Kapitola V. Proti rozkazům

***Pozn.:*** *Předchází Kapitola IV. Pánu a vlasti. Následuje Kapitola VI. V dračím chřtánu. Stránka Tažení je zde.*

### **Sezení nulté - intro (27.08.2023; Jan)**

***TLDR:** Poté, co princ Mojmír zbavil svého bratra velení a rozpustil jeho oddíly, se Velimarští lvi tajně scházejí se Svatoplukem a jeho věrným kapitánem Jakešem. Domlouvají se, že tentokrát se Mojmírovi vzepřou a proti jeho rozkazům vyrazí na sever, aby tam jednou a provždy skoncovali s hrozbou Dračího krále. K tomu ale potřebují armádu, lodě a průvodce.*

Lvi spolu s Jakešem následovali prince do velitelského stanu, kde ho spravili o tom, co při výslechu vyzvěděli. Svatopluk při tom rozčíleně přecházel sem a tam, zvažoval možnosti a nakonec udeřil dlaněmi do stolu: "*Mluvme otevřeně, bratři. To co zde bude vysloveno neopustí stěny tohoto stanu. Může to být ale nebezpečné, takže vám dávám možnost, abyste teď odešli a nebudu vinit nikoho, kdo tak učiní. Kdo ale zůstane, bude vázán slibem mlčenlivosti.*"

Žádný z družiníku nehnul ani brvou. Svatopluk po chvíli ticha pokračoval: "*Nuže dobrá. Podle zpráv od ostatních velitelů jsme tu bitvu přes všechny výhody vyhráli jen tak tak. Pár lodí nám navíc uniklo, takže musíme počítat s tím, že se nepřítel dříve či později dozví, co se tady stalo. Dozví se, že jsme na ně byli připraveni, dozví se o Spojenectví tří králů i to, že naše obrana přes to všechno málem nevydržela. Až zaútočí příště, žádné překvapení nebude. Seveřané se nechytnou dvakrát do stejné pasti. A vy mi teď tvrdíte, že to byl jen předvoj? Že si tím Dračí král jen oťukává naši obranyschopnost? To jsou chmurné vyhlídky. Co navrhujete, bratři?*"

   Brugo navrhl odejet zpátky na Velimar a hledat další posily v řadách elfů, trpaslíků a horských kmenů. Jakeš opáčil, že ani jeden z nich není povinován následovat Velimar do války. A i kdyby ano, šli by tím proti Mojmírovi, který je v tomto tažení *de facto* zástupcem samotného krále. V podstatě by se tak přidali na rebelující stranu, což nelze očekávat, že učiní - Mojmír tu bohužel třímá delší konec lana. Lirael naproti tomu navrhla Mojmíra poslechnout, vrátit se na Veligrad a přednést tam celou věc králi. Svatopluk pozorně naslouchal slovům svých druhů a nakonec vyjevil své vlastní myšlenky.

"*Vyslechl jsem vaše rady a sám navrhuji toto. Pokud to, co jsme dnes viděli, byl jen zlomek skandských sil, pak nelze očekávat, že by Spojenecké armády dokázaly další nápor zastavit. Za běžných okolností bych s tím šel za Mojmírem, ale... viděli jste sami. Jeho politické ambice ho obrátili proti mě a zaslepili vůči čemukoliv, s čím přijdu. Hádám, že teď bude chtít setrvat pár týdnů zde na pobřeží, aby pochytali seveřany, kteří utekli a vypořádali se s opozdilci, kteří ještě připlují. Nemyslím, že by teď byl nakloněn jakékoliv odvážnější akci. Je příliš spokojen se svým vítězstvím... nad seveřany i nade mnou... My ale musíme jednat! Je jen otázkou času, než se zprávy o bitvě dostanou na sever a než proti nám Skand vyrazí v plné síle. A já nenechám Velimar padnout jen kvůli zaslepenosti svého bratra... Musíme se s tím vypořádat sami...*"

"*Co ale navrhuješ?*", ptal se Brugo. "*Utnout hlavu hadovi!*", opáčil Svatopluk rozhodně. "*Vyrazíme na sever a střetneme se s Dračím králem tam. Dostaneme se k němu a zabijeme ho dřív, než sem stihne vyslat zbytek invazních vojsk. Je to riskantní, ano, ale je to také to poslední, co by teď čekal. A navíc se tak dostaneme z dosahu Mojmíra, než bude hotovo. Co říkáte?*" Mardug, který dosud jen v pohodlném křesle poblafával doutník se zakuckal a pravil: "*To je jistá smrt... Nepatrná šance na úspěch... Tak na co ještě čekáme?*" Svatopluk se zasmál a dál rozvinul svůj plán: "*Potřebovali bychom k tomu dvě věci - armádu a lodě. Navrhuji proto, abychom se rozdělili na dvě skupiny. Jedna obejde mé věrné kapitány a získá je i s jejich muži na naši stranu. Druhá pak vyrazí do nedalekého Turisu. V jeho přístavech kotví i velimarské galeony pod Mojmírovým velením. Budeme je muset ukrást. S Jakešem máme v jejich posádce pár věrných chlapů, měli bychom být schopni získat je pro naši věc.*"

Sotva to Svatopluk dořekl, zarazil se. Přešel přes stan k prázdné kleci, zahleděl se na ni a pravil: "*Spletl jsem se. Armáda a lodě nejsou to jediné, co k této výpravě potřebujeme. Potřebujeme ještě průvodce... Někoho kdo se ve Skandu vyzná. Potřebujeme toho velitele, kterého jsme zajali... Třetí skupina se musí proplížit do Mojmírova tábora a osvobodit ho. Budeme-li ho mít s sebou, můžeme z něj cestou na sever dostat další strategické informace. Budu upřímný, bratři. Hádám, že naše šance na úspěch jsou mizivé, ten zajatec by je ale mohl významně zvýšit. Mějte na paměti toto. Jestliže dosud byly Mojmírovi řeči o velezradě plané, teď budeme jednat přímo proti jeho rozkazům a jsme ve válečném stavu. Pokud selžeme, nemějme iluze, že by nás nečekala smrt. Pokud ale neučiníme nic, věřím, že nás i celý Velimar čeká osud horší, než smrt - život v nesvobodě a otroctví pod jhem skandských utlačitelů. Tak co říkáte?*"

### **Sezení prvé (08.10.2023; Jan)**

***TLDR:** Velimarští lvi si rozdělují úkoly a vyrážejí do akce. Zatímco Svatopluk s Findalenem míří do nedalekých turisských přístavů pro lodě, Jakeš s Brugem přesvědčují velimarské kapitány, aby svými muži podpořili jejich výpravu. A Mardug s Lirael se nakonec plíží do Mojmírova tábora a osvobozují tam zajatého seveřana, kterého jim starší princ vyfoukl pod nosem.*

Velimarští lvi se Svatoplukovým plánem souhlasí a rozdělují si role. Sám princ spolu s Findalenem vyráží do nedalekých turisských přístavů, kde se pokusí spojit s věrnými muži z posádek velimarských galeon a získat je pro plavbu do Skandu. Jakeš mezitím posílá svého věrného muže Šimona, aby obešel Svatoplukovy věrné kapitány a svolal je do jeho stanu. Když tam o necelou hodinu později spolu s Brugem přichází, Jakeš na Šimonovi hned poznává, že je něco v nepořádku. Uvnitř stanu pak nacházejí pět kapitánů - ani polovinu toho, v co Jakeš doufal. Když se jich ptá, jestli přijde ještě někdo, přemýšlivý kapitán Kuna odvětí, že Mnata s Drahošem určitě ne, prý mají jasné rozkazy a víc vědět nepotřebují. Jiní ani nic nevzkázali.

