Kolme lyhyttä tarinaa

Kolme tarinaa, jotka kertovat eri päähenkilöistä ja asioista, jotka lopulta päätyvät yhteen. Toivo joutuu kokemaan outoja asioita. Taas Silvia ja tämän kaveri kokevat milkein samat asiat, mutta mikään ei ole siltä miltä näyttää. Marja ei ole koskaan elänyt tavallista elämää, mutta haluaa seikkailuun. Ja heidän polkunsa mutkittelevat kohti samaan paikkaan...Heille alkaa valjeta kummallinen totuus. Tarinan alku vaiheessa kerrotaan tietöä päähenkilostä.

Tarinat kertovat miksi ja miten he päätyivät yhteen selvittämään totuuden. Totuuden silvittely tulee aivain toisessa tarinassa.

## Hahmoluettelot

Toivo (Livia): Tumman ruskeat lyhyet hiukset. Ruskeat silmät. Ikä 15 (Vaikka tarinassa ei mainita samoin) Toivo käyttää yleensä hopeista takkia ja mustia hupsuja.

Silvia: Vaalean oranssin musta tukka. Ikä 15 (Vaikka tarinassa ei mainita. Käyttää yleensä oranseja huppareita ja vaalean harmaita huosuja. Siskot Riina ja Roosa. Hänellä on serkku nimeltä Pyry.

Marja (Maria) Tumman punainen oranssi värjätty tukka. Ikä 15 (Vaikka tarinassa ei mainita. Käyttää yleensä pastillin väristä paitoja ja huosuja.

Riina: oranssi tukka. Hänellä on siniset silmät. Yleensä käyttää harmaata paitaa ja farkkuja.

Riina: vaalean ruskea tukka. Hänellä on siniset silmät. Käyttää pinkkiä hyppäri ja keltaisi huosu.

## Luku 1 (Toivo)

Kaikki alkoivat epänormaalina päivänä. Tai oikeastaan illalla. Sillä silloin vain teisi, että jotain tulisi tapahtumaan, niinkuin se olisi jonkinlainen paha aavistus. Olin silloin kävelemässä yksin metsässä, kuten tavallisesti. Silloin oli lämmin keväinen ilta, vaikka se tuntui aamulta. Kaikki sinä päivänä kokema hämmennys tuntui, kuin olisi ollut todella hyvässä unessa. Olisin halunnut sen olevan unta, mutta valitettavasti. Se ei ollut unta. Voin kertoa lyhkäisyydessä mitä sinä päivänä tapahtui. Se päivä ja tuleva yö oli yhtä hämmennyksen, iloa, pelkoa ja surua...Ennen sitä kaikkea minun pitää kertoa teille kuka olen.

En vihaa nimeäni, mutta minusta aina tuntuu, kuin se olisi kirous. Nimeni on Toivo, mutta kavereiden kesken he sanovat minua Liviaksi. Joka on outoa, koska se ei ole lähellekkään oikea nimeni, mutta pidän sitä aika hauskaksi.

En ole vihainen, vaikka muut luulevat niin, vaan olen tarkailia, rennosti ottaja, joka nauttii yksin olosta luonnosta. Luonto tai oikeastaan metsässä käveleminen yksin tai kavereitten kanssa on rentouttavaa ja hauskaa, jos löytyy jotain mielenkiintoista.

Aamu alkoi olla, ja kohta tulisi päivä. Minua ei silloin kiinnostanut mitä kello oli. Olin hämmentynyt kaikesta. Kukaan ei ollut vastannut puheluuni eikä viesteihin.

Olin kuusi-havumetsässä. Näin oikella kolme ikivanhaa havua. Niitten ympärillä oli sieniä, ja pensaita. Ne puut näyttivät lahoilta, kuin ne voisivat minä hetkeni katketa. Niitten takana, edessä sivuilla oli vielä havupuita, mutta niihin kolmeen puuhun kiinnitin huomiota enemmän. Sienet näyttivät mädäntyneiltä. Niitten ympärillä pörräsi paljon kärpäsiä. En edes olisi halunnut tietää miltä ne haisisiva.

Edessä päin oli hiekkatietä. Jos katsoi suoraan, ei voinut nähdä yhtään kuusi-havu puuta tai edes pensaita. Se tuntui minusta hiukan oudolle, ja juuri sentakia vilkuilin ympärilleni. Kävelin hitaasti kohti kotia. Nämä paikat jäivät hyvin mieleeni.

