Krvavý náhrdelník

V sedmé kapitole knihy **Nevyzpytatelné jsou cesty osudu** se **bratrům Malletovým** se dostává do rukou **rubínový náhrdelník**, který se **Neven** rozhodne věnovat **Alexandře**. Ta se chce vrátit domů do **Stříbrouch** a popudí proti sobě svého milého. Zranění z boje, které utrpěl **Ewin** se nehojí a cesta se ještě víc protahuje. Hlavní trojlístek – **Pipin**, **Eiri** a **Sebas**, sledují stopy vedoucí na rozcestí, odkud však neví, kam se dál vydat. Kouzelník z Lexaurrinu svěří jejich osud do rukou **Matky Přírody** a trojice se ocitne v temném hvozdě, kde se setkají s **divousem** a jeho psi.

**Následující řádky vyzrazují podrobný děj kapitoly**:

**Bratři Malletové** nevědí, koho zabili ani zda cizí družina vůbec šla po jejich stopě. Prošacují jejich těla a Neven objeví u sekerníka zamčenou skříňku. **Hresman** u sebe však nemá klíč a tak mladšímu zbojníkovi nezbude než zámek vypáčit dýkou. V krabičce jsou nějaké listiny a překrásný **náhrdelník** se šesti velkými rubíny. **Veig** se začne o lup zajímat, leč **Neven** ho odbude, že šperk našel on, a tudíž mu po právu náleží. Poté bratrovi hodí skříňku s pergameny, které ani jeden z nich není schopný přečíst. Prostřední ze zbojníků se rozčilí a hodí věc do ohniště. Plameny změní barvu na smaragdovou a všichni se polekají.
SPOILER: Skupina vedená **Hresmanem** pouze převážela zmíněný náhrdelník, který si objednal čaroděj **Stawros**. Šperku se přezdívá **Ellenderovy slzy** (viz. **Epilog** knihy **Nevyzpytatelné jsou cesty osudu**) a jedná se o magický artefakt, který před desetiletími vytvořil démon **Andars** (viz. druhý díl **Tři jezdci apokalypsy** – kapitola **VII. Tři jezdci apokalypsy**). Po náhrdelníku velmi touží i **medvědodlak** z temného hvozdu, jenž věří, že se s jeho pomocí zbaví svého prokletí.

Od potyčky s Hresmanovou družinou uplynou tři dny, avšak stav nejstaršího z bratrů se vůbec nelepší. Má silné bolesti, jízda na koni mu činí strašlivé potíže a není v jeho silách jít cokoli ulovit. Uvědomění, kolik věcí, jež dříve hravě dokázal, a najednou je nezvládá, ho přivádí do hluboké deprese a cítí se být svým bratrům pouze na obtíž. Skupina postupuje vpřed šnečím tempem a mlčící Veig se utápí v zádumčivosti, jíž pomalu, ale jistě začíná propadat i Neven, který dokonce opakovaně prokleje bohy.

Nejmladší zbojník je čím dál víc zoufalý a tlačí na **Hildu**, aby jeho bratra zachránila. Ta se brání, že udělala všechno, co mohla a že není ranhojička. **Alexandra** začíná vážně uvažovat o návratu domů, jelikož cesta je zdlouhavá, únavná a také jí přináší spoustu nepohodlí. Neven si dává celou věc za vinu, neboť to byl jeho nápad „unést“ dceru purkrabího, do níž se zamiloval.
SPOILER: V odstavci se vyskytuje věta: „Od doby, co však začali spolupracovat s jistým člověkem, si nemuseli dělat starosti, že by po nich otevřeně šli muži purkrabího“, která rovněž i vysvětluje, jak se trojice zbojníků mohla nepozorovaně dostat na **hrad** a odvést odtamtud Alexandru. Oním „jistým člověkem“ je totiž komorník **Orin**, pro něhož bratři Malletové pravidelně přepravovali zásilky drogy zvané **kurroger**. Drogová aféra se v sérii začne rozplétat až ve druhém díle **Tři jezdci apokalypsy**.

