recursal/Fanatic-Fandom huggingface dataset:
Adamitai

**Adamitai** (pagal biblinio Adomo vardą), **adamijonai** – krikščionių sektos, atsiradusios II a. Šiaurės Afrikoje. Apie jas daugiausia žinių paliko Epifanijas Kiprietis ir Klemensas Aleksandrietis. Dalis sektų patyrė gnostikų ir manichėjų įtaką.

Adamitams buvo būdingas natūralistinis laimės ir tobulumo supratimas. Neigė privačią nuosavybe, šeimą, krikščioniškąjį asketizmą. Tikėjo, kad atsisakę drabužių susigrąžins Adomo tyrumą.

XIII a. Vokietijoje adamitų mokymą atgaivino Laisvosios dvasios broliai (Amalrikas Benietis ir Ortlibas). Jų manymu, kiekvienas žmogus gali susivienyti su Dievu ir tapti visiškai laisvas, todėl neigė religines apeigas ir pirmapradės nuodėmės visuotinumą. Linko į panteizmą, mistiką. Paplito Nyderlanduose ir Šiaurės Prancūzijoje, reformacijos metu – Čekijoje, Moravijoje. Per husitų karus (1419–1436 m.) priklausė radikaliesiems taborinstitutams.

Išsilaikė iki XV a. pabaigos.

## Šaltiniai

1. ↑ Adamitai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Kunigų knyga

**Kunigų knyga** (gr. leutikon, lot. leviticus; hebr. vajjigra „jis pašaukė“) – ­Penkiaknygės, arba Toros, trečioji knyga. Ji yra Biblijos – krikščionių Šventojo Rašto – viena iš 66 dalių.

Ši knyga buvo žydų įstatyminė bazė. Ji yra dekalogo taikymo principai visoms gyvenimo sritims. Tai daugiasluoksnė knyga, apimanti didesnę dalį judėjams svarbių nuostatų bei įsakymų, atspindėtos Dievo garbinimo apeigos nuo Mozės laikų iki Babilonijos tremties (XIII–­VI a. pr. Kr.): aukos (sk. 1­7), kunigų šventimai (sk. 8­10), apeiginio švarumo nuostatai (sk. 11­16), šventumo teisynas (sk. 17­26), atnašų išpirkimas (sk. 27).

Smulkiai aprašytame Senojo Testamento apeigų reikalavime, krikščionys Biblijos tyrinėtojai mato kelio Mesijui paruošimą.
Pranašas Jona

**Pranašas Jona** – Izraelio pranašas, tikriausiai gyvenęs VIII a. pr. Kr. Jo istorija aprašyta Jonos knygoje. Kaip teigia Biblija, Viešpats liepė jam keliauti į Ninevę (Izraeliui priešiškos Asirijos sostinę) ir pasmerkti jos žmones už nedorą gyvenimą. Tačiau Jona sėdo į laivą, plaukiantį priešinga kryptimi – į Tarsį. Plaukiant kilo audra, ir Jona suprato, kad dėl to jis kaltas, nes nepaklausė Dievo. Jona liepė išmesti jį už borto, ir, kai tai buvo padaryta, audra nurimo. Tačiau Jona nepaskendo – jį prarijo didžiulė žuvis, o paskui išspjovė į krantą.

Dievas pranašui leido pasitaisyti. Šis atėjo į Ninevę ir perspėjo žmones, kad jiems artėja Dievo teismas. Visi, pradedant karaliumi, ėmė pasninkauti, melstis. Dievas nineviečių pasigailėjo. Jona dėl to supyko. jis sėdėjo paskendęs mintyse po ūksmingu augalu, kuris nuo kaitros nuvyto. Dėl to pranašas sielvartavo. Dievas jam pasakęs, kad verčiau gailėtųsi Ninevės gyventojų.

## Šaltiniai

1. ↑ Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m. 97, 205 psl.
Pranašas Manis

thumb|right|250px|Manis
**Pranašas Manis** (gr. *μανις* – vergas; gimė 216 m. balandžio 25 d. netoli Seleucia-Ctesiphon, esančio prie Tigro upės – 276 m.) – manicheizmo religijos pradininkas.

Neilgai trukus po jo gimimo tėvas Pattak įstojo į slaptą Elčesaitų vienuolių broliją. Joje ir prabėgo Manio jaunystė. Dvylikos metų Manis neva gavęs angelą globėją El Tawam. Šis laikęs save Manio dvyniu ir mokęs apie jo kiltį, užduotį žemėje ir pranešimą apie atėjimą. Tuomet Manis ėmė piešti miestiečiams, norėjusiems kažkuo papuošti savo kambarius. Taip pat jis susidraugavo mergina, augusia kaiminystėje. Tam išaiškėjus, bendruomenės vyresnieji pasidarė Maniui labai griežti, davė jam tik tai, kad būtina palaikyti gyvybei.

Jaunystėje Manis parašė "Milžinų knygą", "Gyvenimo lobius", "Paslapčių knygą", "Šabuhragan" ir daugelį kitų kūrinių. Taip pat jis sukūrė į lyrą panašų muzikos instrumentą, kuriuo grojo manichėjų šventikai ir kuris paplito ir kituose sluoksniuose.

Daugeliu savo samprotavimų, iš kurių išsivystė atskira doktrina, Manis išsiskyrė iš Elčesaitų bendomenės. Bendruomenės Vyresnieji pavadino Manio doktriną ereziją, todėl Manis buvo dar labiau suvaržytas. Kai jam sukako 24, jis buvo pašalintas iš bendruomenės ir pasitraukė į Babiloną. Paskui jį pasekė nemažai pasekėjų.

Babilone Manis gyveno iš draugų šalpos ir kelerius metus mokydamas keliavo po Babilono apylinkes. Manis pėsčiomis nuvyko į Indiją, dabartinio Afganistano vietovę, vėliau į Kiniją, kur tarp daoistų buvo žinomas kaip Moni Džiao ir net minimas kanoniniuose daoistų raštuose.

Būdamas maždaug 30 metų pasiskelbė pranašu, o pamatęs, kad juo tiki daugybė žmonių – ir mesiju. Tai įvyko apie 240 m., valdant Persijos karaliui Šapūrui I, kuriam Manis patiko, tačiau jį persekiojo karaliaus sūnus.

Manį globojo imperatorienė Nadhira, jis tarnavo Bahram I (Šapur I sūnaus) patarėju. Įgijo daug priešų ir, kai 277 m. imperatoriaus sūnų nunuodijo magai, zoroastrų šventikai apkaltino Manį. Jis buvo suimtas didžiojo Šapūro, Gundešapur dvare Indijoje, Šapūro sūnaus vietinių magų patarimu, keletą savaičių buvo įkalintas ir 276 metais mirė kalėjime nuo žiaurių kankinimų, išbuvęs sukaustytas grandinėmis be maisto ir vandens 26 dienas. Manio galva buvo nukirsta ir prie miesto vartų iškelta ant kuolo, o kūnas prikimštas žolės ir rodomas kitoje vietoje, taip parodant, kad didysis Manis negyvas.

## Šaltiniai

1. ↑ http://www.spauda.lt/plato/mani.htm
2. ↑ http://www.paslaptys.netfirms.com/manichejai.htm
Protestantizmas

**Protestantizmas** – tai įvairios krikščionybės kryptys. Protestantizmas daugiausia yra siejamas su įvairiais Reformacijos veikėjais: Liuteriu, Kalvinu, Cvingliu. 1529 m. atsirado terminas "protestantai", nes nedidelė Liuterio šalininkų dalis Vokietijoje, Špėjerio mieste pareiškė protestą, kad būtų apribotas liuteronybės plitimas.

## Protestantizmo atšakos

* Kalvinistai (reformatai)
* Metodistai
* Adventistai
* Baptistai
* Sekmininkai
* Liuteronai
Alfa ir omega

thumb|240px|Alfa ir omega

**Alfa ir omega** – pirmoji ir paskutinioji graikų abėcėlės raidės. Anot padavimo, jos buvo sukurtos trijų likimo deivių moirų (parkų).

