Teranova

**Teranova**, ime nepoznato, možda Nikolo ili Nikoleto ili nešto slično, bio je bandit iz Korleonea, koji se pridružio Turidu Đulijanu, i ostao sa njim do smrti.

Bliski je rođak Vita Korleonea, mlađi brat od rođenog ujaka ili tako nešto. Njegova starija braća Ćiro i Vinćenco su odrasla s Vitom, a Niko ga se jedva seća, jer je imao samo 4 godine kada je teča Antonio ubijen a Vito odselio za Ameriku.

Bavio se uzgojem svinja. Jedan vepar mu je doneo pravo malo bogatstvo 1939., kada je pobedio na nekom takmičenju, na koje ga slučajno doveo. On ga negovao i hranio kao ljubimca, nije ni znao da se to može. Ali izgleda da nije znao ni da treba da plati porez državi, i na tu nagradu, i na farmu i na zemlju. On je za tu zemlju krv prolio da je dobije. Rođen je i odrastao u pukom siromaštvu, jeli su samo kačamak, i to iz ruku. I ako bi ulovili nešto, niko im nije branio. Tako se i razvio u dobrog ...strelca. Kada su došli da mu uzmu tog miljenika vepra, nije ga dao. I opet je krv prolivena. Prvo veprova, a onda i žandara. Neki kažu da su ga oni ubili, slučajno, pa ih je on u besu poubijao, a neki kažu da ga je on sam ubio, samo da im pokaže da će ga pre ubiti, nego dati, iako ga je voleo kao dete. Golim seljačkim rukama, namučenim, uzeo je kamu, i izboo oba poreznika, koje je lično poznavao, još iz ratova. Kao kukavice. I pozadince. Pobegao je na Planinu zečeva - MonteLepre, i postao bandit, hajduk. Da pljačka te mamine sinove.

Vigilantizam se naime ne isplati, naročito kad nisi u pravu, svi plaćaju porez državi, to je normalna stvar, ali on divljak ne razume, tako da su ga Fašisti uhapsili, usred rata, 1943., u Italiji je to doduše bio kraj rata, pa je ubrzo oslobođen zajedno sa sakelejnikom (su-ćelija) Pasatempom iz baraka u kampu Belampo kojim je upravljao Kanio Silvestro, od strane Piśote i Đulijana, najpoznatijih odmetnika Sicilije.

Postali su njegovi drugi u lancu komande (Piśota mu je bio jednak). Spasao ih je jer je smatrao da su nepravedno uhapšeni. Što naravno nije bilo tačno (Pasatempo je ubio svog rođenog ujaka, iz čiste obesti). Ne znam, možda Đulijano zna nešto što niko drugi ne zna. Na kraju im se pridružio i taj policajac Kanio, pa može biti da je u pravu.

Teranovi je odobreno da nastavi da upravlja tom svojom grupom od pre, što je bilo dobro za Đulijana, jer mu se proširila banda, ali su oni, za razliku od Teranove, morali da pitaju Đulijana za svaku akciju koju bi da izvrše, naročito ako je u pitanju veliki novac. Teranova je bio potpuno nezavisan.

Za razliku od one njuške Pasatempa, kome nikada nisu u potpunosti verovali, Teranova je bio dobar dečko,i postao je veoma blizak šefu. Poverio mu je zadatke od ekstremne važnosti. Na primer da mu sakrije oca, jer se zvao isto kao i junior, a opis bandita nisu imali, pa su pošli tatu da hapse. Kao i da čuva vredan plen, Princa Oljotu, kog su kidnapovali zbog otkupa. Nije im to bilo prvi put. Čak ni prvi Princ. Za Pasatempa su i očekivali da će ih prodati, ali tome se niko nije nadao od nerazdvojnog prijatelja iz detinjstva Gaspara Piśote.

Bukvalno ga je upucao gledajući ga u oči. Iz samo njemu znanih razloga, verovatno iz samilosti. Jedino je Teranova ostao veran i posle smrti. Ali nije to potrajalo dugo. Teranova nije mogao da ima decu (zato se vezivao za svoje ljubimce), pa je našao neku udovicu u Palermu, sa nekoliko dece, da skrati proces, usvajanje sirotana iz domova, jer zna kako je on teško odrastao i zna da se to ne može ispraviti, ili neko od mnogobrojnih pastorčadi, što je bilo jako rasprostranjeno na Siciliji usled mnogobrojnih pogibija očeva, ali i to je sam iskusio, kada je njegov otac ubijen, on je nedonošče, rođen je posle smrti oca, 1897., a majka se preudala, a novi otac nije hteo staru decu, pa je majka bukvalno morala da bira između gladi (za svo četvoro), jer su i njeni svi muški poginuli u prethodnim ratovima i revolucijama, a majka, dve sestre i brat od kolere, ili da ih ostavi kod sestre pokojnog muža Sinjore Andolini.