Alexandra, která si taktéž dělá starosti o život nejstaršího z bratrů, se na svého milého obrátí s otázkou, zda si myslí, že Ewin přežije nebo, jak říká Hilda nejpozději pozítří zemře. Nevena její dotaz rozzuří a téměř ji uhodí. Zraněný zbojník se rozkašle a nejmladší bratr k němu hned přispěchá, aby mu podal čutoru. Ta je však prázdná. Dosud mlčící Veig upozorní Nevena na blízký potok a pošle ho pro vodu. Pak počká, až plačící Alexandra poodejde a přistoupí k Ewinovi.

Nejstarší bratr tuší, že zemře a rád by Veiga požádal, aby ho zbavil trápení. Neudělá to však, neboť ho má rád a nechce mu touto žádostí ublížit. Prostřední zbojník mu navrhne, že s ním pojede v sedle a slíbí mu také, že živé je nedostanou. Když se nejmladší Mallet vrátí s vodou, Veig poodstoupí stranou a opět umlkne. Ewin se napije a zavzpomíná, jak byl Neven již v ranném dětství snaživý a chtěl jim neustále pomáhat – pořád za nimi běhal jako pejsek, napodoboval je a často se jim i  pletl pod nohy.

Pro Ewina jsou to krásné vzpomínky, jež ovšem mají hořkou pachuť. Veig nikdy neuměl snahu nejmladšího bratra ocenit – lezl mu pouze ustavičně na nervy a překážel mu. Když jednou skládali dříví na zimu, Neven k nim nadšeně přiběhl a začal zvedat těžký špalek. Prostřední bratr mu ho okamžitě zabavil a poté ho jím úmyslně praštil, až mu vyrazil dva zuby. Od té doby, jak nejstarší zbojník vzpomíná, se Neven přestal snažit, aby ho měl Veig rád.
SPOILER: V textu použito přirovnání k mrazivým severním končinám, které jsou domovinou trpaslíků, krollů a temných elfů, již jsou v sérii zmíněni vůbec poprvé.

Ewin současně přiznává, že zná důvod Veigovi dlouholeté nevraživosti vůči Nevenovi. Viní ho totiž ze smrti jejich matky, která od narození nejmladšího syna s každým dnem slábla, dokud jednoho sychravého rána nevydechla naposledy. Nejstarší zbojník si ono ráno vybaví. Nevenovi byly teprve čtyři roky a chvilku poté, co žena zemřela, upozornil bratra, že venku sněží.
SPOILER: Sníh je konkrétně v tomto odstavci přirovnáván k popelu. Neven miluje sníh, což je patrné v kapitole **VIII. Cesty osudu**, kde jako chlapec žádá neznámého cizince, aby jim uprostřed zimy vyprávěl příběh O Ženě z křišťálu. Později v téže kapitole se jako již dospělý zlobí na Ewina, který se s ním vsadil, že sníh vypadá v hlavním městě jinak než na vesnici. V závěrečné kapitole **IX. Prach, peří a blesky** zemře Neven rukou **Rudé čarodějky**, která ho spálí na popel – „Šedavý popílek přikryl zčernalou trávu a pekelné brány se slavnostně otevřely, aby uvítaly další ztracenou duši.“

Nejstarší zbojník se ještě jednou napije a zeptá se Nevena, kolik mil je ještě dělí od města **Kessen**. Přitom ho neopomene několikrát ujistit, že mu nic není a bude naprosto v pořádku. Neven mu odpoví na otázku a nechá ho odpočívat. V duchu se vzteká, že mu bratr lže do očí a stále ho považuje za malého a hloupého kluka. Potom se obrátí na uplakanou Alexandru, která se mu začne omlouvat za předchozí dotaz, přičemž mu navrhne, že vezmou Ewina k ranhojiči.

Neven se rozčilí nad její prostoduchostí a upozorní ji, že jsou hledanými bandity a nově i únosci dcery purkrabího, tudíž nemohou přijet do nejbližší vesnice a žádat tam o pomoc. Šlechtična se jeho reakce poleká a začne koktat, načež přijde s nápadem vrátit se do Stříbrouch. Věří totiž, že když vše vysvětlí otci, odpustí jí a smiluje se i nad zbojníky. Nejmladší Mallet se vytočí a barvitě jí popíše, jak by to dopadlo ve skutečnosti.