   Nejstarší svérázný Velemir zabručel, že jasné rozkazy mají všichni a že by tady nejspíš neměl být žádný z nich. Když Jakeš opáčil, že jsou tu všichni ze svobodné vůle a chtějí-li odejít, mají tak učinit nyní, než bude cokoliv vyřčeno, Velemir odsekl, ať si to Jakeš nechá od cesty - kdyby je prý nezajímalo, co pro ně Svatopluk má, nebyli by tady. Jakeš s Brugem bez dalšího otálení vyjevili svá zjištění z výslechu, princovy obavy ohledně toho, zda může Spojenecká obrana další nápor seveřanů ustát i plán Velimarských lvů vyrazit na sever a skoncovat s hrozbou Dračího krále tam. Velemir se zajímal, proč nepřišel Svatopluk osobně, když je žádá o takovou věc - snad že si jich dost neváží. Jakeš opáčil, že princ dělá to, co vždycky - sám vede své muže tam, kde hrozí největší nebezpečí. "*Narozdíl od Mojmíra!*", zabručel Brugo a připomněl, jakou cenu zaplatil za loajalitu staršímu princi jeho strýc Hrun.

Žádný z kapitánů Mojmíra zjevně ve veliké lásce neměl, pořád byl ale jejich vrchním velitelem a vzepřít se jeho rozkazům znamenalo porušení vojenských slibů, které složili samotnému králi. Jsou koneckonců vojáci a ti mají plnit rozkazy. Politika ať zůstane politikům, mínil zraněný Orlen. Otylý kapitán Tuhoš mířil na Jakeše i ostatní kuřecím stehnem a rozčíleně pravil, že oni možná nemají co ztratit, on že je ale zemanem Březové a kdyby se nechal zaplést do velezrady, král by mu odňal rodové statky. Brugo s Jakešem protiargumentovali tím, že nebude-li Dračí král zastaven, nebude ani statků, ani krále, neboť už nebude království - seveřané přicházejí zabrat jejich zem pro sebe.

Na závěr rozvášněné debaty Velemir zařval, že nestrávil život v armádě proto, aby teď vše zradil a zamířil si to ze stanu. Brugo mu stál v cestě, Velemir jej nicméně odstrčil ramenem a odešel. Lvi ho nechali jít. Kapitán Mnislav, který dosud neřekl ani slovo, předstoupil a rozhodně prohlásil: "*Možná že před nás nepředstoupil Svatopluk sám a nemáme tak jeho vlastní slovo. Máme ale Jakešovo slovo a to mi stačí. Jdu připravit své muže. Tuhoš jde taky.*" Otylý kapitán rozčíleně bacil dlaní do stolu a vyskočil na nohy: "*Jistěže jdu taky! Zabili by vás, kdybych nešel, zatracení blázni!*" Kuna jen přikývl a v tichosti následoval své druhy ze stanu. Jako poslední se s povzdechem zvedl raněný Orlen, s unaveným úsměvem poplácal Jakeše po rameni a pravil: "*Tak, a znovu do války, příteli. Po kolikáté už to je? Počtvrté, popáté? Ztrácím přehled.*"

O několik set metrů dál se mezitím Mardug s Lirael plížili, do Mojmírova tábora. Za posledním křovím Mardug naposledy zkontroloval její převlek, podal jí kotlík uspávacího jedu, který spolu uvařili, a vyslal ji vpřed. Shrbená Lirael se se svraštělým obličejem kulhala směrem do tábora. "*Hej, kdo tam!*" okřikla ji noční hlídka a zamířila si to s pochodní a taseným mečem rovnou k ní. Lirael zalhala, že je starou špitálnicí a že ji sem poslali, protože nějaký chytrák prý postavil latríny na kopci nad potokem a otrávil tak zdroj vody. A protože velitele chtějí mít zítra na nástupu bojeschopné muže a na běhavkou stižené ubožáky, přichystali špitálníci lék, který teď musí každý v táboře užít - takové jsou prý rozkazy. Voják se nejdřív zasmál, že prý tady dneska vodu nikdo nepije, všichni slaví a pije se pivo, víno a kořalka. Lirael pohotově oponovala, že se otrávenou vodou stačí umýt, nebo v ní jen mít vyprané šaty a voják ji tak nakonec zavedl do tábora k ostatním.

Jejího hořkého léku se nakonec napili všichni, kromě nedůvěřivého kapitána stráže hlídající zajatého seveřana. K vězni ji nenechal ani přiblížit, že prý mu žádnou vodu nedali, a jim samým prý taky nic není. Když Lirael naléhala, obořil se na ni tak, až upadla na zem. Když jí jeden z mladších vojáků sbíral a ona na kapitána znovu spustila, nakonec povolil, aby se jeho muži napili, pokud chtějí, jemu prý ale nikdo žádný dryják cpát nebude. Když Lirael napojila posledního z vojáků, odkolébala se znovu do stínů za Mardugem. Oba pak sledovali, co se bude dít a když začali vojáci odpadávat, vyrazil trpaslík rychlým plížením vpřed. U klece se seveřanem viděl, jak kapitán dává svým mužům co proto, aby mu na hlídce nespali a když Mardug škobrtl o lano jednoho ze stanů, poslal tam jednoho z nich na obhlídku. Mardug se mu obratně vyhnul a přiotrávený voják si brzy ustlal v trávě.

Kapitánovi rychle došlo, že to není jen tak a zamířil rychlým krokem k válečnému rohu, aby zburcoval tábor. Mardug se proti němu rozběhl ze stínů a pokusil se ho povalit. Kapitán byl ale kus chlapa, náraz trpaslíka ustál, za kapuci s ním smýkl o zem a s nadávkami se rozběhl pro roh. Mardug mu nicméně skočil po nohách a pověsil se za ně. Když ho chtěl kapitán odkopnout, Mardug mu do tváře vrhl hrst jiskřícího prachu, čímž ho naokamžik oslepil, následovalo cinknutí Mardugova páčidla o přilbu a kapitán ležel v bezvědomí na zemi. K Mardugovi stojícímu uprostřed spících vojáků se brzy přidala Lirael, když ale zaslechli z jednoho ze stanů hlasy, zamířil Mardug rychle k zajatci, zatímco Lirael hlídala.