Helenistinėje epochoje alfa ir omega simbolizuoja dievybę kaip kosmoso pradžią ir pabaigą. Ši simbolika remiasi Biblijos žodžiais „Aš esu pirmas ir paskutinis, kito dievo be manęs nėra“ (Izaijo knygos 44,6). Nuostata, kad raidės, garsai ir žodžiai sudaro kūrimo elementus, būdinga vėlyvosios antikos pasaulėžiūrai, kurioje raidės (tiek graikiškos, tiek hebrajiškos) įgavo ir skaičių reikšmes. Tai atvėrė kelią įvairioms kosmogoninėms spekuliacijoms, kurios ypač žydų ezoterikoje (kabaloje), sudarė „spekuliatyviojo gnosio“ šaknis.

Apreiškimo Jonui knygoje (1,8) „Viešpats Dievas, kuris yra, kuris buvo ir kuris ateis“, pats įvardija save kaip alfą ir omegą.

Šios raidės neretai puošia krikščioniškus antkapius, išreikšdamos, kad palaidotasis savo pradžią ir savo galutinį tikslą mato Viešpatyje. Viduramžiais pasaulio Išganytojo erškėčių vaniką iš kairės ir dešinės galvos pusių dažnai puošdavo alfa ir omega.

## Šaltiniai

1. ↑ Hans Biedermann. Naujasis simbolių žodynas. Mintis. Vilnius, 2002 m. 25–26 psl.
Absoliučioji idėja

**Absoliučioji idėja** – svarbiausia sąvoka G. W. F. Hėgelio filosofijoje, reiškianti aukščiausiąją tikrove, kurioje dinamiškai susietos bendrybė ir konkretybė, gamta ir dvasia, substancija ir subjektas. Ši sąvoka – Dievo filosofinis atitikmuo.

Absoliučiosios idėjos turinys yra jos pačios savęs pažinimo raida. Išskiriamos trys raidos pakopos. Pirmoji pakopa – logikos, kuomet grynoji sąvoka diferencijuojasi nuo abstrakčios, turinio požiūriu skurdžiausios būties sąvokos, iki konkrečios absoliučiosios idėjos sąvokos. Antroji pakopa – gamtos kaip kitabūtės vystymasis. Šiame vystymęsi dvasia pamažu atpažįstanti save gamtoje. Trečioji pakopa – dvasinis savęs atpažinimas mene, religijoje ir filosofijoje.

## Šaltiniai

1. ↑ Absoliučioji idėja. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Betliejus

**Betliejus** – Dovydo miestas Judėjos kalvose, 8 km į pietvakarius nuo Jeruzalės. Betliejus – Dovydo gimtinė. Čia Samuelis patepė jį Izraelio karaliumi po Sauliaus. Michėjas išpranašavo Betliejuje gimsiant Mesiją (nors ši pranašystė aiškinama ir tuo, kad Mesijas bus Dovydo palikuonis). Naujajame Testamente Marijai ir Juozapui teko keliauti į Betliejų per romėnų surengtą surašymą. Šiame mieste pavydusis karalius Erodas įsakė išžudyti visus Betliejaus berniukus iki 2 metų amžiaus.
Chanifitai

**Chanifitai** – musulmonų sunitų vienos iš 4 ortodoksinių teologinių ir teisės mokyklų šalininkai.

Koraną laiko vieninteliu teisės normų šaltiniu (buities, verslo klausimus ir santykius su kitatikiais reglamentuoja pagalbinė teisė). Įsikūrė VIII a. pr. Kufoje (Irakas). Pradininkas Abu Chanifa (mirė apie 767 m., iš čia pavadinimas). Chanifitų mokymas paplitęs Balkanų pusiasalyje, Indijoje, Indonezijoje.

## Šaltiniai

1. ↑ Chanifitai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Jozuė

**Jozuė** (vardas reiškia - "Jahvė (Dievas) padeda") - Biblijos veikėjas, Mozės pagalbininkas, likęs vadovauti žydų tautai po jo mirties, Kanaano krašto užkariavimo vadas, pagrindinis Jozuės knygos personažas.

Tikras šio žmogaus vardas buvo Ozėjas, o Jozuės vardą jam davė Mozė. Pirmą kartą apie jį išgirstame tuomet, kai žydų tauta priartėją prie Pažadėtosios žemės ir Mozė siunčia dvyliką vyrų išžvalgyti krašto. Po ilgo laiko grįžę ir atnešę to krašto gėrybių, dešimt žvalgų tvirtina, kad žemė per stipri ir neįmanoma bus nugalėti to krašto žmonių. Tik Jozuė ir Kalebas tiki, kad žydai sugebės užimti kraštą.

Didžioji dalis jo gyvenimo aprašyta Jozuės knygoje, apimančioje užkariavimo, dalybų ir valdymo laikus.

Jozuė buvo ištikimas Dievo tarnas, paklusniai vykdęs Dievo paliepimus, todėl jo valdymas pasižymėjo Dievo stebuklais, tokiais, pavyzdžiui, kaip upės vandenų persiskirimas, Jericho miesto sienų griūtis nuo ragų gaudesio ir kitokiais.

Jozuė mirė sulaukęs 110 metų.
Jeremijas

thumb|right|250px|Baruchas užrašo Jeremijo pranašystes, dailininkas Gustave Dore
**Jeremijas** – vienas didžiųjų pranašų, veikęs Judėjoje apie 625–585 m. pr. Kr. Rašoma, kad buvęs kunigo sūnus. Dievas pašaukė Jeremiją pranašauti, kai šis buvo dar visai jaunas. Jeremijas buvo pasiųstas perspėti Judėjos gyventojų, kad jei šie nepasitaisys, jų kraštas ir jo sostinė Jeruzalė bus užkariauti, o žmonės ištremti į Babiloniją. Tačiau jeigu žydai atsigręžtų į Dievą, jis jiems atleis ir atkurs jų valstybę. Tačiau jie nepaklausę, todėl Babilonas užėmė Judėją. Nabuchodonosaras Jeremijui buvęs malonus ir leidęs pasilikti Judėjoje. Tačiau po to, kai buvo nužudytas Judėjos valdytojas, tautiečiai išvarė Jeremiją į Egiptą.

Jeremijui tradiciškai priskiriama Jeremijo pranašystės ir Raudų knygos autorystė.

## Šaltiniai

1. ↑ Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
Hamurabis

thumb|Viršutinė Hamurabio stelos dalis
**Hamurabis** – karalius, kuris valdė Babiloniją apie 1792 – 1750 pr. Kr. Jis sustiprino savo sostinę užkariavimais ir diplomatija. Būdamas karaliumi pakeitė įstatymus ir įsakė juos iškalti akmenyje. Tai priežastinė teisė, panaši į surašytąją Išėjimo knygos 21 ir 22 skyriuose. Hamurabio įstatymų draudimai nesiremia moralės nuostatomis kaip dešimtyje Dievo Įsakymų. Nepaisant karaliaus autoriteto, šie įstatymai greit neteko galios, nors mokyklose jie buvo perrašinėjami dar apie 1000 metų.

1. REDIRECT Šablonas:Senovės-pasaulis-stub
Didieji pranašai

**Didieji pranašai** – Biblijos veikėjai, pagal krikščionių tradiciją, – Izaijas, Jeremijas, Ezechielis ir Danielius.

Veikė VIII-VI a. prieš Kristų. Padėjo įsigalėti monoteizmui, puoselėjo tikėjimą ir gynė dorą, aiškino savo tautos istoriją ir pranašavo jos ateitį.

Judėjai Izaijo knygą, Jeremijo knygą ir Ezechielio knygą vadina Paskutinių, arba Vėlyvųjų, pranašų knygomis, krikščionys šias ir Raudų knygą bei Danieliaus knygą vadina Didžiųjų pranašų knygomis.

## Šaltiniai

1. ↑ Didieji pranašai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Pleroma

**Pleroma** – gnostikų terminas, reiškiantis pradžioje buvusią beribę pilnatvę. Ji egzistavo už regimosios Būties.

Pleroma yra tikrojo Dievo (*alethes theos*) buveinė. Ji prieš laiko ir atminties pradžią išplito į žemesniąsias Būties sritis. Šios emanacijos metu apsireiškė tarpinės būtybės, tokios kaip didingi angelai su didele kuriančiąja galia. Dalis jų, demiurgai, atsiskyrė nuo aukščiausiosios prigimties ir taip tapo blogio priežastimi.