Alexandra nechce věřit, že by její otec mohl být takový tyran a začne ho před Nevenem omlouvat. Ten jí hned vmete do tváře, jak si mu na otce sama stěžovala, že jí nic nedovolí, nikam jí nepustí ani jí nenechá se stýkat se s cizími lidmi. Dívka mu začne tvrdit, že to je sice pravda, ale že to vlastně nebylo tak hrozné, a hlavně to mělo i mnoho výhod, které teď nemá např. pohodlí, krásné nové šaty, každodenní koupel v teplé vodě atd. Neven nemůže uvěřit vlastním uším, a protože není hlupák, dojde mu, že to jeho milá říká proto, že se chce vrátit domů.

Upozorní tedy Alexandru, že prohlédl její úmysly a vyčte jí, jak je nevděčná, když pro ni tolik riskovali. Dívku jeho slova zaskočí a snaží se mu vysvětlit, že to myslela úplně jinak. Neven si povzdychne nad tím, jak je jeho milá hloupá. Dosud byl okouzlen výhradně její krásou a tento drobný detail jaksi přehlédl. Po tomto rozhovoru však vystřízlivěl a mrzí ho.

Upřímně dá své milé na vybranou, zda s ním chce putoval dál nebo ji má ponechat v lese, aby ji tam později mohli zachránit lidé jejího otce. Když ovšem vidí, jak jeho slovům zúčastněně přikyvuje, dojde mu, že je to jen naučená póza a že Alexandra nad jeho slovy ve skutečnosti vůbec nepřemýšlí. Jakmile si toto uvědomí, je schopný odhadnout její další reakce a současně také odhalí, jak strašlivě je dívka nesamostatná a závislá na názorech a rozhodnutí druhých.

Hněvá se na svou milou pro její naivitu a charakter, který chápe, že nezmění, a současně si začíná uvědomovat i druhou stránku věci – Alexandra se k němu citově připoutala a neopustí ho, i kdyby jí ublížil. Samotná dívka se cítí bezradně, neboť ví, že nic z toho, co umí, jí nemůže pomoct přežít. Když odjížděli ze Stříbrouch hýřila kuráží a vysmívala se „rozmazleným holčičkám“, které potřebují žít v přepychu. Po několika dnech cesty a střetu s realitou nelítostného světa si na nic z toho nevzpomíná a touží akorát po obejmutí a ujištění, že všechno bude v pořádku.
SPOILER: Autoři zde poukazují na dnes poměrně častý nešvar ve výchově dětí, jenž může mít nedozírné následky pro jejich budoucnost. Konkrétně v tomto případě není pointou rozmazlování ve smyslu pořizování a dovolování dětem všeho, co si jen zamanou (byť k této myšlence postava dcery purkrabího velmi svádí), nýbrž tzv. „opičí láska“, která dětem bere veškerou samostatnost a schopnost objevovat samy svět. Alexandra Goldblum má ztělesňovat produkt takové výchovy – neukrojí si sama ani chleba, představa, že by měla jít někam pěšky, je pro ni doslova zdrcující a neustále očekává, že veškeré problémy za ni vyřeší otec nebo někdo jiný, neb ona k tomu nikdy nebyla vedena. Její láska k Nevenovi pak pramení z potlačované touhy opustit „sterilní klec“, již pro ni vytvořil otec, aby ji uchránil před vším nebezpečím a zlem tam venku. Mladý zbojník představuje v očích Alexandry vše zakázané a neznámé, co nejenom chce, ale především potřebuje poznat, aby si sama mohla vytvořit obrázek o světě, ve kterém žije a dokázala v něm přežít. V co může přílišné ochraňování, a s ním spojená nemožnost získávání zkušeností, vyústit, vyjadřují autoři v následujícím souvětí - „Stejně jako ji v tu chvíli vůbec nenapadlo, že by nejmladší z bratrů Malletových mohl pouze zneužívat jejího strachu a z něj plynoucí chorobné touhy se k někomu vázat.“

Neven svou milou obejme a uchlácholí ji příslibem, že ji neopustí. Když se jí dotýká, vnímá její vůni a hebkou pokožku, a touží se s ní pomilovat. Bohužel k jeho smůle dívce před odjezdem slíbil, že s tímto počká, až se bude cítit připravená. Jenže týden je pryč. Neven je nadržený a Alexandra není schopná se srozumitelně vyjádřit. Mladý zbojník začne přemítat, zda si šlechtična umí o sex vůbec sama říct, a nakonec se rozhodne, že pokud z ní brzy nedostane odpověď, vezme si ji prostě silou a hotovo.