Rešio je da bude veći čovek od svog očuha, i da prihvati tu jadnu čeljad, prihvatio bi ih i da ima svoju. Sve pare je njima slao. Tako su ga i našli Karabinjeri i ubili, na očigled njegove dece, dok ih je sve posećivao. Ali ostavio im je dovoljno. Na tajnom mestu. Obezbedio je i svoju braću. Braća Teranova su se kasnije pridružila Vitu u Americi, naglo je otišao, inače bi i oni sa njim. Voleli su ga. Da se nije vratio 1924. ne bi ga nikad ni našli. Promenio je prezime nenamerno.

Nik Teranova jeste učestvovao u Portela dela Đinestra masakru, pucnjavi koja će promeniti Italiju zauvek, ali i njihove živote, ali je utvrđeno da stvarno nije znao da im nameštaju, i da je poslušao Đulijana da im za svaki slučaj puca iznad glave, nijedan njegov metak nije nađen ni u jednoj od žrtava, dok su drugi, sa konja i mitraljez sa brda Pasatempo, namerno pucali, u decu naročito, ne zato što su bili zbunjeni i nisu razumeli naredbu, nego zato što su bili potplaćeni! Od strane Kročea kapo di tuti kapija.

Sicilijanski Faši, faši znači združeni, kao "jedan prut možete polomiti, ali svežanj ne" ,

nije isto što i Fašisti, mada je Musolini od rimskih Fašija pacifista i internacionalista, koji nisu hteli u rat sa svojom sabraćom u drugim zemljama, odvojio desničarsko nacionalističko krilo, nisu umeli da usklade levicu i desnicu, kao Garibaldinci (čiji su unuci i imenjaci, avaj, otišli svako na suprotnu stranu). Kao Garibaldinci bili su socijalisti, neki od njih anarhistički ili paravojno revolucionarni, a opet su, klicali kralju Vitoriju i pored svoje crvene zastave i Garibaldijeve slike stavljali Raspeće Isusa i fotografiju Marksa. Poprilično zbunjeni ljudi. Kao i ovde između ostalog. Jedan minut Tito je najbolji, drugi minut Bog čuva Srbe. Njima to nije mnogo čudno, jer mnogi ljudi smatraju Isusa jednim od prvih komunista, jednakost, prava žena, niže klase i to. Mada, ne verujem da bi kralj bio socijalista i baš delio sa narodom svoje bogatstvo.

Italija je u mnogo čemu slična Jugoslaviji. Samo što su kod njih pri Ujedinjenju Italije, pod Garibaldijem, severnjaci koji su bliže švapskim okupatorima, i istorio-geografski ali i krvno, dobili vlast i dali kralja Vitorija, a divljaci sa juga, godinama pod muslimanima, ostali večito nezadovoljni i hoće da se vrate na otcepljenje. Ne valja ni kad nad vama vladaju bolji, ni gori. Iako se Italija još drži, i dalje se krvno ne podnose sa Sicilijancima. Vito ih zove tedeski, Nemci. Zamalo su i uspeli da izazovu dakle ne baš BRATOubilački, ali građanski rat, 1894-1896, možemo ga tako zvati, za razliku od, opet, Jugoslovenskog, gde nisu ratovali građani protiv građana, to jest Ustaše protiv Hrvata u četnicima (bilo ih je ali ne toliko mnogo, uglavnom Dalmatinci, opet, uticaj Italijana, više ORJUNAši, jugoslovenski nacionalisti, pisci i aktivisti, bivši katolički sveštenici), na Siciliji je bilo mnogo onih građana Garibaldinaca

koji su shvatili da im je u uniji bolje, baš na primer Vitov otac i stričevi, pa su se zamerili svojima, što ih je skupo koštalo. Faši su se brzo proširili među narodom,skoro mesijanski, čak su ih i Apostolima zvali i govorili da je ovo Sudnji dan, baš zato što se nisu odrekli vere zarad socijalizma, socijalizam je za radnika i seljaka, ni stideli svoga naroda, i narod, zemljoradnici, ih je masovno prihvatao, ali, narod je počeo da zahteva neke promene (kao na primer da deca ispod 14 godina ne rade u rudniku sumpora i to po 16 sati, ništa posebno),