Pleromą sudarė 30 eonų visuma.

Pleromos terminą vartojo ir apaštalas Paulius.

## Šaltiniai

1. ↑ http://www.spauda.lt/plato/blogis.htm
Leipcigo debatai

**Debatai Leipcige** vyko liepos mėnesį. Ekas atvyko anksčiau ir, apsivilkęs dvasininko apdarais žygiavo Kristaus kūno (*Corpus Christi*) procesijoje. Miesto taryba Ekui paskyrė septyniasdešimt šešių asmens sargybinių grupę, kuri dieną naktį turėjo saugoti nuo vitenburgiečių ir, kaip spėjo, nuo bohemiečių, esančių su jais. Buvo numatyta, kad debatai vyks universiteto auloje.

Paskelbus Liuterio mintis skaldytojiškomis, ne taip lengva buvo įrodyti, kad jos yra klaidingos. Debatų dalyviams teko griebtis istorijos faktų. Ekas tvirtino, kad Romos sosto primatas ir Romos vyskupo, kaip Petro įpėdinio, paskyrimas siekia pačias pirmąsias Bažnyčios dienas. Kaip įrodymą jis paskelbė laiškus, rašytus pirmajame šimtmetyje Romos vyskupui, patvirtinančius teiginius: „Šventoji ir Apaštališkoji Romos bažnyčia primatą gavo ne iš apaštalų, bet iš paties mūsų Viešpaties ir Išganytojo rankų ir savo galia dominuoja tarp kitų bažnyčių ir visoje krikščionių kaimenėje“ ir „Dieviška tvarka buvo įdiegta Naujojo Testamento laiku, kai Viešpats Kristus pavedė Petrui valdžią, kurią prieš tai Bažnyčioje turėjo jis pats“. Šie abu teiginiai yra įtraukti į kanoninę teisę kaip kanonai.“ Aš atmetu šiuos potvarkius! Sušuko Liuteris. – Niekas manęs neitikins, kad tai pasakė šventasis popiežius ar kankinys“. Liuteris sakė tiesą. Šiandien Katalikų bažnyčios autoritetai vieningai pripažįsta, kad tie dokumentai buvo Izidoro klastotės. Liuteris čia davė gerą istorinio kriticizmo pamoką, nors jis tuo metu dar nebuvo matęs Lorenco Valos veikalų. Liuteris akcentavo, kad pirmaisiais šimtmečiais už savo imperijos ribų neskyrė vyskupijų (ir jie nebuvo pavaldūs), Graikų bažnyčia niekada nepripažino Romos popiežiaus.

## Šaltiniai

1. ↑ Čia aš stoviu, Roland H. Bainton
2. ↑ Čia aš stoviu, Roland H. Bainton
Chamas

**Chamas** – Senojo Testamento personažas, jauniausias Nojaus sūnus, legendinis chamitų (dabartinių etiopų, senovės egiptiečių ir libių) protėvis.

Chamas pasityčiojo iš tėvo, kai šis apsvaigęs nuo vyno nuogas gulėjo palapinėje. Tai sužinojęs tėvas prakeikė Chamo sūnaus Kanaano palikuonis, kad šie taps vyresniųjų Nojaus sūnų Šemo ir Jafeto vergais.

Siužetas aprašytas Pradžios knygos 9, 20–27.

## Šaltiniai

1. ↑ Chamas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Patrikas

**Patrikas** – Airijos misionierius (389–461 m.). Realių faktų apie jį žinoma labai mažai, gyvenimas apipintas įvairiomis legendomis. Tikslesnių žinių yra dviejuose jo veikaluose – "Išpažinime" ir "Laiške Korotiko kareiviams".

432 m. Patrikas grįžo į Airiją kaip vyskupas ir tarnavo sielovadininku apie 30 metų. Keletui genčių vadų jis padarė didžiulę įtaką, jo veikla daugiausia siejosi su Taros, Krougrpratiko bei Armago sritimis. Nors jis negavo tinkamo išsilavinimo, tačiau rėmė mokslą. Vėlesnių laikų Airijos Bažnyčioje svarbiausiu vienetu buvo ne vyskupijos, bet abatijos vienuolynas. Patrikas pradėjo keltų krikščionybės misiją, iš kurios kilo daugybė vienuolių, VI ir VII a. evangelizavusių Vakarų Europą.
Ametistas

Ametistas|thumb|200px

**Ametistas** – brangakmenis, blyškiai žydra violetinė kvarco atmaina.

Ametistas laikomas kuklumo, dvasios romumo ir dievobaimingumo simboliu, tačiau naudotas ir kaip turintis dvasią gydančių galių. Antikoje šiam brangakmeniui buvo priskiriamas sugebėjimas apsaugoti nuo pasigėrimo (gr. *a-methystos* – nepasigeriantis), taip pat šiuo tikslu jis nešiotas ir naujaisiais laikais. Senovės indėnai ametistą vadino akmenų siela. Eduardas Mörike (1853 m.) „Istorijoje apie nuostabų švelnumą“ rašo, kad „jis staigiai išvaro iš galvos sunkų vyno tvaiką, nuo pat pradžių veikia taip, kad žmogų užvaldo vien tik palaiminga puotos nuotaika, antraip nei pasauliečiai, nei dvasininkai taip dažnai rūpestingai jo ant piršto nenešiotų“.

Violetinė „atgailos spalva“ padarė ametistą tinkama medžiaga brangiems rožiniams gaminti.

Konradas von Megenbergas priskyrė ametistui galią nuslopinti piktas mintis ir suteikti „gryną protą“ (XIV a.). Tradicinėse „Akmenų knygose“ ametistas siejamas su Saturno planeta, minimas kaip esą turįs galią apsaugoti nuo nuodų bei piktų kerų. Naujieji ezoteriniai mokymai dėl ametisto mistiškai blaivaus spindėjimo laiko jį geriausiai atitinkančiu Vandenio erą, gretai pakeisiančią dabartinę Žuvų erą.

## Šaltiniai

1. ↑ Hans Biedermann. Naujasis simbolių žodynas. Mintis. Vilnius, 2002 m. 28 psl.
Psalmynas

**Psalmynas** (nuo gr. Ψαλτήριον *(psalterionas)* – muzikinis instrumentas) arba **Psalmės** – Biblijos, Senojo Testamento poetinė knyga, sudaryta iš 150 arba 151 (stačiatikių ir kitose slavų Biblijos variantuose) giesmių (psalmių), išreiškiančių tikinčiojo žmogaus širdies išliejimą Dievui įvairių gyvenimo išmėginimų metu. Žydų Biblijoje (Tanache) vadinasi תְּהִלִּים – pažodžiui “pagarbinimai” ir yra trečiojo Tanacho skyriaus (Ketuvim) pradžioje.

## Numeracija

Teksto skirstymas į psalmes skiriasi judėjų Biblijos tekste ir senovės graikų „septyniasdešimties vertime“ (Septuagintoje).

* Stačiatikių bažnyčia naudoja vertimus Septuagintos pagrindu, todėl ir psalmių numeracija graikiška;
* Ramos katalikų bažnyčia naudojasi lotynų vertimu (Vulgata), kur numeracija sutampa su graikiškąja. Tačiau naujame Biblijos lotynų vertime (Naujoji Vulgata), kaip ir daugelyje vertimų į nacionalines kalbas, naudojama judėjiška numeracija.
* Protestantai įprastai naudoja judėjišką numeraciją.

Septuaginta (o tai reiškia ir stačiatikių Biblija) turi 151 psalmę.

## Turinys

Visos psalmės išdėstytos pagal žydų poezijos nuostatas ir kartais išreiškia įspūdingą grožį ir jėgą.
Psalmės išreiškia pačius įvairiausius jausmus. Daugiausiai Dievo šlovinimas persipina su maldavimais (6, 50), širdį liečiančiais nusiskundimais (43, 101) ir prakeiksmais (57, 108), istorinėmis apžvalgomis (105) ir net vestuvine daina (44). Psalmynas alsuoja Dievo, kaip asmens, suvokimu, regint visuotiną žmogaus ir Dievo dialogą ir suvokiant gyvenimą esant Visagalio rankose.
Tanache psalmynas sudarytas iš 5 dalių: 1-40 psalmės , 41-71 psalmės, 72-88 psalmės, 89-105 psalmės, 106-150 psalmės.