Alexandra, jež nemá nejmenší potuchy o myšlenkových pochodech nejmladšího zbojníka, se trochu uklidní a následně mu nabídne náhrdelník, který jí prve daroval. Nahlas řekne, že chce, aby ho Neven směnil za uzdravení Ewina, leč ve skutečnosti jsou její pohnutky daleko méně vznešené – chce se šperku zbavit. Věří totiž, že je náhrdelník prokletý, neboť podivně studí a má z něj špatný pocit. Toto však Nevenovi nepřizná, neb má strach, že by se na urazil a opětovně se na ni rozzlobil.

Nejmladší Mallet její návrh zamítne a ujistí ji, že všechno bude brzy v pořádku, přesně jak to Alexandra chce slyšet. Tokající pár sleduje zpovzdálí Veig a v duchu lituje, že bratra před léty nepraštil polenem silněji a nezabil ho. Potom se rozhodne, že velení převezme on, jakožto starší a rozumnější a taky, že mladšího bratra srovná do latě.

Zraněný Ewin odpočívá pod javorem a ve světle pronikajícím skrze větvoví uzří krásnou ženu, jež ho pohladí po tváři. Její dotek překrásně hřeje a slova, která mu řekne, přijdou zbojníkovi nezvykle povědomá, byť jim nerozumí. Když chce vzít ženu za ruku sevře v ruce jen pěticípý javorový list.
SPOILER: Z hlediska symboliky představuje javor živoucí přítomnost, která nedovoluje vidět, co bude po smrti. Jeho pěticípé listy jsou často přirovnávány k lidským dlaním a čaj z něj má mírnit horečku.

**Po úseku se zbojníky se příběh opětovně vrací k hlavním hrdinům – Pipinovi, Eiri a  Sebasovi.**

Trojice dobrodruhů dorazí na rozcestí, kde se kříží mnoho stop. Zlodějka se zeptá chodce, jestli je schopný z bláta něco vyčíst. Pip ani ona totiž stopovat neumí. Hraničář si její otázku přebere jako výsměch a rozčílí se. Eiri začne pochybovat o tom, zda bylo rozumné úkol přijmout. Jsou na cestě sice teprve týden, ale jí se to zdá jako hrozně dlouho a chtěla by zbojníky už dohnat, současně se však bojí, že proti nim nebudou mít žádnou šanci.
SPOILER: Do osudového setkání s kouzelníkem z Lexaurrinu se Eiri pohybovala výhradně jen po **Zlatouchách**, a přestože nejednou snila o cestování a velkém „dobrodružování“, nenašla sama nikdy odvahu odjet. Toto je tudíž její první delší výlet mimo civilizaci, a ačkoli není tak „zhýčkaná“ jako dcera purkrabího, je pro ni jakožto pro „městského člověka“ náročné na cestě zabavit. Veškeré úkoly, které doposud plnila v rámci „brigády“ pro zlodějský cech **Mastná pracka**, byly poměrně jednoduché, a především časově nenáročné činnosti. Pakliže bychom to měli přirovnat k videohře, pak se jednalo o mise typu – Přines mi deset bobulí. Odnes pět beden. Doruč tento dopis…

Dcera města si na rozdíl od Pipina nestěžuje na nepohodlí, které během cesty zažívají. Nudu se opakovaně snaží zahnat činnostmi jako je počítání hvězd, zkoumání nových míst apod. Stesk po rodině, přátelích a oblíbených podnicích však potlačit nedokáže. Pořád má ráda strašidelné příběhy a nebojí se, že by je v noci měla sežrat nějaká příšera, leč les a příroda jí k srdci stále nepřirostly a občas ji trápí zlé sny. Především ji však pomalu začínají opouštět optimismus a sebevědomí, neb si čím dál víc uvědomuje, že život dobrodruha není až taková sranda – nemá žádné zázemí ani jistoty, a tak nějak se od ní očekává, že ponese odpovědnost za vlastní skutky.