što se zemljoDRŠcima nije svidelo. Vidite, kada su Garibaldinci ujedinili Italiju, lokalni bogataši, što lokalnog ostrvskog, što poluostrvskog (čizma Italije) porekla, su iskoristili priliku da prebegnu za "čizmu", da bi izbegli da ih rasparčaju, i njih i njihove zemaljske posede, pa su otamo, iz Rima, dali te svoje posede, koji su ponekad bili veliki kao čitavi okruzi, dali najvećim lokalnim bitangama, kao na primer Don Ćićo (u pravom životu Franćesko Kuća (Cuccia - Don Ciccio)),

koji su ih onda najmili ubogim seljacima, da bukvalno imaju šta da jedu, što se kao što svi znamo, završava u mnogo gorem ropstvu, dužničkom, ima li šta gore, pa ti biraj, hoćeš da radiš za njega, ili će tebi izorati plitak grob. Tako je i Teranovin otac završio.
Vitov otac, Teranovin tetak, je imao zemlje, zaradio ratovanjem, on je ubijen zbog principa. Ubrzo su opšti protesti, prerasli u zamalo politički građanski rat 1894. Premijer Krispi, to mu je prezime, najbliži saradnik Garibaldija tokom Osvajanja Sicilije,

plašivši se rata i Sicilijanaca koji bi zauzeli sever, je proglasio vanredno stanje, na zahtev uplašenih zemljodržaca kao što je Don Ćićo, rasformirao Faše i pohapsio vođe, dok su bežali parobrodom za Tunis, neke od njih prekim sudom ubio. Za 6 meseci i on je upucan. Preživeo je. Ista grupa anarhista je nedelju dana kasnije izbola francuskog predsednika, što pokazuje da je ovo bila mnogo šira zavera (anarhisti su digli bunu na jugu Francuske, gde su ubijeni neki sezonski radnici u protestima).

Osuđeni su na 12-14 godina, ali su ubrzo izašli, ali pod obećanjem da neće ponovo organizovati Fašije, ali čim su izašli, masa ljudi ih je dočekala i ispregla konje iz njihovih kočija i lično ih odvukla do hotela (skoro do detalja isto kao ovde doček socijaliste F. Filipovića organizovan od Moša Pijada). Premijer se uplašio pa im je obećao nešto što nije bilo njegovo da obeća. Zemlju gabelotija. Oni su naravno rekli taman posla, sad kad smo ih pobedili, i samo je stekao neprijatelje na dva fronta. Na tri, to jest, jer su mu i liberalnije demokrate među severnjacima okrenule leđa. Morao je da da ostavku, i "čovek" gabelotija je postavljen na premijersko mesto. Fašijima je tada preostalo samo jedno. Da emigriraju zvanično u pun socijalizam/komunizam, ili da emigriraju iz zemlje. Žene tada nisu smele da glasaju, ali su bile itekako aktivne, naročito 14-togodišnja ćerka prvog Fašija De Felićea Đufride (ne mešati sa Feliće DeLućíja) , i u Piani deli Albanezi, Ravnici Albanaca (Italijanski Albanci kojima pripada i Franćesko Krispi), gde je od 5,000 stanovnika, 3,000, skoro sve žene, bilo u Fašijima.

Zašto pominjemo Piani deli Albanezi? Zato što se tamo desio masakr, koji je promenio tok njihovih života, i cele Italije, pa vrlo verovatno i celog sveta, a pogodite ko je bio gradonačelnik tog malog ali uticajnog grada. Mali ali uticajni Don Ćićo. Posle godina dominacije Mafije i zemljodržaca, on je bio oba, koji su u međuvremenu iskoristili priliku da bukvalno saseku protivnike, bolje da su se odselili kao i svi drugi, kao što je na kraju ionako bio primoran, ali sam, da se odseli Vito, ali Antonio Andolini je bio tvrdoglavi inadžija, nije ostalo mnogo onih koji bi ponovo ustali protiv njih, ali ipak dovoljno.

Cela Vitova porodica je pobijena ili umrla, zbog siromaštva, a i on je morao da se odseli, njegov brat od strica takođe, ali su mu ostala braća od ujaka Teranove (Ćiro, **Niko** i Vinćenco).

Evropa se zapalila, od sicilijanskog fitilja. Revolucija 1848., pola veka pre Fašija, koju je poveo Franćesko Krispi, u kojoj je Teranovina majka ostala siroče, što kolerom što od Napuljske vojske,

koja je nezavisnu Siciliju (iako nezavisna znači i dalje pod švapskim kraljevima) ponovo silom vratila, prvo Napulju (Kraljevina Dve Sicilije) pa onda i Ujedinjenoj Italiji, januara 1848. zapalila je redom, bukvalno kao fitiljem, februara Francusku, marta nemačkih stotinu grofovija i vojvodstava, pa samim tim i Austriju (Mađari i Srbi), Poljsku, Švajcarsku, Dansku, Španiju, Irsku itd itd. Skoro svi osim Portugala i Holandije. Sve su one imale revolucije iz različitih razloga, zašto bi Nemci svrgavali Nemce, oni su samo hteli ujedinjenje, ali su sve revolucije u osnovi bile ...radničke (a ustvari potajno ekstremno nacionalističke i separatističke, to jest socijalističke-republikanske), da se svrgnu kraljevi i proglase Republike, što se loše završilo naravno, pogledajte samo Cara Napoleona, proglasio Republiku, pa sebe za cara, ili bilo kog despotskog kralja ili diktatora, Šestojanuarsku diktaturu ili Musolinija.