"*Dělej, vstávej, něco jsem slyšel!*" snažil se jeden muž probudit jiného. Tomu se ale vůbec nechtělo. Nakonec Lirael strčila hlavu do stanu a oslovila probuzeného vojáka s tím, aby se nelekal, že to jen ona zakopla o kotlík v trávě, že je jen sestrou řádu špitálníků a že nemohla spát. Viděla prý dnes v lazaretu mnoho utrpení a šla se proto projít. Voják se nakonec uklidnil a vyjevil jí, že i on má po dnešní bitvě nervy na pochodu. Lirael s ním o jeho traumatu promluvila a poskytla mu duchovní útěchu. Mardug mezi tím překonal masivní zámek na zajatcově kleci a po chvíli přemlouvání ho přiměl, aby ho v řetězech následoval. Na útěku si ještě všimli, že z velitelského stanu prince Mojmíra vychází slabé světlo, rozhodli se ale nepokoušet štěstí a co nejrychleji odsud zmizet.

Když uběhli půl druhé míle směrem k pobřeží stanuli na smluveném místě. Oddíly některých kapitánů zrovna sestupovali úzkou skalní stezkou dolů na pláž, zatímco jiné se teprve řadili nahoře na útesech, nebo zrovna přicházeli od Svatoplukova tábora. Lirael s Mardugem v naději pohlédli na moře. Byla jasná klidná noc a na obzoru ani lodička. "*Zatraceně, Svatopluku, kde s těmi loděmi vězíš!*" Zanadával Mardug, když v tom se jim za zády ozvalo řinčení poplašných zvonů - v Mojmírově táboře vyhlásili poplach.

### **Sezení druhé (22.10.2023; Tom)**

***TLDR:** Svatopluk v Turisu vyhledává svou spojku, na její radu najímá partu žoldnéřů pod velením falckého veterána Ulrica a pomocí protřelého kapitána Gartha pak posádku námořníků. Společně se v místním přístavu zmocňují dvou lodí a vyrážejí podél pobřeží na smluvené místo, kde se má nalodit vojsko Velimarských lvů.*

Pod rouškou noci vplouvá veslice nesoucí kápí zahaleného Svatopluka s Findalenem do turisského přístavu. Tam se oba společníci nepozorovaně vylodí a zatímco Findalen má za úkol obhlédnout lodě a doky, Svatopluk vyráží do pajzlu U Leklé ryby, aby tam vyhledal Jakešovu spojku. Tou je otylý Mišpulín, Jakešův starý známý a ten správný člověk, když ve městě potřebujete něco sehnat nebo zařídit. Svatopluk svou identitu raději neprozrazuje, jinak s ním ale jedná narovinu a tvrdí, že je stejně jako Jakeš ve službě velimarské koruny. Tím Mišpulína přesvědčuje, že finanční stránka věci je zajištěna a společně osnují plán. Mišpulín Svatoplukovi vymlouvá původní plán zmocnit se velimarských válečných galeon s tím, že nepoměrně vyšší šanci na úspěch budou mít s párem lodí Východoříšské kupecké hanzy. Svatopluk na to nakonec nepříliš ochotně kýve a na radu svého spiklence se odebírá naverbovat pár mužů, kteří by mu pomohli zmocnit se vytipovaných lodí. Mišpulín mezitím vyráží za jakýmsi svým známým, aby dali dohromady posádku námořníků.

Svatopluk poznává korouhev party žoldnéřů, které podle krčmáře pro posílení ochrany města najala městská rada, s lahví nejlepšího pití, co místní putyka nabízí k nim přisedá a vychvaluje jejich reputaci. Sám se představuje jako služebník koruny velimarské a když se žoldáci se zájmem vyptávají na ranní bitvu se seveřany (viz Pánu a vlasti), potvrzuje, že v ní byl. Bohužel ale není dostatečně opatrný, vyjevuje detaily, kterých by si řadový voják nebyl vědom, a zkušeným žoldnéřům tak dochází, že patrně není tím, za koho se vydává. Posílají pro svého kapitána a Svatopluk přiznává, že za nimi přichází s pracovní nabídkou. Soukromě pak promlouvá se zkušeným žoldnéřským kapitánem Ulricem a přesvědčuje ho, aby se do služby prince Svatopluka dali. Ulricův kontrakt s Turisem je vítěznou bitvou nad seveřany prakticky u konce a protože věří, že nabídka velimarského prince bude pro jeho organizaci lukrativní, nakonec si plácnou. Zdálo se, že na něj snad udělal dojem i smělý plán Velimarských lvů, jímž chtějí přenést válku na území nepřítele.

Uric se Svatoplukem se poté shledali s Mišpulínem a Garthem, kapitánem jedné menší kocábky, a ten potvrdil, že do hodiny dokáže dát dohromady dostatek námořníků na to, aby s loděmi dokázali odplout. Mišpulín tvrdí, že se budou muset vypořádat jednak se strážci lodí a jednak s úplatným správcem přístavu, bez jehož vědomí odsud nevypluje ani pramice. Garth je navíc vybavuje jistými klepy, které se o správci doku tradují a které by se dali použít proti němu. O nějakou tu hodinu později se všichni scházejí v přístavu. Tam Svatopluk využívá inkriminujících informací, vráží správci do ruky zlatý dukát a přesvědčuje ho, aby se tu do rána nemotal. Ulric si pak ze skrytu mapuje situaci a společně připravují plán.

Svatopluk v čele svého doprovodu, Garthových námořníků i Ulricových žoldáků, suverénním krokem míří k posádce lodí a vydávaje se za arogantního člena Východoříšské kupecké hanzy velitele stráže falckým přízvukem informuje, že hrozba seveřanů pominula, zítra bude lodím znovu povoleno vyplout na moře a hanzmeister rozkázal, aby byly tyto lodě za úsvitu připraveny. Parta námořníků má prý zkontrolovat lana a ráhnoví a lodě připravit. Ulric se mezitím se svými muži vmísil mezi popíjející ozbrojence a přesvědčoval je o tom, že na ochranu lodí byli najati oni a že je tak budou za úsvitu střídat. Veliteli stráže se to nezdálo, Svatopluk jej však nakonec přesvědčil, aby námořníky vpustili na palubu a ti tam pod Garthovým vedením přichystali past.

Když Ulricovi muži s přiopilými strážci vyvolali rvačku, zatáhl Garth za lano, ráhnoví se zprudka otočilo a srazilo střelce na jedné z palub k zemi. Svatopluk pak čelil veliteli, Ulricovi muži byli nicméně se strážci rychle hotovi, všechny svázali a s roubíky v ústech je naložili na lodě s tím, že je zanechají v nedaleké zátoce. Ještě než vypluli, kázal Svatopluk přetnout tětivy přístavních balist pro případ, že by snad došlo k prozrazení, než zmizí z dostřelu. Všichni se nalodili, vypluli z přístavu a vyrazili podél pobřeží k východu vstříc zátoce, kde ještě ráno bojovali se seveřany a kde na ně už netrpělivě čekaly armády Velimarských lvů.

