se selittää, miksi täällä haisee niin. En ole edes järkyttynyt, olen innoissaan.

Kuulen kuinka tuulee. Tuuli tuntuu rauhoittavalle. Vain hetken. Kunnes se on taas kylmää. Olen kävellyt eteenpäin, mutta vain samoa kuusipuita. Tai siltä se tuntuu. Edessä päin oikealla huomaan ensimmäisen Jättimäisen kiven. Täällä ei ole nähnyt noin isoa kiveä.

Tultua uteliaasti kiven luokse. Kuulen linnun laulua. Tunnen iloa. Kivi on minua pidempi. Se on jostain kohti lyhyempi kuin minä. Se on todella oudon mallinen. Kävelen kiveä ympäri. Löydän kiven vierestä lapun ja tajuan kiven muodon olevan täsmälleen neliö. Jos halkeamia ei lasketa.

Lapussa lukee.

Jatkuu.