Naročito su se zapalila braća po ...mržnji prema Švabama/iredentisti/ujedinitelji preko bare Jadranskog mora. Stvar se zakuvavala aneksionom krizom, Crna ruka (ne mešati sa Crna ruka), tajna organizacija, tajna kao... Masoni ili Crno sunce, okultno, ubila je pro-austrijskog kralja, pomoć A-U prilikom proterivanja muslimana, vratili nožem u leđa, vratila presto Karađorđevićima, kralju Petru,

koga je crnogorska tetka, žena Vitorija kralja Italije otvoreno pomagala (njena ćerka je kasnije izdala prvo Musolinija, pa onda i Hitlera, i pomogla da ih napadnu, završila je u logoru raznesenih nogu umrla), i podrivali "Švabe", što u Vojvodini što u Bosni, onako, Garibaldinski, čak su im i himne i pokliči bili Garibaldinistički, čak su neki i došli da pomognu. Prevrat nad pro-švapskim Obrenovićima je prerastao u bune u Bosni, pa u Balkanske ratove, pa u Mladu Bosnu direktno pod instrukcijom i treningom Crne ruke, koja je ubila A-U Ferdinanda, i konačno zapalila bure na kraju fitilja - svetski rat. Revolucijski fitilj se vrteo, vrteo, vrteo u krug, i od dede Karađorđa koji je prvi ustao protiv nekog castva u Evropi (ako ne računamo kolonijalnu Ameriku, to nije strana vlast), vratio do Pere kralja.

Većina muških Sicilijanaca, iz najsiromašnijih porodica naravno, je pozvana da brani zemlju koju ni ne voli, i iz Velikog rata se vratila još siromašnija. Kada su se vratili, polja, koja su mukom i krvlju dobili na..."produženi najam", su im se sasušila i obrasla, porodice usled inflacije gladuju,

a Ćićo je i dalje tražio da se plati za te 4 godine. Neki od najzadrtijih Fašija, "Apostola socijalizma", koji su iskoristili proterivanje da sruše i druge imperije, borivši se u dobrovoljcima Rićotija Garibaldija, sina,

kao što su gorepomenuti prvi Faši De Feliće Đufrida i Nikola Barbato, koji su se kasnije posvađali jer je Đufrida postao Musolinijevac, su se vratili na Siciliju, da se opet bore za radnika seljaka. Đufrida je bio za oružano obračunavanje, kao i 1893., ali ga je Barbato opet odbio. Samo političko delovanje, nemilitantno. Zato su mu, tokom kampanje, juna 1914., kada su pobedili na gradskim izborima za dlaku,ubili brata Marijana Barbata, koji jeste uzeo oružje. To je preboleo, sam je tražio. Ali kada mu je Don Ćićo ubio najbližeg saradnika Bernandina Vera (ovde delimično Silvio Fera) osnivača Fašija u Korleoneu, gde je napisan prvi ikada kolektivni sindikatski ugovor, to nije mogao da preboli. Vero je potražio pomoć Mafije Fratuci (Braća u prevodu, pod vođstvom Vita KašoFera) u Korleoneu, i prvi je koji je opisao tajni inicijacijski postupak za Mafiju, Zaklinjanje krvlju, ali su ga izneverili 1894., pa ih je napustio, a Mafija se ne napušta tek tako, i ubili 1915. kad je postao gradonačelnik. Kada je organizovao sindikate, i preko njih digao kredite da otkupi zemlju seljacima, to je bila kap koja je prelila čašu Ćiću. Upucali su ga, uz blagoslov Crkve, ali samo u lakat i šešir, ali kada je pobedio na izborima za gradonačelnika, 24/30 mesta socijalistima prvi put u Skupštini, pucali su mu u grudi. Jedanaest metaka.

Ubili su još 25 socijalista. Barbato, njegov saputnik/uhapšenik sa parobroda za Tunis, je još više pojačao kampanju, i 1920. posle novog, i većeg i krvavijeg talasa nemira u industrijskim centrima, zvanih "Crvene dve godine",