Vasemmalla näytti olevan normaaleita kuusipuita. Niitten ympärillä oli pensaita. Sitä puolta en niin paljon tarvinnut katsoa. Hetken siinä seisoessa ja katsoessa vasemmalle tunnen tuulen kasvoillani. Haistoin kuusia ja kylmyyttä, vaikka oli kevät.

Kännykkäni alkoi soida. Olin säihkätänyt ääntä, koska en ollut odottanut kenenkään soittavan minulle. Miksi joku soittaa minulle… Kuka se voisi olla?, mietin. Otin hopeisen takkini taskusta puhelimeni. Puhelimen näytöllä luki Lisa. Vastasin puheluuni, sillä hän oli kaverini, ja samalla luokalla.

```
Hei… Miten voit tai siis mitä kuuluu?, kysyin Lisalta puhelun kautta.

```

Käteni tärisi jännittyneesti. Ei kuulunut vastausta. Vilkuilin ympärilleni, mutta en ollut nähnyt ketään ihmistä. Lisa katkaisi puhelun. Oli hiljaista. Liihan hiljaista. Olin vielä metsässä. Vielä siinä kohtaa missä oli kolmea vanhaa kuivua. Olin haistanut silloin kylmyyttä, vaikka oli lämmin kesäinen päivä. Ilma piiri alkoi muuttua kylmäksi. Se oli minun kuvittelemaa. En tiennyt mitä tehdä. Minua ei pelottanut vaan huoletti. Miksi hän edes soitti minulle… Oliko se vahinko??!, ajattelin. Tajusin pidättelevän hengitystä, joten yritin rauhoittaa itseäni. Se toimi… Onneksi. Puhelimeni näytölle tuli Lisalta viesti siinä luki näin:

```
Puhelu ei ollut vahinko. Meidän pitää tavata. Älä tuo ketään vain itsesi. Tämä on tärkeää. Pyydän…

```

Viesti jäi kesken. En tiennyt oliko se tarkoitus. Kysyin viestin kautta:

```
 Minne mennään?

 Tavataan koululla, Kirjoitti Lisa.

```

En tavannut Lisaa koululla, vaikka niin sovimme. Se tuntui minusta oudolle. Hän oli jättänyt minulle kirjeen. Vaikka se ei olisi minun, lukisin sen siltä. Joitain asioita tein uteliaisuuden vuoksi. Tämä kerta oli erilainen… Olin hämmentynyt kaikesta. Mihin kaikki liittyy, sen myös hunotaa. En ole vielä lukenut kirjettä. En halunnut lukea sitä. Se tuntui oudolle. Halusin vain tietää vastauksen. Edes jonkin laisen vastauksen. Kohta minun pitäisi lukea kirje. Olin ajatellut: En ymmärrä… Miksi pitää aina salailla??… Miksi juuri minun pitää lukea kirje??… Mitä kirje sisältää??!.

## Tarina 2 (Silvia)

Nimeni on Silva. Olin viimeinen, joka kuuli asiasta. Minuun ei luotettu. Ei tietenkään. He eivät todellakaan tiedä kuka olin. En itsekkään tiennyt kuka olin. Minulla oli vain kolme parasta kaveri, kunnes tapahtui jotain omituista. Uskoin siihen mitä tapahtui. Minun pitää vain löytää muut… Ja keksiä tälle jokin selitys.

Parhaat kaverini ovat yhä parhaita kavereita. En silloin tiennyt olivatko, he edes minun parhaita kavereita. Nimeni on Silvia. Olin hämmentynyt kaikesta.

Riina ja Roosa juttelivat jostain. Se kuulosti kinastelulta. Olin silloin omassa huoneessa. Omassa sängyssäni. Makaan yrittäen nukkua, mutta heidän puhe sai minut heräämään. He ovat minun sisaruksia.

Menin Riinan ja Roosan luokse. He olivat keittiössä. He seisoivat katsellen toisiaan vihaisesti. Olivat lopettaneet puhumisen, kun tulin heidän luokse. Ilma piiri alkoi muuttua suruksi. Tyttöjen sinisissä silmissä loisti suru ja myös viha. Mitä he ovat tehneet?, mietin. Huomasin mustalla tuolilla istuvan Pyryn, joka katseli meitä pelokkaasti. Hän istui tuolilla, kunnes nousi huterasti pystyyn. Hän oli ottanut tukea valkoisesta ruoka pöydästä. Vaikka hän pääsi jaloilleen, tämän ruskeissa silmissä loisti pelko. En tiennyt miksi tämä oli pelokas.