## Psalmių aprašymas

Daugelis psalmių savo pradžioje turi tam tikrus trumpus aprašymus, kurie nurodo psalmės autorius, istorines jų sukūrimo aplinkybes, nurodymus atlikėjams ir t. t. Kai kurių žodžių prasmė ar instrumentų pavadinimai iki šiol nežinomi. Septuagintoje kai kurie aprašymai skiriasi nuo judėjų teksto; slaviškajame vertime yra kai kurių aprašymų papildymai, taip, pavyzdžiui, 1 ir 2 psalmėje atsirado užrašai „Dovydo psalmė“.

## Autorystė

Tradiciškai Psalmyno autoriumi yra laikomas karalius Dovydas, tačiau לְדָוִד (le-Dovydas) esantis psalmės pradžioje nebūtinai reiškia autorystę, o gali reikšti, kad psalmė skirta Dovydui, kad ten minimas Dovydas. Taigi, iš kai kurių psalmių matosi, kad jos sukurtos vėlesniu laikotarpiu, nei Dovydo: Babilono nelaisvės ar vėlesniu. Prie kai kurių psalmių jau yra nurodyti kitų autorių vardai: vyriausiasis Dovydo giesmininkas Asafas, Padangtės slenksčio sargai Korės (Koraho) sūnūs, Mozė ir kt. Talmude be Dovydo autoriais paminėti Adomas, Melchizedekas, Mozė, Asafas, Emanas, Idifunas, Korės sūnūs. Klaikinis žydų komentatorius Raši savo Psalmyno aprašymo pradžioje priskaičiuoja dešimt autorių.
Apaštalas Baltramiejus

**Baltramiejus** – vienas iš dvylikos apaštalų, Talmajo sūnus, gyveno Galilėjos Kanoje. Apie jį žinoma tik tai, jog buvo kartu su kitais, kai Jėzus įžengė į dangų. Tikėtina, kad jis ir Natanaelis yra tas pats asmuo.

Kai kas mano, kad jis buvo vienintelis mokinys iš kilmingųjų sluoksnio, greičiausiai, karališko kraujo. Vardas „Baltramiejus“ reiškia "Talmajo sūnus". Talmajus buvo Gešūro karalius. Jo dukra Maka, buvo Dovydo žmona ir Abšalomo motina.

Baltramiejaus vardas yra visuose mokinių sąrašuose, esančiuose Naujajame Testamente, Evangelijose.

Tačiau tai greičiausiai buvo ne jo vardas, o kažkas panašaus į pavardę ar tėvavardį. Jo tikrasis vardas tikriausiai buvo Natanaelis, apie kurį Jėzus pasakė: "Štai tikras izraelitas, kuriame nėra klastos!" (Jn 1,47).

Naujame Testamente apie Baltramiejų rašoma labai nedaug.

Pasak legendų, jis pamokslavo kartu su Pilypu Finikijoje, o taip pat ir Armėnijoje, Mažojoje Azijoje, Mesopotamijoje, Partijoje. Armėnijoje jis atvertė į tikėjimą karaliaus Astiago brolį ir išvarė demonus iš karaliaus dukters; supykęs dėl jų atsivertimo karalius liepė Baltramiejų nukryžiuoti. Padavimai taip pat teigia, kad jis pamokslavo Indijoje, ir greičiausiai, ten pat mirė, kaip Viešpaties kankinys. Izidorius Sevilietis ir Beda savo Martirologe tvirtina, kad jam gyvam peiliais nudirta odą.

Jo apaštališkasis simbolis – trys paraleliniai peiliai.

Katalikų bažnyčioje šventojo Baltramiejaus diena minima rugpjūčio 24 d., Rytų bažnyčiose – birželio 11 d. Armėnų apaštališkoji bažnyčia Šventąjį Baltramiejų, kartu su šventuoju Tadu laiko savo globėjais. Koptų bažnyčia apaštalą sausio 1 d.

## Šaltiniai

1. ↑ http://www.bernardinai.lt/index.php?url=articles/52256
2. ↑ http://www.jaunimui.com/index.php?option=com\_content&task=view&id=135&Itemid=15
Atsitiktinumas

**Atsitiktinumas** – filosofinė kategorija, kuri apibūdina nebūtinus daiktų ar reiškinių ryšius, sąlygojamus subjektyviai ar kylančius priežastinėse sistemose.

Atsitiktinumu įvardijami ir reiškiniai, kurie neturi objektyvios ir aiškios priežasties. Atsitiktinumas esąs tai, kas galėtų įvykti, tačiau nebūtinai įvyksta. Atsitiktinumas yra susijęs su priežastingumo, būtinumo, laisvės kategorijomis.

Filosofijos istorijoje ši kategorija nagrinėjama jau nuo antikos laikų. Aristotelis atstiktinumą vadino šalutine tikslingo veikimo pasekme. Epikūrininkai, skeptikai ir neoplatonikai, remdamiesi sielos ir veikimo laisvės egzistavimu, įrodinėjo būtinumo ribotumą ir atsitiktinumo, laisvės egzistavimą. Viduramžiais tomistai kėlė būtinumo absoliutumą, grindžiamą Dievo absoliutumu, ir atsitiktinumui neteikė reikšmės. Naujausiais laikais gamtotyrininkų suabsoliutintą gamtos dėsnių būtinumą paneigė D. Hume'as, I. Kantas. Jie teigė, kad būtinumas yra nesuderinamas su veikimo laisve. G. W. F. Hėgelis įrodė, kad būtinumas ir atsitiktinumas yra susiję.

Atsitiktinumo problemą nagrinėja mokslo filosofija.

## Šaltiniai

1. ↑ Atsitiktinumas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
Liuterio reformacija

**Liuterio reformacijos** judėjimo pradžia laikomas momentas, kai Martynas Liuteris 1517 m. spalio 31 d. ant bažnyčios iškabino savo garsiąsias 95 tezes. Amžiaus pradžioje protestantizmas, kuris išplito tarp vokiečių, skandinavų ir anglosaksų, iš esmės buvo teutoniškas. Religijos srityje katalikai su protestantais buvo priversti susiburti į vieną stovyklą, kadangi iškilo naujas priešas – pasaulietiškumas.

Liuterio tezės skyrėsi nuo paprastų siūlymų diskutuoti tuo, kad jos buvo parašytos su įniršiu. Devyniasdešimt penki teiginiai yra griežti, aiškūs, ryžtingi. Vėlesnėse diskusijose jis iki galo išaiškino jų prasmę. Tezes ir po jų einančius išaiškinimus sudaro trys pagrindiniai teiginiai, nukreipti prieš esamą lėšų panaudojimo tvarką, prieš popiežiaus tariamą galią skaistyklai, prieš rūpinimąsi nusidėjėlių gelbėjimu tokiu būdu.

Devyniasdešimt penkios Liuterio tezės atsiliepė tiek į skriaudžiamos Vokietijos liaudies skundus, tiek į tikėjimo kovotojų šauksmus, kai jie šaukė naktinių maldų metu. Tezės turėjo dvi prasmes: pirmoji – tai ekonominis išsilaisvinimas, antroji – savęs kryžiavimas. Liaudies masėms labiau imponavo ekonominė pusė. Indulgencijos buvo paskelbtos ne tik savanaudiškos prekybos apraiška, bet piktžodžiavimu prieš Dievo šventumą ir gailestingumą.