### **Sezení třetí (05.11.2023; Tom)**

***TLDR:** Velimarští lvi urychleně opouštějí jižní břehy a vyplouvají na sever. Během následujících dní organizují své lodě, konsolidují síly a znovu promlouvají se zajatým velitelem skandů. A nakonec čelí i přepadení pirátů, kteří udělali osudovou chybu, když dvojici kupeckých lodí pokládali za snadný cíl.*

Když veslice s posledními z velimarských vojáků přirazila k lodím, byl mezi nimi i Svatoplukův věrný kapitán stráže Jakeš. Hned po nalodění si to zamířil ke svému kápí zahalenému pánu a pravil: "*Můj princi, pro naši věc jsme získali čtyři kapitány i s jejich muži – Mnislava, Tuhoše z Březové, Kunu a Orlena. Ukázal se i Velemir, ale toho se nám přesvědčit nepodařilo. Nechali jsme ho jít.*" Svatopluk přehlédl vojáky přeskupující se na palubě, pohlédl ke hvězdám, nasál chladný mořský vzduch a zaposlouchal se do vzdáleného řinčení poplašných zvonů přicházejícího z pevniny: "*Udělali jste dobře, kapitáne. Velemir je starý mezek, je to ale i čestný muž a nevěřím, že by nás zradil. K prozrazení muselo dojít jinak... Máš to, oč jsem tě žádal?*" Jakeš hrábl do torny a podal Svatoplukovi pečlivě zavázaný balíček v hnědé kůži. Ten ho s významným pokývnutím podal Mardugovi. Víc nebylo třeba. Šlachovitý trpaslík přikývl, s balíčkem v zubech skočil na jedno z lan a s překvapující hbitostí zmizel nahoře mezi plachtami.

Svatopluk si pak stáhl kápi a obrátil se ke svým velitelům. Zvlášť na veliteli žoldnéřů Ulricovi bylo vidět, že se jen nerad nechá klamat: "*Odpusť, ctihodný kmete, i ty Garthe, že jsem svou identitu nezjevil dříve. V Turisu jsem to považoval za příliš riskantní a na úspěchu mé mise závisely životy těchto mužů. Vše ostatní ale byla pravda a vše na čem jsme se smluvili platí. Ulricu, ty jsi mi řekl, že tě velkopanské tahanice nezajímají. Nás nezajímají rovněž, a právě proto jsme tady. Děláme to, co nám velí svědomí navzdory tomu, co nás za to čeká. Protože nevěřím, že by měl voják jen slepě následovat rozkazy, navzdory vlastnímu rozumu a svědomí. A obzvlášť ne rozkazy velitelů, kteří ve slepé honbě za svými politickými ambicemi nehledí na utrpení lidu, který se zavázali chránit."*

Kolem Svatopluka se shromažďuje čím dál víc mužů, doslova každý je na pochybách a každý chce slyšet jeho slova. "*Slyšte mě, muži Velimaru! Riskujete pro mne své životy a já nemohu jinak, než vám za to oplatit svou úctou a upřímností. Vězte proto, že selže-li naše výprava, nevrátíme se domů jako hrdinové, ale jako velezrádci. Každý jeden z nás propadne hrdlem. Pokud ale neuděláme nic, propadne hrdlem celý Velimar a všechna jižní království. Protože seveřané tentokrát nepřicházejí jako nájezdné bandy, které poberou, co mohou a zase rychle zmizí na moře, ale jako invazní armáda, desetkrát větší než ta, s jakou jsme se zde střetli. Armáda, která vznikla s jediným cílem – zabrat pro sebe naše země a zotročit náš lid! Rozkazy našeho vrchního velitele by nás nutily složit zbraně a čekat, jako ovce na porážku. Ale Mojmír zapomíná, že my nejsme ovce! My jsme lvi a já říkám, že se nenecháme jako on uchlácholit vítězstvím jedné bitvy a neztratíme kvůli tomu celou válku!*

*Ve vašich očích vidím stejný strach, jaký by vzal odvahu i mě. Vězte však, že od sebe nežádám méně! Slibuji vám toto, bratři ve zbrani. Až se vrátíme na Velimar, vykoupím vaše životy tím, že veškerou vinu vezmu na sebe, veřejně se zřeknu dědictví své krve, nechám se vymazat z nástupnické linie velimarského trůnu a bude-li to třeba, dobrovolně odejdu do vyhnanství. Svého bratra znám dost dobře na to, abych věděl, že jeho hněv to upokojí. Co mě se týče, nikdo z vás neví, že toto není výprava pod oficiální záštitou velimarské koruny. Byli jste naverbováni velimarským princem a jen těžko jste mohli tušit, že nejde o záležitost koruny. A přesto, i proti rozkazům...*" Svatopluk tasí meč a zvedá jej do výše, ve stejnou chvíli Mardug na nejvyšším stěžni spouští kus látky, který tam právě upevnil. Královsky modrý prapor se zlatým korunovaným lvem hrdě zavlaje ve větru. "*... jedeme zachránit Velimar! Tak co říkáte, jdete se mnou?*" Řev a bušení do štítů prozrazují, že drtivá většina mužů je na straně Lvů. "*Všichni na svá místa*", pokračuje Svatopluk. "*Pane Garthe, jmenuji vás kapitánem našich lodí. Zadejte kurz, vyrážíme na sever!*" Svatopluk přechází na záď lodi, opírá se o zábradlí a pozoruje, jak mezi vojáky srocující se nahoře na útesech vjíždí jezdci. Na tu vzdálenost takto v noci nerozezná jejich tváře, ale ví, že je mezi nimi Mojmír.

V následujících dnech se na obzoru neobjevili žádné lodě a hrdinové tak mají čas ošetřit své jizvy, načerpat ztracené síly, zorganizovat posádky lodí a zkonsolidovat svá vojska. Kapitán Garth se pustil do výcviku dvou tuctů velimarských vojáků, kteří měli nejlepší předpoklady pro doplnění řad jeho námořníků\*. Svatopluk s Velimarskými lvi a vojenskými veliteli mezitím dávají dohromady další plány a Findalen tráví mnoho času pohroužen v meditacích, kde se snaží uzdravit svou duši zjizvenou zakázanou magií, kterou vnikl do mysli zajatého seveřana (viz Pánu a vlasti). Promluvil při tom i se záštiplným duchem ve svém nitru a ten mu vytkl, proč ztrácí čas se záležitostmi smrtelníků, když jejich cíl - černokněžník Kazimír, který ho proklel - se skrývá někde na jihu. Když ho Findalen přesvědčoval, že ty dvě věci jsou nejspíš spojené, protože Dračí král má nejspíš na hlavě korunu Temného krále, kterého se černokněžník už po desetiletí pokouší vzkřísit, nakonec zodpověděl jeho otázky. Za jeho časů prý dosud nikdy ke sjednocení lidí na severu nedošlo a o žádném Dračím králi Skandu tak elfí písně nepějí - Temný král však za starých časů používal mnoho jmen.