koji je podigao Antonio Gramši, još jedan Italo-Albanac komunista, osvojio 100% sedišta u Skupštini. Taman kada su se spremali da ga proglase za prvog socijalističkog gradonačelnika Piana dei Grećija, kako se tada još uvek, po Grcima zvala, ili u njegovu čast, Piana la rossa (iako je imao mnogo bolje pozicije i sigurnije, na "čizmi" više je voleo da se bori za svoju rodnu grudu. I on je Albanac sa Sicilije, iako nije dozvoljavao da ga zovu ikako drugačije do Italijan), Mafija im je zabranila da izlaze na glasanja u Skupštini, ozbiljno im zapretila, uz podršku policije (prefekta), i pritisak Crkve, pa su žene koje su činile većinu njegovih birača bojkotovale crkvu, on je bio njihova Crkva, Apostol, koji se bori za prava svih ubogih, Isus (koji je na suđenjima bio jedini koji je govorio da neće advokata i da želi da bude "razapet", za razliku od Barabe - Đufrida koji je rekao da će iz zatvora izaći još gori, zato je biran za poslanika dok je još robijao). Socijalistička Partija je morala da napusti grad, čak i da zatvori gradski odbor, Barbato je morao da se povuče iz politike. Otišao je u Milano, verovatno da zaustavi Musolinija, koji je iskoristio "Crvene godine", i ojačao svoje fašističko krilo, i tamo umro.

U međuvremenu su, na dve godine postavili nekakvog (mafijaškog) nadzornika da vodi grad, dok sakupe dovoljno sredstava da pokradu sledeće izbore. Don Ćićo (1864-1957) se kandidovao, ispred liste Liberalnih Demokrata naravno, pfhahahaha, i naravno pobedio, novembra 1922. Ali jedva. Od drugih ljudi na listi, barem 3/5 su bili OTVORENI Mafijaši. Vrlo brzo se učvrstio na vlasti, kao riba u vodi. Dok je narod gladovao, on je živeo raskalašno.

Napravio sebi gradonačelničku palatu, gde je primio i kralja Vitorija, na leto, pa ga je čak i nasankao da mu krsti dete, kao u sklopu nekog poštovanja nekih lokalnih običaja, nije ni shvatio šta radi. A to što ima dete kao pedesetogodišnjak, verovatno sa nekom maloletnicom, to se niko ne pita. Ee, Don Ćićo je kumašin kralja. Vi mislili neka sitna riba. Kralj mu je dao i odličje. Prestižni Viteški krst italijanske krune.

Dve godine kasnije je i Musolinija dočekao, kad je tek bio premijer, tek u prolazu kroz njegov mali grad. Ali njega nije uspeo da "kupi". Kada je video koliko tajnih agenata radi na njegovom obezbeđenju, prilično se usilio i šapnuo mu u uvo "Šta će ti svi ovi, ovde si sa mnom, pod mojom zaštitom". On je mislio da će ga impresionirati, čak i zaplašiti. A uradio je to i zato što se osetio uvređenim da pomisli da iko u "njegovom" gradu može da ga upuca (bez njegove dozvole). Fašistički vođa je, naravno, odbio da raspusti svoju gardu, pa mu se Ćićo još više naljutio. Namerno nije pustio nikoga na gradski trg kada je Duče držao govor. Našao se pred bednom grupom od 20 bezubih klošara, gradskih idiota, čistača cipela i prodavaca srećki, koje je LIČNO odabrao. Musolini je otišao crven od besa i poniženosti. Ljudi kažu da ga je to navelo da iskukolji Mafiju, ali to govore samo ljudi koji ga ne znaju. On se Mafiji zamerio još 1880-ih. Već za desetak meseci je naredio svom postavljeniku na Siciliji da iskoreni Mafiju po ma koju cenu. Uhapšen je zajedno sa svojim bratom, za ubistvo brata Nikole Barbata od pre deset godina. Znači sve vreme su znali. Naravno, brzo su oslobođeni. Zbog nedostatka dokaza.

Na tzv. Barbatovom kamenu, u Porteli dela Đinestri, na tromeđi San Ćipirela, San Đuzepe Jatoa (rodnog mesta ubice sudije Falkonea) i Albanezija, gde je N. Barbato držao govore radnicima na međunarodni praznik rada još od 1983., njegovi verni sledbenici koji su ga još uvek voleli kao najomiljenijeg vođu socijalista, su u njegovu čast svakog Prvog maja održavali skupove. Tokom jednog takvog, 1947. godine, drugog obnovljenog posle fašističke zabrane, stotine radnika seljaka se okupilo 3km izvan grada, mašući crvenim zastavama i pevajući Bandiera rosa.

Majkl na putu za Korleone, nabasa na grupu koja peva i vijori komunjarske zastave ispod velikog mosta (zato na Kubi prepoznaje znake skorog preuzimanja vlasti, i zato pita Vita, a šta ćemo sa Sicilijom, kad se vrati kući, šta ste vi mislili, da su Korleoneovi tek neki tupani, oni pokreću svetska istorijska dešavanja, počev od dede Antonija i šire familije).