Liuteris nesiėmė žygių tezėmis platinti žmonėse. Jis paprasčiausiai pakvietė mokslininkus diskutuoti, o Bažnyčios vadovus išsakyti savo nuomonę. Tačiau kai kas slaptai šias tezes išvertė į vokiečių kalbą ir išspausdino. Per trumpą laiką jos tapo Vokietijos kasdienos pokalbių tema. Liuteris, kaip ir teologas Karlas Bartas, apie savo netikėtą tapimą reformatoriumi galėjo sakyti: „Lipau į senovinę katedrą tamsoje spiraliniais laiptais. Nieko nematydamas ieškojau, kaip išlaikyti pusiausvyrą, ir ranka sučiupo virvės galą. Krūptelėjau išgirdęs varpo skambėjimą.“

Liuteris neskyrė visiškai jokio dėmesio Renesansui, nė karto net neužsiminė apie kokias nors estetines vertybes, neminėjo jokių skulptūrų, paveikslų, dailininkų ar rašytojų; visa tai jam liko ir istorinėje, ir asmeninėje paraštėje. Jeigu Liuteris nepastebėjo Renesanso, tai savaime dar nereiškia, kad jis nebuvo Renesanso žmogus. Erazmas Roterdamietis, kuris lankėsi Romoje metais anksčiau nei Liuteris ir kuris turėjo galimybę apsilankyti popiežiaus apartuomentuose, nei žodžio neužsiminė nei apie Mikelandželą, nei apie Rafaelį.

## Šaltiniai

1. ↑ Čia aš stoviu, Roland H. Bainton
2. ↑ Čia aš stoviu, Roland H. Bainton
3. ↑ Jaunasis Liuteris, Erik H. Erikon
Arka

**Arka** (iš lot. *arca* – skrynia arba lagaminas) – transporto priemonė, su kuria, kaip teigiama Pradžios knygoje, nuo tvano išsigelbėjo Nojus ir jo šeima, taip pat atrinktos gyvūnų poros.

Simboline prasme arka laikoma tikinčiųjų išsigelbėjimo priemone visa ryjančioje bedieviškumo jūroje per krikštą laivo formos krikštykloje, neskęstančioje pasaulio audrose: „Arka – tai Bažnyčia, Nojus – Kristus, balandis – Šventoji Dvasia, alyvos šakelė – Dievo gėris“ (Jonas Chrizostomas, apie 260 m.).

Masonų simbolikoje arka vadinama karališkosios arkos jūrininkų („Royal Ark Mariners“) draugijos atšaka, o instrukcijoje draugijos „seserimis“ (Baurnjöpel, 1793 m.) arkos įvaizdis aiškinamas taip: arka reiškianti „žmogaus širdį, kuri blaškoma geidulių kaip ši skrynia po nuodėmių tvaną“. „Arkos mokymas“ – tarsi skrynioje uždarytos slaptosios žinios, neišrinktiesiems neaskleidžiama tradicija.

Kaip „išganymo arka“ įvardijama ir izraelitų sandoros skrynia, kurią jie nešiojosi savo klajonėse.

Psichoanalizėje arka, panašiai kaip namai, simbolizuoja apsaugančias motinos įsčias.

## Šaltiniai

1. ↑ Hans Biedermann. Naujasis simbolių žodynas. Mintis. Vilnius, 2002 m. 40 psl.
Chanbalitai

**Chanbalitai** – musulmonų sunitų vienos iš 4 ortodoksinių teologinių ir teisės mokyklų šalininkai.

Chanbalitų mokykla susikūrė VIII–IX a. Arabijos pusiasalyje. Koraną ir Suną aiškino paraidžiui, spręsdami teisės klausimus ar nustatydami taisykles nepripažino interpretacijų. XIX a. chanbalitų mokymą atgaivino ir tęsė vahabitų mokykla.

## Šaltiniai

1. ↑ Chanbalitai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Origenas

**Origenas** – ankstyvosios Bažnyčios mokslininkas, produktyviausias autorius. Origenas daug keliavo, buvo kviečiamas dalyvauti bažnytiniuose disputuose ar sakyti kalbas žymiems žmonėms. Jo mirtis 254 m. buvo skaudi, per imperatoriaus Decijaus krikščionių persekiojimus patirta netektis.

Origeno veikalas Hexapla – didžiausia ankstyvosios Bažnyčios biblinė studija. Knygoje lygiagrečiomis skiltimis pateiktas hebrajiškas Senojo Testamento tekstas, graikiška jo transliteracija, Akvilos, Simacho bei Teodotijo vertimai į graikų kalbą ir Septuagintos tekstas.

Pagrindinis teologinis Origeno veikalas – traktatas „Apie pradus“, kuriame mėginama sistemiškai išdėstyti krikščioniškąjį mokslą: Dievas, Kristus, Šventoji Dvasia, sukūrimas, siela, laisva valia, išganymas ir Šventasis Raštas. Pirmiausia Origenas stengėsi pabrėžti, kaip tikėjimą supranta Bažnyčia, o aiškino ir nurodė, ką tikėjime galima nuspėti.

Krikščionybę Origenas mėgino paaiškinti tuo metu populiarių neoplatonikų filosofijos kalba. Kai kurie jo samprotavimai, pvz, apie sielų gyvenimą iki gimimo ir visuotinį išgelbėjimą, buvo Bažnyčios atmesti ir turėjo įtakos vėlesniam jo pasmerkimui. Tačiau graikų krikščioniškoji teologija toliau nagrinėjo Origeno tirtą problemą – filosofijos ir krikščioniškosios tradicijos ryšį.
Romuva

thumb|right|150px|Romuvos simbolis

**Romuva** – religinė Lietuvos bendruomenė, praktikuojanti senąjį ikikrikščioniškąjį baltų tikėjimą. Remdamasi folkloru atlieka apeigas, tęsia baltiškąją pasaulėžiūrą ir tradicijas. Romuviečiai savo tikėjimu išreiškia pagarbą gamtai ir Motinai Žemei, seniesiems dievams.
Patriarchas Jokūbas

thumb|*Izaokas palaimina Jokūbą*, dailininkas Govert Flinck (1638 m.)
**Jokūbas** (hebr. *„laikantis kulną“*) – jaunesnysis Izaoko ir Rebekos sūnus, Ezavo brolis dvynys. Biblijoje rašoma, kad Ezavui alkanam grįžus iš medžioklės, Jokūbas jį įkalbėjęs už dubenėlį lęšienės perleisti jam pirmgimystės teisę. Vėliau Jokūbas, motinos patartas, apsivyniojęs rankas ožiukų kailiais ir apgaule išgavęs iš tėvo palaiminimą, kuris turėjo būti skirtas Ezavui. Už tai Ezavas ėmęs Jokūbo nekęsti ir ketinęs nužudyti. Baimindamasis galimo keršto, Jokūbas pabėgo į Haraną pas savo dėdę Labaną.

Pakeliui į Haraną Jokūbas susapnavo kopėčias, siekiančias dangų. Jomis laipiojo angelai. Dievas pažadėjęs, kad kraštas, kuriame jis miega, atiteks Jokūbui ir jo palikuonims.

Harane Jokūbas 20 metų ganė dėdės Labano kaimenes. Jis įsimylėjo Labano dukterį Rachelę ir pasiryžo už ją septynerius metus tarnauti, tačiau apgaule buvo apvesdintas su vyresniąja dukterimi Lėja, todėl sutiko tarnauti dar septynerius metus. Gyvendamas Harane Jokūbas susilaukė dukters Dinos ir vienuolikos sūnų. Rachelė jam pagimdė Juozapą ir Benjaminą. Jį gimdydama Rachelė mirė.

Jokūbas, savo ruožtu, apgavo Labaną: išaugino didelę avių bei ožkų kaimenę ir išvyko į savo kraštą. Pakeliui jam teko sapne grumtis su vyru, kurio Jokūbas tol nepaleidęs, kol šis jo nepalaiminęs. Dievas Jokūbui davė naują vardą – Izraelis, kuris reiškia „tas, kuris grūmėsi su Dievu“.

Kai Jokūbas grįžo į Kanaaną, buvo maloniai brolio Ezavo sutiktas. Jokūbas gyveno Kanaane, kol buvo sūnaus Juozapo pakviestas apsigyventi Egipte. Prieš mirtį jis palaimino savo sūnus, iš kurių, Biblijos teigimu, kilo dvylika Izraelio genčių.

Jokūbas mirė Egipte, sulaukęs 147 ar 140 m. Jo kūnas buvo išbalzamuotas ir palaidotas Kanaane, Machpelos oloje, šalia savo protėvių.

