Jobo knyga

**Jobo knyga** – yra viena Šventojo Rašto knygų. Tai kūrybinis ir filosofinis Izraelio išmintingųjų šedevras. Pavadinta pagrindinio veikėjo vardu. Atsiradimo laikas nežinomas (spėjimai svyruoja nuo XI­X iki VI a. pr. Kr.).

Knyga prasideda prologu, parašytu proza, apie teisųjį Jobą, kurį užgriūva lavina nelaimių (1-2). Toliau seka didelis poetinis dialogas, sudarantis didžiąją knygos dalį. Jį atidaro Jobo pokalbis su trimis jo draugais (trys kalbų ciklai: 3-14, 15-21, 22-27). Pokalbio dalyviai lygina savo suvokimą apie Dievo teisingumą. Kiekvieno jų asmenybė gana ryškiai aprašyta.

Elifazas Temanas kalba su susitvardymu, būdingu jo amžiui, tačiau tuo pat metu su griežtumu, kuriame išsakoma jo gyvenimiška patirtis, jis dažnai vartoja sentencijas. Cofaras Naamatietis parodo įsijautusio jaunuolio tipą, o Bildadas Šuachas atsakymo reikalaujančio išminčių.

Visi trys gina tradicinį mokymą apie žemiškąjį atpildą: jeigu Jobas kenčia – reiškia jis nusidėjo, jis gali atrodyti teisiu savo akyse, tačiau jis nėra toks Dievo akyse. Šiems tradiciniams teiginiams Jobas priešpastato savo kankinio patirtį ir nurodo į pasaulyje vyraujančią neteisybę. Jis nuolatos susiduria su jam nesuvokiama teisiųjų kančios patirtimi. Už ką teisusis Dievas juos baudžia? Protesto pasireiškimai jo kalboje susipina su paklusnumo išraiškomis, kurio viršūnė pasiekiama tikėjimo išpažinime (19) ir pasibaigia savo nekaltumo užtvirtinimu (31). Į dialogą įsitraukia naujas veikėjas – Elihuvas, kuris nesutinka nei su Jobu, nei su jo draugais ir stengiasi pateisinti Dievo veikimą (32-37). Jį pertraukia pats Jahvė, kuris „iš audros“ atsakinėja Jobui. Jis atsisako aiškinti savo veiksmus Jobui, kadangi žmogus neturi teisės teisti be galo išmintingo ir visagalio Dievo. Jobas pripažįsta, kad klydo (38:1-42:6). Dievo apsireiškimas kankinio sielai atneša ramybę ir prašviesėjimą.
Knyga baigiasi epilogu prozoje: Jahvė bara tris Jobo draugus, o teisuolį dosniai apdovanoja už jo kentėjimus (42:7-17).

Pagal tradiciją manoma, kad Jobas gyveno protėvių laikais, Arabijos ir Edomo pasienyje, apylinkėse, išgarsėjusioje savo išminčiais. Iš ten pat buvo ir jo trys draugai. Jobas buvo laikomas didžiuoju teisuoliu, likusiu ištikimu ypatingose išmėginimuose.

Kai kurių dialogo vietų identiškumu buvo abejota. Taip buvo kalbama, kad poema apie išmintį (28) sunkiai priskirtina Jobui, kadangi joje jau yra atsakymas, kurį vėliau Dievas duos Jobui. Kaip bebūtų, šis kūrinys be abejonės buvo sukurtas toje pačioje literatūrinėje aplinkoje, netgi gali būti, kad priklauso tam pačiam autoriui ir buvo parašytas lygiagrečiai su knyga.

Rimtesnių priekaištų dėl priklausomybės pagrindiniam tekstui sulaukia Elihuvo kalba (32-37). Šis veikėjas iškyla staiga, o Jahvei pertraukus jo kalbą, tęsia pokalbį tarsi nekreipdamas dėmesio į buvusius jo žodžius. Žodinė šių skyrių sudėtis ir stilius, nors ir praturtina knygos turinį, bet aiškiai skiriasi.

Jobo knygos autorius veikiausiai – izraelietis, išauklėtas pranašų ir išminties knygomis. Matyt, gyveno Palestinoje, tačiau keliaudavo, galėjo aplankyti Egiptą. Knyga turbūt parašyta po Jeremijo ir Ezechielio knygų: joje sutinkama nemažai arameizmų, kas nurodo laikmetį po nelaisvės. Labiausiai tikėtinas laikotarpis būtų 5 a. iki Kr. pradžia.

Ši knyga atveria naują problemą Senajam Testamentui apie teisiojo žmogaus kančių prasmę.