Když se hrdinové sešli ve Svatoplukově kajutě k poradě, princ jim oznámil, že mají zásoby a peníze na platy a žold asi tak na dva týdny. Prý doufal, že na palubách obchodních lodí bude zlata víc, kupci nicméně museli své poklady ukrýt na pevnině, aby je uchránili před případným plundrováním skandů, kdyby snad bitva nedopadla dobře. Společně proto vymysleli plán. Svatopluk věřil, že jeho otec bude ctít dohody, které jménem Velimaru uzavře, alespoň do doby, než se zpráva o jejich vzpouře rozšíří. Svatopluk je koneckonců pořád velimarským princem a členem rodu Mojmírovců, takže kdyby starý král jeho smlouvy nectil, poškodil by tím svůj rod a království. Rozhodli se proto, že na své další zastávce, obchodní stanici Východoříšské kupecké hanzy ležící na jednom ostrově v Severním moři, vyjednají s hanzou půjčku na své vojenské tažení. Spoléhají přitom na to, že mají před případnými pronásledovateli i jakýmikoliv zprávami z jihu náskok a že tak kupci o jejich vzpouře zatím nemohou vědět. Komplikací jim však jsou lodě, na kterých se plavili a které patřili právě této kupecké hanze. Rozhodli se proto vytvořit falešnou nájemní smlouvu, kterou by v případě nutnosti prokázali pronájem hanzovních lodí. Měli štěstí. Ukázalo se totiž, že Mardug už dřív nějaké to lejstro nebo dvě zfalšoval, aby měl povolení pracovat na svém nebezpečném vynálezu, Svatopluk poradil s právními náležitostmi a Garth zase s cenou, jakou by za takový pronájem mohla hanza chtít. Navíc se ukázalo, že kupci měli větší strach o svoje zlato, než listiny - v kapitánské kajutě našli nejen četné hanzovní dokumenty, ale dokonce i pravou hanzovní pečeť a Mardug tak po pár dnech práce skutečně vyhotovil zdařilý padělek opatřený všemi náležitostmi.

Nakonec se Svatopluk s Findalenem odebrali do tmavého kutlochu navštívit svého vězně. Smrdělo to tam jako v psinci a Svatopluk tak rozkázal svým mužům, aby vězni donesli káď vody, čisté šaty a něco k jídlu. Potom se s ním snažili promluvit. Moc sdílný nebyl, ale bylo zjevné, že to není žádný hlupák. Dobře si spočítal, že ho unesli proto, že od něj chtějí informace. Findalena přitom nazval *draugirem*, navrátilcem, a nabádal ho, aby zahájil ty své temné čáry, ať už to mají za sebou. Na to mu vznešený elf odpověděl, že není navrátilcem, je prý něčím jiným a aby to dokázal, vytáhl dýku a řízl se do dlaně. Rudá krev kapající na podlahu je toho prý důkazem, protože žádný neživý by přece nekrvácel. Když se po tomto pokusu o rozmluvu odebírali k odchodu, rozezněl se na palubě křik a zvonění zvonů.

K jejich pravoboku se rychle blížila svižná loď s černou vlajkou - piráti! Všichni tasili zbraně a začali se připravovat na přepad. Dvě těžké obchodní lodě plné velimarských vojáků byly kus vzadu. Piráti si museli myslet, že jsou plné zboží a že menší a rychlejší Garthova briga, na které se teď hrdinové nacházeli, je jejich ozbrojeným doprovodem, se kterým se tak chtěli vypořádat jako s prvním. Když piráti pomocí lan s kotvami s řevem a chřestěním čepelí zahákovali brigu, odpověděli velimarské síly řevem a bušením do štítů. Tím piráty, kteří očekávali snadný lup, znejistili a když proti nim vylétli jejich oštěpy a Findalenova ohnivá magie, poznal pirátský kapitán, že si vzali větší sousto, než chtěli, a zavelel k ústupu. Piráti přeřezali lana a loď se začala vzdalovat. Vítězný jásot velimarských sil přerušil Svatopluk, který vyskočil na zábradlí a držíce se lana mířil mečem na kapitána pirátů: "*Ty zbabělá mořská kryso! Postav se mi jako muž, s mečem v ruce, nebo pošleme tu tvoji pirátskou bárku ke dnu!*" Zraky pirátů se upřely na kapitána, ten tasil svou šavli a s křivým šklebem se otočil k princi.

***Pozn.:** Výsledkem je, že velimarská výprava disponuje Garthovou menší, rychlejší a obratnější brigou a dvěma velkými těžkými obchodními kogami. Z brigy se stala vlajková loď výpravy a nese Velimarské lvi, jejich vězně, kapitána Gartha s tuctem námořníků, velitele Ulrica s tuctem jeho úderníků a kapitána Jakeše s princovou osobní stráží o síle praporu, tj. asi kopy mužů (pět čet). Každá z kog pak nese asi dva tucty námořníků a dva velimarské kapitány s jejich pluky. Kapitáni sice za normálních okolností velí pluku o síle ca 300 mužů, v bitvě u Turisu ale mnoho mužů padlo nebo bylo vážně zraněno, takže bojeschopných jich zbylo ca 120 na pluk (tj. dva prapory, či deset čet). Chybějících 180 je zhruba rovnoměrně rozděleno mezi padlé a vážně raněné, což znamená, že bitvu u Turisu nepřežilo ca 30 % mužů, dalších 30 % v ní bylo vážně raněno a jen zbylých 40 % zůstalo bojeschopných. Celá výprava tak čítá tři lodě, ca 60 námořníků a ca 540 ozbrojenců (4 pluky, 9 praporů, 45 čet). Celkem tedy ca 600 mužů.*

### **Sezení čtvrté (19.11.2023; Tom)**

***TLDR:** Svatopluk vyhrává duel nad kapitánem pirátů, ti ale později využívají zmatku způsobeného bouří a prchají zpátky na moře. Výprava doráží na stanici kupecké hanzy a nakonec lstí přesvědčuje místního správce, aby ji štědrou půjčkou finančně zabezpečil. Princ Svatopluk musí nicméně zanechat svůj rodový prsten jako zástavu a jejich vojákům se nařízený spěšný odjezd příliš nelíbí.*