Mafijaši (pod maskom Demohrišćana), koje je Narodni Blok, socijalisti i komunjare, na izborima za Skupštinu A.P. Sicilija, deset dana pre toga iznenađujuće prešišao za 8% (29% glasova), a monarhisti i Front Običnog Čoveka, komonisti (kvalunkvisti), što ih je vređalo jer su bili pregoreli anti-komunisti jedva da su osvojili 10%, su se uplašili predizbornih obećanja sicilijanskih komunista da će rasparčati sve posede veće od 100 hektara (1kmx1km , kolka su ta čuda bila, pobogu, sad vidite oko čega se vodio rat), i dati narodu. A pošto su se približavali opšti izbori na jesen, cela Italija se uplašila da će postati komunistička, pa su naredili Đulijanu i **Teranovi** da zapucaju kada na kamen stane lokalni komunistički (ne socijalistički) Sekretar. Đulijano, koji je i sam viđen kao Apostol nade seljaka, kao Robin Hud, koji je sa svojom hajdučijom krao od bogatih, pa ih čak i kidnapovao, i davao osiromašenom narodu, naredio je čoveku od najvećeg poverenja, **Teranovi**, da puca iznad glava mase, ali nije znao da je Pasatempo

plaćen od strane Mafije da puca u meso sa brda. Ubili su 11 ljudi, skoro polovinu od toga dece, devojčica od 8 godina Vinćenca La Fata, dva dečaka od 12 Đovani Grifo i Đuzepe DiMađio (rođak istoimenog bejzbolaša iz Amerike, DiMađio je albansko prezime, kao muž Merilin Monro). Nijedan od **Teranovinih** metaka nije završio u mrtvih 11 i 33 ranjenih, 27 teže, 6 lakše, od kojih je jednoj, takođe devojčici, bukvalno odstreljena cela vilica. Zato je jedini pogubni metak tog dana iz njegovih ruku završio u Pasatempu, kada je shvatio da ih je izdao i upropastio.

Posle masakra, narod koji ga je dizao u nebesa, niko nije mogao da shvati njegove motive ni namere (zato što ih nije ni bilo), odjednom ga je zamrzeo, i ucenio glavu "ubice dece" na 3 miliona lira (to nije toliko mnogo, lira ni danas ne vredi mnogo, to je oko 150.000 $, a tada sa ogromnom posleratnom inflacijom, negde oko 13.200 $, stavio sam dolara jer tad nisu bili evri za uporedbu). Zato mu njegova žena,

Đustina Fera, za koju ga je venčao sveštenik Manfredi Andolini, Vitov stric i kaže "Nisi promišljen" (u smislu, Lako si podvodljiv, u smislu Zar ne vidiš da ti nameštaju).

I ona je bila u masi (lik je napravljen prema ćerki Đufride), i njen brat, koji je ubijen tamo, Silvio Fera (napravljen prema Plasidu Rizotu , a ime nosi po Bernardinu Veru), zašto bi pucao u masu?

Mafijaši su tačno znali šta rade. Sad će se dići mase levičara u protestu posle najsmrtonosnijeg pucanja u masu u istoriji italijanskih političkih trvenja (pucano je i ranije, ali uglavnom u naoružane bundžije i militante, ne u decu. U Albaneziju, gde su većina članova bile žene, gde će sa decom, znali su da će ih povesti), za vreme ratova je bilo gorih masakara, ali ne i u političkoj borbi. Komunisti su pozvali na generalni štrajk. Preko 6 miliona ljudi je ustalo.

Građanski rat je bio na pomolu. Otvoreno su pozivali na njega. Nacionalni skandal. Ministar policije, Demohrišćanski predstavnik, to jest Mafijaš, smirivao je situaciju, govorivši da policija nije našla nikakve dokaze da iza separatiste Salvatorea stoji ikakva politika, ili Mafija, naravno, pred Parlamentom, i da su bande deo života tamo.

Gorepomenuti komunistički vođa, onaj što je obećao hektare, usprotivio se ministru, i u Parlamentu i u suđenjima pohvatanoj preostaloj bandi (uključujući i Piśotu) rezultiralim posle ubistva glavnoosumnjičenog Salvatorea Đulijana. Optužio je i Demohrišćane, ali i druge dve partije, da su platile Mafiju da kazni levičare zbog pobede, kao mnogo puta ranije, naročito Don Ćićo, i da je lokalni glavni inspektor policije, dobio naredbu od svog ministra da prikrije tragove. Kao što je rekao Piśota "Mafija policija i politika, mi smo ti sveto Trojedinstvo, politika Otac, policija Sin, a mi smo ti Sveti duh". Izbila je masovna tuča, pesničenje preko 200 levičara i desničara, ne znam ko je koristio "levicu" ko "desnicu" ruku, pa je debata prekinuta. Mnogo godina kasnije se pokazalo da je bio u pravu. Materijalnim dokazima.

Ali su ovi nemiri, u Parlamentu i na ulicama samo doneli izbacivanje levičarima iz sicilijanske i opšte Vlade. Već 30. maja na čelo "autonomne " pokrajine Sicilije je postavljen desničarski predsednik, uz podršku desnog centra, i gotovo istog dana i Vlada Italije je zauzeta od strane desničara.