## Šaltiniai

1. ↑ Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
Abšalomas

thumb|right|250px|Abšalomas, dailininkas Gustave Dore

**Abšalomas** – trečiasis karaliaus Dovydo sūnus. Motina Maakė buvo Gešūro karaliaus Talmajo dukra.

Už sesers Tamaros išprievartavimą nužudė savo brolį Amnoną. Vėliau Abšalomas sukilo prieš tėvą, norėdamas užimti jo sostą. Dovydo žmonės sumušė Abšalomo kariuomenę Efraimo miške. Bėgdamas savo ilgais plaukais susipainiojo medžio šakose, tuo tarpu Dovydo karo vadas Joabas, nepaisydamas karaliaus duoto įsakymo palikti gyvą, jį nužudė.

Nepaisant sūnaus įvykdyto sukilimo, karalius Dovydas labai mylėjo Abšalomą ir jam žuvus ilgai liūdėjo.

Dar būdamas gyvas, Abšalomas, neturėdamas sūnaus, atminčiai apie save pastatė paminklą, kuris buvo žinomas kaip „Abšalomo paminklas“ (2 Samuelio 18:17-18). Pagal Juozapą Flavijų, tai buvo marmurinis stulpas, esantis puskilometrio atstumu nuo Jeruzalės.

Josafato slėnyje netoli Jeruzalės senoviškas paminklas, iškaltas uoloje, nuo senovės laikomas Abšalomo kapaviete, tačiau tai mažai tikėtina: jo architektūra greičiausiai priklauso naujesniems laikams. Be to, nėra tiksliai žinoma ar Abšalomas buvo palaidotas būtent toje vietoje, kur stovi paminklas.
Pseudoizidoriaus dekretalijos

**Pseudoizidoriaus dekretalijos**, **Pseudoizidoriana**, **Pseudodekretalijos** – suklastotų krikščionių bažnyčios dokumentų rinkinys, kuriame yra daugiau nei šimtas popiežių laiškų, dekretų, bažnyčios susirinkimų ir sinodų nutarimų. Apima popiežių Klemenso I (apie 88 m.–apie 97 m.) – Damazo I (366–384) valdymo laikotarpį.

Pseudoizidoriaus dekretalijos grindžia popiežių teokratines pretenzijas, popiežių neklystamumo ir bažnytinės valdžios centralizacijos principą. Jomis siekta sustiprinti vyskupų pozicijas, ypač apsaugoti, kad pasaulietiniai valdovai nenušalintų jų ir nekonfiskuotų turto, taip pat stengiantis sutvirtinti jų valdžią vyskupijų kunigams, panaikinti jų tiesioginį pavaldumą kam nors, išskyrus jų pačių sinodus. Šių dekretalijų kompiliatorius pasirašė Izidoriaus Merkatoriaus (iš čia pavadinimas) slapyvardžiu; teologinė literatūra juo skelbė vyskupą Izidorių Sevilietį (VI–VII a.). Iš tiesų, matyt, buvo sudarytos valdant popiežiui Mikalojui I (858–867): jis pirmasis dekretalijas paskelbė, pripažino privalomomis bažnyčiai ir naudojosi kaip savo politikos teoriniu pagrindu. Vėliau, kovodami dėl pasaulietinės valdžios, Pseudoizidoriaus dekretalijomis rėmėsi kiti popiežiai, jomis buvo grindžiama kanonų teisė.

Pseudoizidoriaus dekretalijų tikrumu suabejojo Nikolajus Kuzietis, gyvenęs 1401–1464 m. Galutinai klastotė buvo demaskuota XVI–XVII a. protestantų istorikų ir teologų.

## Šaltiniai

1. ↑ Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris. 242–243 psl.
Antroji Karalių knyga

**Antroji Karalių knyga** – Šventojo Rašto Senojo Testamento knyga. Toks knygos pavadinimas randamas žydų Biblijoje (Tanache), o taip pat katalikų bei protestantų kanone. Septuagintoje ir stačiatikių kanone atitinka Ketvirtąją Karalysčių knygą.

Tai Pirmos Karalių knygos tęsinys, aprašantis tolimesnius įvykius, vykusius Judo ir Izraelio karalystėse. Tai yra paskesnių 29 monarchų istorija – 12 šiaurinės Izraelio karalystės ir 17 pietinės Judo karalystės valdovų. Taip pat aprašo pranašų Elijo, Eliziejaus ir Izaijo darbus.
Knygoje atspindimi įvykiai, nuvedę link Samarijos ir Jeruzalės sunaikinimo.

Knygos autorius, arba medžiagos surinkėjas nėra nurodomas. Pagal kalbos, stiliaus ir struktūros ypatumus, daroma prielaidą, kad tai – pranašas Jeremijas. Daugelis hebrajiškų frazių ir posakių būdingi tik Karalių ir Jeremijo knygoms, o kitur Biblijoje jų nėra. Pirmoji knyga pradėta rašyti, matyt, Jeruzalėje, o antroji baigiama greičiausiai Egipte apie 580 prieš Kristų, kadangi pabaigoje kalbama apie įvykius, vykusius tais metais (2 Kar. 25:27).
Jeruzalė

**Jeruzalė** – senovės Izraelio karalių, vėliau Judėjos karalystės sostinė ir vienas garsiausių pasaulio miestų. Jeruzalė įsikūrusi Judėjos kalvose (800 m virš jūros lygio) neprieinamas nei iš jūros, nei upe. Į visas puses, išskyrus šiaurę, leidžiasi statūs šlaitai. Rytuose, tarp Jeruzalės (su šventykla) ir Alyvų kalno, yra Kedrono slėnis. Trečiasis, vidurinis slėnis, įsirėžęs į patį miestą, skiria šventyklos teritoriją ir Dovydo miestą nuo aukštutinės vakarinės dalies.

## Istorija

Kadaise Jeruzalė vadinosi Salemu, kurio karalius Abraomo laikais buvo Melchizedekas. 1800 pr. Kr. miestas tikrai egzistavo. Tai buvo jebusiečių tvirtovė (Jebusas), ją karalius Dovydas užėmė ir padarė savo sostine. Jis nusipirko žemės šventyklai ir atgabeno į Jeruzalę Sandoros skrynią. Jo sūnus, karalius Saliamonas, pastatė Dievui šventyklą, ir nuo tada Jeruzalė – "Šventas miestas", iš pradžių tik judėjų, o vėliau ir krikščionių bei musulmonų. Be to, Saliamonas pastatė dailių rūmų ir visuomeninių pastatų. Jeruzalė buvo politinis ir religinis centras, į kurį per didžiąsias metines šventes suplaukdavo minios žmonių.
Šabas

thumb|300px| Šabo vaišės – šeimos suėjimo šventė
**Šabas** (hebr. *שבת*, *šabbāt*, „poilsis“) – kassavaitinė judėjų šventė, skirta poilsiui. Šabas prasideda penktadienio saulėlydžio metu ir pasibaigia šeštadienio vakare (tradiciškai – kai danguje pamatomos 3 žvaigždės). Šią dieną nedirbti liepiama ketvirtuoju įsakymu:

„Šešias dienas bus dirbama, o septinta diena yra visiško poilsio šabas – šventoji sueiga. Nedirbsite jokio darbo; tai šabas [skirtas] VIEŠPAČIUI visose jūsų gyvenvietėse“ (Kun. 23, 3).
Šabo metu judėjai turi prisiminti viską, ką Dievas dėl jų padarė, ypač išvadavimą iš Egipto vergijos. Taip pat šabas primena, jog Dievas per šešias dienas sukūrė visatą, o septintąją dieną ilsėjosi, primena apie Dievo pažadėtus Mesijo laikus ir leidžia juos per šabą pajusti.

Šabo dieną judėjams draudžiama dirbti, kurti ugnį maisto gaminimui ar netgi toli keliauti iš savo namų. Talmude surašyti 39 darbai, kuriuos rabinai draudžia dirbti per šabą. Mozės laikais už darbą šabo metu buvo numatyta mirties bausmė – užmėtymas akmenimis.