-Mitä täällä tapahtuu?, kysyin hämmentyneesti heiltä.

Pyry huokaisi surullisesti. Hänen tumman ruskean punainen tukka oli sotkussa, jossa oli muutama lehti, yksi 6-cm pituinen ja 2-cm leveä haapa puun oksa. En oikeastaan edes voinut ymmärtää miksi hänen tukkansa oli niin sotkussa. Siskoni taas katsoivat Pyryä suuttävästi, kuin hän olisi tehnyt jotain pahaa. En ymmärtänyt, kunnes minulle kerrottiin:

-Neropatti serkkumme Pyry, aloitti turhautuneesti Roosa. Riina jatkoi syyttävämmin, mutta katseli minua, kuin olisin ollut mukana siinä:

-Hän luuli nähneensä jotain metsässä… Mutta, kun me tulimme se oli poissa.

En minä ole silloin ollut missään ulkona vaan täällä. Tiesin, että he eivät syyttäneet minua. Mutta se tuntui, minusta syyttelyltä. Tämä ei tiedä mitään hyvää, ajattelin. Juuri silloin huoneestani kuului kännykän ääni, kun joku laittoi viestiä minulle.

Otin puhelimeni esille, mutta juuri, kun olin näkemässä mikä viesti oli. Se katosi tai siis joku oli poistanut viestin. Varmaankin joku typerä pila, ajattelin, vaikka se asia oli todella hämmentävä.

Menin koulullue ja huomaan Toivon. Hän otti kirjeen käteensä. En mennyt hänen luokse, koska en tiennyt mitä tehdä. Kaikki alkoi tuntua järkevältä, mutta se ei tuntunut minusta siltä vaan sekavälta.

Jonain päivänä saisin tietää kauhean totuuden. Se ei ollut silloin tai sinä päivänä. Se tuli yllättäen, kuin sisarusten riitely. Tapasin sinä päiväni vielä kolme kaveria. Heidän nimet ovat Laila, Kristiina ja Kaisa.

Kaisa ja Kristiina odottivat minua ja Lailaa. Se tuntui oudolta, juuri sinä hetkenä, koska Laila yleensä tekee tapaamiset. Olin kuitenkin iloisesti yllättynyt.

-Missä Laila viipyy?, kysyin Kaisalta ja Kristiinalta.

Olisin voinut olla sanomatta sen, mutta sain siihen vastauksen. Se ei ollut tyly. Se oli haaste enemmän, kuin toivo:

-Hän on kadonnut… Me etsimme hänet, vastasi Kaisa.

Kristiina näytti epäröivän, mutta olin yhtä pihalla kuin hän. Se tuntui hiukan lohduttavan minua. Miten niin kadonnut?, mietin. Se ei ollut pila. Tunsin heidät niin hyvin. He eivät pilailisi tuollaisella. Sen takia uskoin heitä… Ja sentakia alkoi vaarallinen, mutta hausta seikkailu. Johon tulisi lisää tyyppejä ja se olisi hauraampaa kuin lasi.

Emme olleet varmoja. Ja juuri sentakia emme voineet kertoa heille. Jos Lailan vanhemmat olisivat ilmoittaneet hänet kadonneeksi. Se olisi varmaa, mutta ei. Ja olisimme antaneet meitä vanhempien hoitaa tämän kaiken. kaikki alkoi ja on sekalaista kuin myrkkyllinen käärme.

## Luku 3 (Maria)

Olin innokas kaikesta varsinkin mysteeristä. Elämäni oli täynnä seikkaulua. Se oli mahtavaa ja hauskaa, vaikka välillä pelottavaa, mutta sen arvoista.

Nimeni on Maria, mutta syntymä nimeni on Marja. Halusin aina nimekseni Maria. Se vain kuulosti siistiltä, kuin olisin ollut eri henkilö nimeni vaiduttua. Kaikki kutsuvat minua Mariaksi, jopa vanhempani.

Taas kerran uusi seikkailu. Tällä kertaa en osannut odottaa sitä, mutta olin innoissaan siitä.