Pirátský kapitán princovu výzvu k souboji přijímá a jeho muži připravují kolbiště tak, jak je na otevřeném moři zvykem. Mezi obě lodě umisťují dlouhou fošnu a do moře vlévají plná vědra krve a rybích vnitřností z kuchyně. Netrvá dlouho a objevují se první žraloci. Svatopluk bez známky strachu skáče na prkno a s jiskrami v očích a mečem namířeným na kapitána volá: "*Ty chátro pirátská, nevíš čí je to prapor? Já jsem princ Svatopluk, Lví srdce Velimaru. Seveřané se třesou před mým jménem a ty si troufáš stavět se mi do cesty?*" Otrlý pirátský kapitán s žoviální úklonou za smíchu svých kumpánů smeká klobouk: "*Ó, tak to pardón. Ale... tady jsi na moři, princátko. Tady tím nikoho nedojmeš!" Pak ukázal šavlí na hejno žraloků vířící pod nimi. "Těm dole je jedno, z jak urozené kun\*y jsi vypadl!*"

"*Ty pse, budeš litovat, žes mě potkal!*" zvolal nepříčetný Svatopluk a vyrazil na kapitána. Ten vší silou dupl a prkno se rozhoupalo nad vlnami. Princ zavrávoral, naštěstí ale rychle získal rovnováhu a než po něm chechtající se kapitán skočil, byl znovu ve střehu, nohy daleko od sebe, těžiště nízko, jak ho to Sir Luther učil. Úkrok vzad, vykrýt jednu ránu, druhou, nečekaná finta, převzít iniciativu, výpad a vpřed. Kapitán jeho protiútok ustál. Zdálo se, že je nejen lstivý protivník, ale i zdatný šermíř. Oba muži spolu nad vířící rudou hlubinou plnou klapajících zubů zápolili notnou chvíli a když už byli oba zadýchaní, vyrazil kapitán rozčíleně vpřed a snažil se prince povalit na lopatky. Ten nicméně uskočil stranou, zavrávoral na okraji fošny a kapitán tak skončil v člunu na palubě velimarské brigy. Bleskově skočil zpátky na prkno a po rychlé šermířské výměně vedl lstivý výpad na princův pravý bok. Ten uvěznil pirátovu šavli svou paží, z jeho boku se ale vylinula krev. Kapitán hrábl za záda a v ruce se mu zaleskla zahnutá dýka, kterou se pokusil vrazit do princova krku. Ten jeho ruku chytil a oba muži se v zaklesnutí přetlačovali nad krvavou hlubinou, až Svatopluk napjal zbývajících sil, odkopl svého soupeře a než se ležící pirát vzpamatoval, měl na krku Svatoplukovu čepel. "*Vzdej se, pros o život a já jej ušetřím!*" Kapitán chvíli mlčel, pak se rozchechtal napřáhl ruku a zavtipkoval: "*Řekněme, že to byla plichta, co ty na to?*"

Svatopluk kázal kapitána svázat, odzbrojit jeho muže a obsadit loď. Ulric se toho se svými muži zhostil a když předvedl svázaného kapitána, seděl už Svatopluk se zvedlou paží na židli a se zkrvavenou tunikou u nohou. Sestra Lirael obvazovala jeho ránu. Findalen, Garth i ostatní mu stáli po boku a začali piráta vyslýchat. Ten se představil jako starý mořský vlk Dravos Mořský a tvrdil, že vykoupí svůj život pokladem, který se mu za léta podařilo nastřádat. Na lodi ho prý ale nemá, je skryt na jednom ostrůvku asi tři dny plavby na východ. Garth by se za pirátským pokladem rád vydal, Findalen ale nechtěl, aby piráti tak snadno unikli spravedlnosti. Svatopluk podotkl, že kdyby se za pirátským pokladem skutečně vydali, zprávy z jihu by mezitím dozajista dorazili na obchodní stanici a oni by tak přišli o možnost získat od hanzy půjčku na svou válečnou výpravu lstí. A protože je existence onoho pokladu zaručena jen slovem piráta, byl by holý nerozum vsadit na něj vše. Nakonec proto rozhodli, že piráty předají spravedlnosti na oné obchodní stanici. A kdo ví, třeba je tam na ně vypsána i nějaká odměna, anebo jim to pomůže ve vyjednávání s hanzou. Dalšího dne výpravu nicméně stihla bouře, piráti využili nastalého zmatku a ztratili se na moři.

Když pak dorazili na stanici, dal se kapitán Garth se svými námořníky do oprav škod, které jejich lodě v bouři utrpěly a proviantní důstojník Mardug do shánění zásob pro další plavbu. Svatopluk s Findalenem, Ulricem a několika zbrojnoši potom zamířili do paláce hanzovního správce, zatímco muži, kteří nebyli potřeba na lodích ani u proviantu, dostali rozchod a zamířili si to do přístavních putyk. Správce ostrova velimarského prince i s jeho doprovodem jménem své organizace uctivě přivítal a pohostil. Ti ho nejdřív spravili o výsledku bitvy i o své trestné výpravě na sever a o obchodu, který s hanzou přicházejí jménem velimarské koruny uzavřít. Hanzovní správce byl zdatný obchodník, nakonec se jim však podařilo vyjednat půjčku se slušným úrokem, která by snad měla pokrýt veškeré náklady jejich výpravy. Správce byl nicméně kluzký jako úhoř a nechtěl podepsat, dokud se jeho organizaci nedostane nějaké hmotné zástavy. Princ proto sňal svůj masivní zlatý prsten, vrazil jej správci do ruky a pravil, že mu v zástavu dává rodový prsten Mojmírovců, tepaný nejlepšími veligradskými šperkaři z těch nejryzejšího zlata a s modrými safíry vsazenými do očí zlatého lva, které prý pocházejí z veliké řeky Mary, tlukoucího srdce Velimarského království. Správce byl spokojen.

Přestože je pak zval na večerní banket a všemožně se snažil, aby se na jeho ostrově zdrželi (snad protože v lodích plných vojáků viděl příležitost, jak do místního hospodářství napumpovat jejich zlato), družiníci to rázně odmítli. Místo toho se dohodli, že vyrazí hned jak budou jejich lodě naloženy. Měli sice náskok, ten ale nemohl být velký a i kdyby je nepronásledovali ani Mojmírovi muži, ani žoldáci kupecké hanzy, které ukradli lodě, zprávy o jejich rebelii sem dříve či později dorazí a bylo by lépe být tou dobou daleko na otevřeném moři. Garthovi námořníci s tím větší problém neměli, s ozbrojenci to ale bylo horší, a tak se Ulric se Svatoplukem docela zapotili, aby je z přístavních krčem a nevěstinců nahnali zpátky k lodím. Vojákům se to pravda moc nelíbilo.