Evangelijose Jėzus Kristus vadinamas šabo Viešpačiu, primenama, kad šabas sukurtas žmogui, o ne žmogus šabui.

1. REDIRECT Šablonas:Vikipedija
Hebrajų kalba

**Hebrajų kalba** – semitų kalbų grupės kalba, kuria parašytas Senasis Testamentas. Kitos šios šeimos kalbos yra klasikinė arabų ir senovinė aramėjų – Persijos kalba. Kaip kai kurias šiuolaikinės stenografijos rūšis, taip ir hebrajų rašybą sudaro tik priebalsiai. Senojo Testamento rankraščiai, kurių amžius siekia 400 m. pr. Kr. parašyti tokia forma.

## Šiuolaikinė hebrajų kalba

Grupė žydų mokslininkų sugalvojo keletą balsių, kurios buvo papildytos taškais ir brūkšniais po raidėmis, kad nurodytų, kaip turi būti tariami žodžiai. Senojo Testamento knygų kopijose buvo vartojama būtent ši sistema.

Dabar pasaulyje hebrajų kalbą vartoja daugiau nei 7 mln. žmonių. Daugiausiai ji vartojama Izraelyje ir pasaulio žydų bendruomenėse. Ji yra viena iš 2 Izraelio valstybinių kalbų (greta arabų).
Pirmoji Karalių knyga

**Pirmoji Karalių knyga** – Šventojo Rašto Senojo Testamento knyga. Tokiu pavadinimu šią knygą rastume žydų Tanache, o taip pat katalikiškame bei protestantiškame kanone. Septuagintoje bei stačiatikių tradicijoje ją atitinka Trečioji Karalysčių knyga.

Iš pradžių 1 ir 2 Karalių knyga sudarė vieną ir vadinosi „Karaliai“ (hebr. melachim), tačiau nuo 1517 m. dėl graikiškos tradicijos įtakos buvo padalinta į dvi.

Pirmoji Karalių knyga prasideda nuo pasakojimo apie tai, kad karalius Dovydas jau paseno ir sirgo. Didesnė knygos dalis skirta Saliamono karaliavimui (1 Kar. 3-11), šlovinama jo įžymioji išmintis, turtai, jo sukurtų pastatų įstabumas, tarp jų Jeruzalės Šventyklos statybos.
Neabejotinai, ši žydų istorijos dalis yra šlovinga, nors ir nepasižymi naujais užkariavimais: apsiriboja valstybės išsaugojimu ir organizavimu. Saliamonas pasižymėjo ypatinga diplomato dovana, būtent dėl to jo karaliavimo laikais Izraelis ir Judas vis dar buvo vienos valstybės dalis. Deja, po Saliamono mirties 931 m. karalystė skyla: politinis dešimties šiaurinių giminių atsiskyrimas pasunkinamas religiniu skilimu (1 Kar.12-13).
Toliau knygoje pasakojama Izraelio ir Judo istorija ir santykiai, įvykiai, nesutarimai, karai.

Bendrai pirmą ir antrą Karalių knygas galima būtų padalinti taip:
1. Saliamono istorija (1Kar. 1-11);
2. Judo ir Izraelio karalysčių istorija iki Izraelio Karalystės kritimo (1Kar. 12 – 2Kar. 17);
3. Judo karalystės istorijos pabaiga (2Kar. 18-25).

Talmudo padavimas (Baba batra 15f. 5) Karalių knygos autoriumi laiko pranašą Jeremiją.
Knygoje autorius pataria naudotis papildomais šaltiniais: „Saliamono metraščių knyga“, „Judo karalių metraščiais“, „Izraelio karalių metraščiais“. Matyt, jis nori perteikti aprašomų karalių pobūdį iš teokratinio požiūrio, t. y. jis sprendžia apie juos pagal karalių požiūrį į Viešpatį ir Jo Įstatymą, ir ypatingai pažymi tuos atvejus, kai Viešpats įsikiša per savo pranašus.

## Šaltiniai

* Библейская Энциклопедия. Труд и издание Архимандрита Никифора. Москва. 1891 г. Репринтное издание 1990 г.
Anabaptistai

**Anabaptistai** (gr. *anabaptizo* – vėl panardinu, krikštiju) – radikalus reformacijos laikotarpio protestantų judėjimas, atsiradęs XVI a. pr. Šveicarijoje ir Pietų Vokietijoje. Teologinį anabaptistų mokymą perėmė baptistai.

Anabatistai stengėsi grįžti prie krikščionybės ištakų. Teigė, kad už vidinį patyrimą ir doktriną svarbiau kasdienis bendravimas su Dievu. Pripažino tik suaugusiųjų (t. y. sąmoningai ir laisvai apsisprendusių žmonių) krikštą. Reikalavo lygybės, turto bendrumo. Nepripažino valstybinių ir bažnytinių valdžios institucijų, priešinosi karinei tarnybai, smerkė mirties bausmę. Propagavo paprastumą, blaivybę, atsisakė bažnyčių, jų atributikos. Svarbiausias anabaptistų tikėjimo dokumentas – „Šleitheimo išpažinimas“ (1527 m.).

1523 m. anabaptistų bendruomenių įkūrė C. Grebelis, F. Manzas.

Iš pradžių anabaptistai pritarė U. Cvinglio idėjoms, po to atsiskyrė ir paplito Vidurio bei Rytų Europoje. Centrai buvo Strasbūras, Augsburgas. Jų ideologija turėjo įtakos valstiečių judėjimui (T. Miunceris). 1534 m. anabaptistai užėmė valdžią Miunsteryje. Po 1535 m. ten jų sukeltų žudynių judėjimas ėmė nykti, buvo persekiojamas pasaulietinės valdžios, Katalikų bažnyčios, evangelikų liuteronų, evangelikų reformatų. Anabaptistai ieškojo prieglobsčio Tirolyje, Moravijoje, Lenkijoje, Lietuvoje. Pamokslininkas Menno Simonsas 1496–1561 m. judėjimą atgaivino (vad. menonitai).

Lietuvoje anabaptistų pažiūros paplito XVI a. viduryje, jas skelbė arijonai (Petras Gonenzietis, M. Čechovicas). Lietuvos anabaptistai artimai bendravo su Moravijos anabaptistais, vad. Moravijos broliais. 1658–1660 arijonus išvijus iš Lietuvos anabaptistų neliko.

## Šaltiniai

1. ↑ Anabaptistai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Arijonai

**Arijonai**, **arijonizmas** – krikščionybės srovė, atsiradusi IV a.

Arijonai rėmėsi Aleksandrijos kunigo Arijaus (apie 256–336 m.) skelbta Švč. Trejybės koncepcija, kuri neigė Jėzaus Kristaus dieviškumą; Jėzus Kristus Dievui prilyginamas tik dėl dorovinio tobulumo. Nikėjos (325 m.) ir Konstantinopolio (381 m.) susirinkimai arijonus pasmerkė kaip ereziją. Ilgiausiai arijonai išsilaikė kai kuriose Vakarų Europos valstybėse (iki VII a.); stabdė Romos bažnyčios įtakos plitimą Vidurio Europoje. Per reformaciją atgimė Vokietijoje, Šiaurės Italijoje, Šveicarijoje.

XVI a. arijonai, kaip ir antitrinitoriai, Lietuvoje ir Lenkijoje reiškėsi kaip viena reformacijos krypčių (greta evangelikų liuteronų ir evangelikų reformatų). 1562 m. Pinčovo (Pińczów) sinode arijonai atsiskyrė nuo reformatų ir pasivadino Lenkijos broliais (Lenkijoje), Lietuvos broliais (Lietuvoje). Po 1565 m. susiformavo savarankiška Bažnyčia. Lietuvoje didžiausių bendruomenių būta Kėdainiuose ir Tauragėje. Įtakingiausias globėjas – Žemaičių seniūnas Jonas Kiška. Vėliau arijonų sąjūdis įgijo visuomeninių, politinių bruožų (reikalavo panaikinti luomus, baudžiavą, spausdino knygas). Dėl reformatų ir katalikų persekiojimų arijonai po 1661 m. paliko Lietuvą ir Lenkiją. Persikėlė į Prūsiją, Nyderlandus, vėliau į Angliją, Šiaurės Ameriką; laikui bėgant susiliejo su kitomis protestantų srovėmis.