Komunistički vođa je molio i preklinjao Salvatorea nekoliko meseci pre ubistva, na dvogodišnjem pomenu masakra, da mu kaže ko mu je zatražio da puca, ali Salvatore poštuje datu reč. Kada ga je komunista optužio "Ma, znam ja, ministar te drži pod pretnjom", Salvatore se samo nasmejao i rekao mu da je on taj koji drži te perverznjake u šaci, implicirajući da zna neke njihove najdublje tajne (verovatno ih je rekao Teranovi, bratu Vita Korleonea, čoveku kom je verovao, da ih objavi u slučaju atentata na njega, ali su i **Teranovu** ubili),

nije njegova Đustina bila u pravu, promućuran je on, ali je time bar potvrdio da je ministar umešan. U otvorenom pismu javnosti, preuzeo je potpunu odgovornost za pucnjavu, iako nije kriv, samo ako puste ostale. Mislio je da se tako može sa Mafijom.

Ministar je rekao njegovom najboljem nerazdvojnom drugu iz detinjstva, Piśoti, da je Salvatore pristao da ga ubiju, ako će to sve druge izvući, i lično on ga je morao ubiti, jer niko drugi nije mogao da mu priđe, što je ovaj i uradio (po legendi, uz Salvatoreov pristanak). Sačekao ga je da se uspava, i ubio ga, dojavio policiji gde je leš, oni su ga pokupili bacili na javni trg, i izrešetali mrtvog u leđa,

da kao ispadne da su ga oni ulovili pri begu, jula 1950. Naravno, ništa od toga nisu ispoštovali. Sve su ih pohapsili, i odveli u Viterbo, pored Rima na saslušanje, one koje nisu, kao **Teranovu**, su ubili.

Mislim ubili su i ove. Piśota, kada je video da je izigran, rešio je da "propeva" sudiji sve. Rekao je da je od Ćića zvanog "krvopija" 4 dana pre masakra dobio pismo u kome mu ministar policije, jedan drugi ministar (Matarela, inače otac trenutnog predsednika Italije, 2021., i nekadašnjeg predsednika Sicilije, kog je ubila Mafija, ko zna šta im je dugovao, Sicilijanac poreklom inače, ali je mrze Sicilijance) i Princ Oljota (u pravom životu Princ Alijata), kog su ranije kidnapovali radi otkupa, garantuju slobodu za prethodne zločine, i njega i njegovih drugara, ako potaknu nerede u Italiji.

To se radi u svim ratovima, pa i u Srbiji/Bosni. Pismo je odmah spalio. Velika greška. Mada i da ga je sačuvao... oni uvek rade sve preko posrednika, samo bi rekli da Ćićo lupeta, i da je sam napisao šta je hteo, poznati lupež. Dve tri nedelje pre masakra je od svojih zemljodržaca tražio pare da se "...jednom zauvek reši te crvene kuge", najavljujući najkrvavije leto do sad u istoriji Italije, što su ministri načuli pa su rešili da su našli žrtvenog jarca. Mafija se i do sad krvavo razračunavala, ali sada je jasno dala do znanja da će preći sve granice viđenog. Borba Mafije i seljaka je postala borba na život i smrt. Ne samo za slobodu i prava.

U zatvoru je kada je shvatio da su ga svi izdali, pisao memoare, za svaki slučaj, pa su počeli da ga shvataju ozbiljno. Mnogi karabinjeri i policajci su optuženi. Jedan pukovnik Karabinjera im je na nagovor ministra potpisao neku vrstu propusnice na kojoj je pisalo (kao u filmu Nedodirljivi Frenk Niti) da ljude koji nose tu propusnicu niko ne sme da pretresa i dira i da mogu slobodno da se kreću Sicilijom. Nadao se da će mu skratiti doživotnu. Ali nije se mnogo napîsao. U ćeliji je bio sa svojim ocem, koji je u istom zatvoru u Viterbu isto služio doživotnu, jer je samo njemu verovao, i koji je probao svu hranu pre njega, februara 1954. doneli su mu UPAKOVAN tj. neotvoren lek za tuberkulozu i šolju kafe da ga popije. Otac je probao kafu, ali ne i fabrički zatvoren lek. Tuberan nije znao da su špricem gurnuli unutra i poprskali cijanidom pilule, popio je i, shvatio, ali kasno, da je otrovan. Rekao je ocu (koji ne može baš da izađe, a mora da pazi koga će da pošalje) gde su dokazi, oprostio se sa njim, oprostio mu propalo detinjstvo i mirno umro. Njegova biografija je takođe bez traga nestala. On je bio poslednji koji je mogao da nam kaže istinu o pozadini masakra.