### **Sezení páté (03.12.2023; Tom)**

***TLDR:** Lvi promlouvají se zajatým skandským velitelem a míří na zdánlivě neobydlený ostrov, na kterém potřebují doplnit vodu a zásoby. Průzkum nicméně odhaluje starobylé ruiny jakési dávno zmizelé civilizace a nakonec i jakýsi podivný lid, který tu po ní zbyl.*

Ve shonu příprav k vyplutí se princ Svatopluk na chvíli ztrácí v místní kapli a modlí se tam za zdar jejich mise, velimarský lid i životy mužů, kteří s nimi pro jeho ochranu vypluli na sever. Pak nechává štědrý dar (tj. léčba *Jizvy* na *Poutu* Lirael) v přidruženém sirotčinci. A zpátky v docích pak promlouvá s kapitánem jedné kupecké bárky, která se dnes chystá vyplout k jihu. Platí mu zlatý dukát za převoz a posílá s ním Šimona, věrného muže své vlastní stráže, aby tam odvezl váček mincí pro početnou rodinu kapitána Jakeše (léčba *Jizvy* na *Poutu* Jakeše) a list svému otci, velimarskému králi Svatoplukovi. V něm vysvětluje svou vzpouru i plán postavit se Dračímu králi ve Skandu.

Následujících několik dní probíhala plavba v poklidu a měli tak čas na doplnění ztracených sil a zhojení utržených jizev. Svatopluk s Findalenem tu a tam navštívili i svého vězně, velitele skandského předvoje, kterého zajali u Turisu. Jednoho jitra ho dal Svatopluk dokonce vyvést nahoru na palubu, aby po týdnech strávených v temnotách své podpalubní cely znovu pocítil teplo slunečních paprsků. Při pohledu na moře za rychlého rozbřesku seveřan pookřál a dal se s nimi do hovoru. Tvrdil, že Dračí král svou invazí plní vůli svého lidu a že je to lid, kdo chce dobývat, protože doba je zlá, lidí je mnoho, mrazy přicházejí čím dál dřív a mnozí umírají. Lvi oponovali, že válka přeci nemůže být jedinou cestou, jak jejich úděl zlepšit. "*Měli jste s námi raději posílit diplomacii a obchod,*" radil Svatopluk, "*válka nic neřeší!*" "*Pro seveřany řeší válka všechno*," oponoval Skand a pokračoval: "*Nebyla snad tvá vlastní říše skuta v ohních války, mladý princi?*"

Svatopluk na to neodpověděl, místo toho seveřana i Dračího krále rozčíleně nazval blázny, když si myslí, že dokáží dobýt celý kontinent. I kdyby vyhráli každou bitvu, dobyli každé město a všechno, v co Dračí král doufá, se vyplnilo, jižané se svých zemí nikdy nevzdají. Po další staletí budou okupantům vzdorovat, i kdyby jen partyzánsky, a nepoleví, dokud je ze svých zemí do posledního nevyženou. "*Jižané jsou slabí,*" oponoval seveřan, "*a elf viděl, co proti vám stojí. Tahle válka bude rychlá.*" Findalen na něj naléhal, aby nenásledoval svého krutého krále slepě do záhuby a vyjevil svou vlastní svobodnou vůli. Pokud jim pomůže, mohou Dračího krále zastavit a ušetřit tak před touhle nesmyslnou zničující válkou všechny, elfy, Slávy, Falky, stejně jako Skandy bez rozdílu. "*Má věrnost patří Králi,*" odvětil seveřan suše, zahleděl se na moře, nasál chladný mořský vzduch a dál už s nimi nemluvil. Lvi ale měli podezření, že o tom přesvědčuje víc sebe, než je. Svatopluk celou věc uzavřel: "*Poslouchej mě dobře, Skande. Já udělám cokoliv, abych svůj národ zachránil, rozumíš? Cokoliv! A pokud to znamená zabít tvého krále, pak ho budu pronásledovat třeba až na zamrzlý kraj světa, rozumíš? Až na kraj světa! Odveďte mi ho z očí!"*

Později toho dne zvolala hlídka ve strážním koši "*Země na obzoru! Země na pravoboku!*" Svatopluk přiskočil k zábradlí a marně mžoural do dálky, "*Findalene, co vidí tvé elfí oči?*" "*Ostrov. Mnoho mil na severovýchod. Nepříliš velký, ale pokrytý skalami a zelení. Bude tam voda,*" odvětil Findalen. To Svatoplukovi stačilo: "*Pane Garthe, zadejte kurz na severovýchod. Protáhneme si nohy a doplníme zásoby vody.*" Kapitán zadal svým mužům rozkazy, zatočil kormidlem a celá flotila nabrala kurz směrem k ostrovu. Když k němu dorazili, zjistili, že je lemován mělčinou s mnoha skalami a rozhodli proto, že na ostrov nejdřív vyšlou průzkumný oddíl. Marně Jakeš naléhal, aby princ nedával svůj vlastní život všanc a ten se tak brzy plavil s Velimarskými lvy směrem k ostrovu. Findalen z přídě mapoval vodu a pomalu se proplétali skalistými mělčinami. Po vylodění se rozdělili a Svatopluk s Findalenem vyrazili lesem k severu.

Cestou narazili na vodu, divokou zvěř a nakonec i zelení pohlcené ruiny jakési starobylé svatyně. Findalen poznal, že patří dávné lidské kultuře, která ze světa zmizela před tisíci lety a o níž toho ani elfí učenci dnes mnoho nevědí. Snad jen že údajně obětovali a praktikovali krvavou magii. Findalen proto obezřetně pátral po nějakých prastarých zaklínadlech a Svatopluka napadlo, že je-li to nějaká odlehlá svatyně, pak k ní kdysi jistě vedla cesta ze sídla oněch uctívačů. Tasil proto svůj meč, začal oťukávat břečťanem porostlou zem v okolí ruin a skutečně pod zelení našel stezku ze starých rozbitých kamenných dlaždic. Když ji s Findalenem opatrně následovali, došli až ke dřevěné palisádě, která byla v podstatně lepším stavu, než ty kamenné ruiny. Bez váhání proto skočili do křoví a začali se rozhlížet. Zezadu se k nim nicméně neslyšně přikradla jakási dvě nahá humanoidní stvoření, začala se na ně sápat a mluvit jakýmsi prapodivným jazykem. Když se jim vysmekli a semkli se se Svatoplukem s napřaženými zbraněmi zády k sobě, Findalen přeložil, že se pořád dokola ptají, jaká je jejich užitečnost. Podivná otázka a tvorové se na ně navíc sápali dál i přes tasené zbraně. Nic nepomohly ani Findalenovy pokusy s nimi promluvit.

Když jeden z nich sám bez jakéhokoliv pudu sebezáchovy naběhl na ostří Svatoplukova meče a začal se na prince přes ostří ve svém břiše sápat, ten z něj svou čepel rychlým škubnutím vytrhl a uťal mu hlavu. Findalen se pokusil nabodnout druhého na kopí, ten mu ho však chytil a znovu se na něj sápal. Svatopluk se prosmýkl za zády svého druha a z otočky zasekl svůj meč hluboko do ramene dorážející nestvůry. Jejich ohledání pak překvapivě prozradilo, že to byli smrtelníci, lidé, jenže svá těla zohavili řadou podivných zákroků. Jejich uši byli zastřiženy, zuby zbroušeny do špiček a jazyky rozříznuty do rozeklané hada připomínající podoby. Jejich holá těla zdobily obrazce z jizev a jejich kůže byla podivně bledá, skoro až našedlá, jakoby se snad po generace vyhýbali slunci a drželi se ve stínu hustého lesa. Podivná stvoření.