## Šaltiniai

1. ↑ Arijonai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Psalmė

**Psalmė** (gr. psalmos – giesmė) – senovinė judėjų giesmė, vėliau perimta ir plačiau kultivuojama krikščionių. 150 psalmių rinkinys, vadinamas Psalmynu, yra Senojo Testamento dalis. 73 psalmių autoriumi tradiciškai laikomas Izraelio karalius Dovydas.

Psalmyne esama įvairaus turinio giesmių – Dievo šlovės, padėkos, skundo, atgailos, meldimo, gedulo, pranašysčių. Psalmių metrika ir poetika pagrįsta sintaksiniais paralelizmais; atlikimo būdas – rečitatyvinis giedojimas (psalmodija).

Jeronimo į lotynų kalbą išverstų psalmių tekstas sudaro krikščionių liturgijos dalį. Psalmės skaitomos, giedamos per pamaldas. Krikščioniškose šalyse psalmės kelis šimtmečius dažnai buvo verčiamos, parafrazuojamos ir turėjo didelės įtakos tų šalių lyrikos raidai (ypač renesanso epochoje).

Psalmėms muziką kūrė nemažai žymių kompozitorių.

Į lietuvių kalbą psalmės verčiamos nuo XVI a. Pirmieji vertimai – M. Mažvydo, M. Petkevičiaus katekizmuose. J. Rėza parengė neeiliuotą psalmių vertimą, pateiktą J. Bretkūno Biblijoje, ir išleido psalmyną „Psalteras Dovydo“ (1625 m.). Vėliau psalmių buvo paskelbta įvairiuose giesmynuose (S. Slavočinski, 1646; S. Jaugelio Telegos, 1653), Biblijos vertimuose (1735, 1816, 1913–1937) bei atskirais leidiniais (M. Valančiaus „Visos psalmės Dovydo“, 1869; „Brevijoriaus psalmių lotyniškasis tekstas su lietuviškąja parafraze“, 1939; „Psalmynas“, 1973).

## Šaltiniai

1. ↑ Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, IX t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1982. T.IX: Pintuvės-Samneris. 242 psl.
Dievas

**Dievas** – įvairiose pasaulio religijose aukščiausia, pasaulį kurianti ir jo egzistavimą palaikanti jėga (jėgos) arba asmenybė (asmenybės).

Krikščionybėje ir judaizme – antgamtinė, aukščiausioji, dvasinė substancija arba esybė, Visatos kūrėjas ir valdovas, būties ir visų dalykų pradžia ir priežastis.

**Bibliniai Dievo vardai**

Kadangi paprastam žmogui pilnai suvokti Dievą neįmanoma, jis apibūdinamas vardais, išreiškiančiais Jo savybes. Šventajame Rašte Dievas vadinamas keliais pavadinimais, kurie išreiškia Jo esybę, veikimą, galybę ir atributus. Pagrindiniai yra: El, Elion, Eloah, Elohim, Šaddai, Adonai, Jahvė (Jehova) ir Sabaotas. Lietuvių kalboje taip pat vartojami – Esantysis, Visagalis, Aukščiausiasis ir kt.

Plačiau žiūrėkite – Dievo vardas.

**Ryšys su Dievu**

Krikščionims pagrindiniu Dievo pažinimo šaltiniu yra Šventasis Raštas, laikomas Dievo laišku žmonėms. Malda laikoma meditaciniu laiku, kai tikintysis gali išsakyti savo norus ir jausmus Dievui, o Dievas gali kalbėti žmogui.

Krikščionys laiko, kad žmogus yra pernelyg nusidėjęs, kad galėtų kreiptis į Dievą ir būti Jo artume, tad vienintelis kelias į Dievo artumą – yra tikėti Jo Sūnaus Jėzaus Kristaus aukos ant kryžiaus galia.
Panteizmas

**Panteizmas** – mokymas ar idėja skelbianti, kad Dievas glūdi kiekviename daikte, reiškinyje, yra visaapimantis, kad Dievas ir materialusis pasaulis nėra priešingybė. Terminas vartojamas nuo XVII a. pradžios. Mokymas apie Dievo ir gamtos (arba visatos) vienovę darė įtaką mistinio religingumo raidai baroko ir romantizmo epochoje.

Panteistinės idėjos aptinkamos dalyje Naujojo Amžiaus bei rekonstruotų senųjų tikėjimų.
Rūtos knyga

**Rūtos knyga** (hebr. *rūt*, gr. *routh*, lot. *ruth*) – Šventojo Rašto Senojo Testamento knyga, pavadinta jos pagrindinės veikėjos Rūtos vardu.

Šalia Ezros ir Nehemijo griežto judėjų santuokų su kitataučiais pasmerkimo, atgimė Rūtos istorija. Rūta buvo moabitė, karaliaus Dovydo prosenelė.

Aprašytas pasakojimas vyksta teisėjų laikais (XII–XI a. pr. Kr.).
Knygos struktūrą galima apibrėžti taip:
Izraelietė Naomė su savo šeima iškeliauja gyventi į Moabą (1:1–5);
Miršta Naomės vyras ir sūnus (Rūtos vyras), moterys grįžta į Judą (1:6–22);
Rūta Boazo lauke (2:1–23);
Boazo ir Rūtos susitikimas (3:1–18);
Boazas veda Rūtą (4:1–12);
Rūta pagimdo sūnų ir tampa karaliaus Dovydo prosenele (4:13–22).

Ši knyga liudija tai, jog kiekvienos tautos atstovas gali tapti judėjų bendruomenės nariu.
Apaštalų tikėjimo išpažinimas

**Apaštalų tikėjimo išpažinimas**, **Apaštalų simbolis** (lot. *Symbolum Apostolorum*) – seniausias krikščionių tikėjimo išpažinimo tekstas. Privaloma visiems tikintiesiems tikėjimo formulė.

Tikėjimo išpažinimo struktūra yra trinarė: pirmoji apie Dievą Tėvą (Tikiu Dievą, Tėvą Visagalį...), antroji apie Sūnų (...ir Jėzų Kristų, vienatinį Jo Sūnų, mūsų Viešpatį...), trečioji apie Šv. Dvasią (Tikiu Šventąją Dvasią... ).

Manoma, kad Apaštalų tikėjimo išpažinimas sudarytas III a. kaip apaštalų skelbiamo mokslo pagrindas. Nepakitęs vartojamas Vakarų bažnyčioje per krikšto apeigas. 325 m. papildytas Nikėjos I susirinkime (vadinamas Nikėjos simboliu) skelbia amžiną Sūnaus, Jėzaus Kristaus, dievystę. 381 m. Konstantinopolio I susirinkime dar papildytas formulėmis, pabrėžiančiomis Šv. Dvasios dievystę (vadinamas Nikėjos - Konstantinopolio tikėjimo išpažinimu), yra bendras visoms Rytų ir Vakarų bažnyčioms per Eucharistijos šventimą, krikštą.

Katalikai vartoja Apaštalų tikėjimo išpažinimą, galutinai suformuluotą Tridento susirinkime (1545–1563 m.).

## Tekstas

Tikiu į Dievą tėvą visagalį,
dangaus ir žemės Sutvėrėją;
ir į Jėzų Kristų,
vienatinį jo Sūnų, mūsų Viešpatį,
kuris prasidėjo iš Šventosios Dvasios,
gimė iš Mergelės Marijos,
kentėjo prie Poncijaus Piloto,
buvo prikaltas prie kryžiaus,
numiręs ir palaidotas;
nužengė į pragarus;
trečiąją dieną kėlėsi iš numirusių;
įžengė į dangų,
sėdi visagalio Dievo Tėvo dešinėje,
iš ten ateis gyvųjų ir mirusiųjų teisti.
Tikiu į Šventąją Dvasią,
šventąją visuotinę Bažnyčią,
šventųjų bendravimą,
nuodėmių atleidimą,
kūno iš numirusių prisikėlimą
ir amžinąjį gyvenimą.
Amen.
## Šaltiniai

1. ↑ Apaštalų tikėjimo išpažinimas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001