Jedan po jedan svi svedoci i neuhapšeni pripadnici bande su "umrli u nesrećama" ili osuđeni na doživotnu samicu ili prinudni rad u najboljem slučaju. Sedamdesetak njih je doživelo tu sudbinu. Do '56 su svi osuđeni, i stvar je završena. Sve veze između bande i ministara su uz smeh odbačene kao nebitne i zlurade. Ali ceo događaj je i dan danas ostao veoma kontroverzna legenda za prepričavanje. I dan danas, na memorijalnoj ploči ne piše da ih je Salvatore Apostol nade ubio. Povratio je poverenje naroda svojom dobrovoljnom smrću.

Svi krive Vladu i severnjake. Sudija koji je zaključio da ministri nisu umešani i da je Đulijano delao sam, je takođe dokazano potkupljen.

Neki istoričar, koji je ustvari trebao da održi govor pre masakra u 10 sati, ali je zakasnio, pa su umesto njega pustili Sekretara u 10:15 kada je počela pucnjava, taman kad je on stigao, da bude očevidac, kaže da nema šanse da je iko mogao tako nešto veliko da uradi bez odobrenja Mafije i to iz sva tri grada na tromeđi. Kaže da je odmah posle ove strahovite tragedije čuo lokalne seljake kako se zaklinju na krvnu osvetu Mafiji iz Albanezija, obećali da će sami uzeti pravdu u svoje ruke. I da se jasno seća kada im je rekao "Ne,ne to oni i hoće, da podivljate, te da imaju opravdanje da vam zadaju poslednji udarac", i da ih je ubedio da je to provokacija kojom će uništiti levicu. Međutim 6.000.000 protestera nije ubedio. Drugi istoričari pominju i umešanost Američke Obaveštajne Agencije, Vatikana, Mafije iz Amerike itd., ali to su samo teorije zavere. Na drugim mestima se jesu umešali. Ovde ne baš mnogo. Pomenut je i Ćezare Indelikato (ovde delimično Kroče Malo), ali i to je samo površno. Pa ne može sve baš da počne na Siciliji, pa i Hladni rat. Ovo je bilo samo lokalno, krvava kulminacija socijalnih nemira iz 1890-ih.

Psihijatar

# **Stvaran svet**

[Đuzepe Morelo, zvani Kandža zbog svoje zakržljale ruke, što ga nikako nije sprečilo da bude strahopoštovan i da osnuje prvu Mafiju na američkom kontinentu, koja se kasnije zbog lošeg vođstva njegovog zamenika raspala na Pet porodica, zaista je imao braću Teranove, po kojima kažem opet bi bilo bolje da su nazvali Mafiju, jer su sada u terra nova, novoj zemlji, i mali zakržljali Vito Andolini jeste zasnovan na njemu. Međutim oni su mu bili polubraća, a ne braća od ujaka kao ovde, iz majkinog drugog braka posle očeve smrti. Ovde smo to promenili, ne samo da bi udovica ostala časna majka, nego i....da ne bi morali da objašnjavamo ZAŠTO to nije uradila, da spasi i sebe i sina. Najpoznatiji, iako najtupaviji od Teranova braće je gorepomenuti Ćiro, "Kralj artičoke", koji je vozio automobil za beg kada su Bagzi (Mo Grin), Vito Đenoveze (Emilio Barzini ovde), Albert Anastazija (Tesio) i Vito Korleone ubili tog lošeg naslednika, dok je Laki Lućijano bio u toaletu. Ukočio se od straha, pa je Bagzi morao da ga odgurne i "preuzme volan". Druga dva brata, Vinćenco i Nikolo su poginuli mladi. Dve decenije mlađi nego filmski Nikolo Teranova]

##### WikiPuzija

U filmu Sicilijanac ga glumi Derik Branki

Kada je 1962. pravljen italijanski dokumentarac o događajima, "Salvatore Đulijano", režiser je pozvao 1.000 lokalaca da ponove scene, kako se tačno odigralo, i šta su osetili tada oni i njihovi prijatelji i rođaci. Traume su još bile sveprisutne iako je prošlo 14 godina, i kada se začuo pucanj iz lažnog mitraljeza, situacija umalo nije izašla van kontrole. Masa je dobila masovni napad panike, žene su pale na kolena u molitvu i kuknjavu, muškarci su instinktivno počeli da se kriju u agoniji. Kamere su oborene pri bežanju, i vidi se jedna stara žena, sva u crnom kako pada pred kameru i sva uplakana u agoniji pita "Gde su mi deca, gde su mi deca". Ta žena je izgubila dva sina u onih jedanaest mrtvih.

Film je loše prošao jer je nelinearan i neo-noar realizam.

Ne mešati ga sa sudijom Ćezareom Teranovom, prethodnikom Falkonea i Borsalina, koji je prvi ubijen, 1979., od istih ljudi (Ćezare Indelikato), u kolima sa telohraniteljem Lenjinom Mankuzom, mada je moguće da je on to dete te udovice koju je Teranova posećivao.