### **Sezení šesté (17.12.2023; Tom)**

***TLDR:** Lvi pokračují v průzkumu ostrova, vysoko v korunách nacházejí vesnici domorodců a uzavírají s nimi dohodu. Ta je ale záhy porušena, protože domorodci jsou kanibalové a v početné velimarské výpravě nevidí víc, než příležitost k naplnění svých spíží. Krvavá řež však nakonec končí vítězstvím družiny.*

Kapitán Garth po stopách domorodců vede družinu hlouběji do vnitrozemí až k ruinám jakéhosi prastarého chrámu či paláce. Ten je prošpikován pastmi a na nádvoří si všímají, že v korunách stromů nad nimi jsou provazové mosty. Svatopluk tam jako válečník družiny šplhá první, zbroj ho ale tíží, a tak po kluzké liáně v půli cesty sjíždí dolů. Svůj pád naštěstí nakonec zastavuje a za cenu nataženého vazu v rameni se vydrápe až na dřevěnou plošinu. Ostatní jej rychle následují a dochází jim, že je tam celá vesnice domorodců a že se přes ni nejspíš proplížit nedokáží. Skrývají proto své zbraně, s holýma rukama vystupují vpřed a snaží se navázat kontakt. Zvědaví domorodci brzy vylézají ze svých chýší a nedůvěřivě družinu obestupují.

    Findalen jejich jazyku jakž takž rozumí a dělá tak pro družinu překladatele. Ta divochy ujišťuje, že přichází v míru a ptá se po náčelníkovi. Statný válečník v kostěné zbroji s mnoha jizvami ve tváři vystupuje vpřed a dává se s nimi do hovoru. Představuje se jako "*ten, jenž zasévá bolest*" a ptá se, jaká je jejich užitečnost. Družina je zmatená, Svatopluk nicméně začne štrachat v brašně, poté si dřepne a pomocí křesadla, ocílky a troudu na dvě rány rozdělává oheň. Divoši jsou z toho u vytržení, zdá se, že sami rozdělávají oheň pomocí klacíků, což je stojí podstatně více času a úsilí. Svatopluk pobízí náčelníka, aby si od něj křesadlo vzal darem, na důkaz jejich užitečnosti. Ten přijímá a ptá se, zda jsou družiníci duchové a jak se dostali na ostrov? Družiníci tvrdí, že přišli z moře, že jen potřebují doplnit zásoby jídla a vody, a poté že zase rychle odplují. Náčelník se ptá, zda dýchají pod vodou jako ryby a když říkají, že nikoliv a že připluli v lodích, dřevěných domech na vodě, jak je popisuje Garth, označuje to náčelník za nemožné. Garth proto vytahuje svůj dalekohled, pomalu vystoupá na nejvyšší terasu vesnice a tam náčelníkovi ukazuje lodě kotvící v zátoce. Plachty mají stažené, jen na hlavním stěžni hrdě vlaje prapor se zlatým korunovaným lvem Velimarského království.

Náčelník se tomu diví, nakonec se však ptá, kolik jich s nimi přišlo. Když Svatopluk odpovídá, že mnoho, nabízí jim náčelník jídlo za další taková kouzla, jako jsou jejich křesadla a dalekohledy. Procházejí společně jejich spižírny a protože nevědí, z čeho přesně je sušené maso, které tam nacházejí, žádají na Garthovu radu pouze o ovoce, ořechy a kořínky. Ty jsou na moři stejně nejvíc zapotřebí, protože nějaké maso tam lze obvykle obstarat rybolovem. Domlouvají se, že si zboží vymění ráno na pláži a Svatopluk na stvrzení dohody nabízí náčelníkovi ruku. Ten na ni jen nechápavě hledí a Svatopluk se tak jen s úsměvem podrbe ve vlasech. Odpovědí je mu grimasa z náčelníkových špičatých zabarvených zubů, která snad byla myšlena jako úsměv. Po cestě lesem zpátky družiníci probírají své podivuhodné setkání. S jistotou nic nevidí, mají ale nepříjemný pocit, že je divoši sledují a Svatopluk nabádá k opatrnosti.

Ráno vyplouvají čluny s Velimarskými lvi a celým houfem ozbrojenců zpátky směrem k ostrovu. Na pláži už je čekají divoši s bednami připravenými k naložení. Svatopluk káže svým mužům, aby vyložili zboží - bedny s provazy, noži, vidličkami a všelikým harampádím, bez kterého se výprava lehce obejde, ale divochům by mohlo připadat zajímavé. Náčelník se na něj šklebí a potom vydává povel. Z lesa se hrnou desítky válečníků ozbrojených dřevěnými kyji a pazourkovými oštěpy. Svatopluk velí k útoku a rozpoutává se krvavá bitva. Sám princ s Garthem čelí náčelníkovi a jeho strážcům, brzy je ale jasné, že si domorodci vzali větší sousto, než dokáží strávit. Princ odráží náčelníkovi výpady, přesekává mu kyj a zanechává hlubokou sečnou ránu v jeho břiše. Pak na něj napřahuje svůj meč. Dobře ví, že se tito divoši bolesti nebojí, že mu na něj náčelník nejspíš naběhne, jako ti divoši co potkali včera v lese, a pokusí se mu tak zbraň uvěznit ve svém vlastním těle, aby se na prince dostal svými hnusnými špičatými zuby. Svatoplukova lest funguje dokonale. Když se proti němu náčelník rozběhne, princ hbitě sklápí svou čepel stranou, rychlým sekem utíná jeho napřaženou pazouru a druhým pak i jeho hlavu\*. Garth mezitím s pomocí dýky a šavle zápolí s jedním z náčelníkových strážců a nakonec ho posílá k zemi. Svatopluk ze země zvedá náčelníkovu hlavu, se zkrvaveným mečem v ruce ji zvedá do výše a vítězně křičí na domorodce. Ti začnou vřeštět a rychle utíkají zpátky do lesa. Svatopluk za vítězného řevu svých mužů vytahuje zlatou minci s vyraženým korunovaným lvem a cvrnká ji na tělo proradného náčelníka. Tito domorodci na Velimarského lva jen tak nezapomenou.

*\***Pozn.:** Svatopluk s pomocí Bojovnických znalostí náčelníka obelstil a zaútočil tak na nejnižší z jeho hranic, jeho Duši. Ke své lsti přitom využil zkušeností, které v boji s divochy nabyl předešlého dne, a mohl tak díky válečnické ZS Veterán náčelníka obelstít s bravurním manévrem velmi mocně, proti čemuž se proradný náčelník už Duševně vyčerpat nedokázal.*

***Pozn.:** Předchází Kapitola IV. Pánu a vlasti. Následuje Kapitola VI. V dračím chřtánu. Stránka Tažení je zde.*