Eiri chce přátelům navrhnout, aby od plnění úkolu raději upustili, leč vztahovačný hraničář ji nenechá domluvit a začne jí obšírně popisovat, co značí otisky v půdě. Informací z nich sice dokáže vyčíst spoustu, leč ruku do ohně za to, že skutečně patří zbojníkům, dát nemůže. Kouzelník se chytne jeho slov o  vsi, kudy pár mil nazpátek projeli a kde jim tamní obyvatelé vyprávěli o tajemné trojici nočních jezdců, kteří mohli, ale také nemuseli být bratři Malletové. Pipin navrhne možné vysvětlení – noční jezdci byli duchové a na křižovatce určitě bude ukrytý poklad! Sebas se při zmínce o strašidlech rozzuří a vyjede na *elfa*. Ten zmlkne a uraženě poodejde pryč.
SPOILER: Zde autoři ukryli nenápadný odkaz (tři noční jezdci) na druhý díl – **Tři jezdci apokalypsy**.

Zlodějka se chodce otáže na zbytek stop a směry, kam vedou. V duchu přitom vznese malý obdiv ohledně Sebasových schopností. Hraničář jí vysvětlí, že nejvíce stop vede na západ do města **Kessen**, nepochybně kvůli blížícím se dožínkám. Na východ, že den či dva zpátky jeli tři jezdci, přičemž dva z nich museli nést víc osob nebo těžký náklad. A na sever, že šlo pěšky pět osob, z toho dvě, buď to ženy, nebo příslušníci elfí rasy, každopádně to bylo před víc, jak dvěma dny.
SPOILER: Stopy trojice koní, jež vedou na východ do opuštěné uhlířské osady, jsou skutečně od bratrů Malletových. / Šlépěje mířící na sever patří neznámým dobrodruhům, již zpečetili svůj osud na paloučku v temném hvozdě, kde se nachází drnová chaloupka **medvědodlaka**.

Dcera města si vybaví, že šlépěje pětice pěších viděli už dřív na prvním rozcestí za polorozbořenou hláskou a připomene to Sebasovi. Ten se hned rozzuří, protože chtěl stopy sledovat, ale Eiri a Pipinovi se počet osob nepozdával, a tak se dobrodruzi raději vydali delší cestou na západ.
SPOILER: Otisky pětice pěších cestovatelů, na které hrdinové narazili za opuštěnou hláskou, tam zanechala družina vedená Hresmanem. / Tato skupina původně čítala pět osob – **Hresman Harris**, půlelf **Yendeyrem**, elfka **Tisha**, lidský chlapec a **Ferenc**, přezdívaný Cikoš. Mezi Hresmanem a Ferencem však došlo k rozepři, po níž byl Ferenc ponechán spoutaný v lese. Tato skutečnost je zmíněna až na konci druhého dílu **Tři jezdci apokalypsy** konkrétně v kapitole **IX. Hostina černých ptáků**, kde se poprvé objeví postava Ference. / V textu je jasně uvedeno, že pokud by se hrdinové na rozcestí za hláskou vydali po zmíněných stopách vedoucích na východ, nalezli by tam těla Hresmana a jeho společníků, které zabili bratři Malletové.

Eiri zajímá, co leží na sever. Sebas jí odpoví, že přece **Danron**, hlavní město království, kam ovšem z jihu nevede přímá cesta. Cestovatelé proto musejí nejprve na západ do Kessenu a odtamtud plout lodí po řece až do danronské doliny. Další otázka zlodějky se týká cesty vedoucí na východ. Hraničář jí přetlumočí, co slyšel ve vsi – „Někam dál tím směrem, trošku víc na severovýchod, bejvala prej uhlířská osada, ale dlouhý roky tam už nikdo nežije. Kdo ví, jak daleko to vlastně je a jestli tam ještě dneska vůbec stojí.“

Zlodějka se dlouze zamyslí, ale kudy se vydat dál, nedokáže s jistotou říct. Každopádně se jí na celé věci s únosem něco nepozdává. Nahlas řekne, že jí přijde vskutku podivné, že by se hledaní zločinci vydali s dcerou purkrabího zrovna do hlavního města. Hraničář ji upozorní, že na situaci nelze nahlížet pouze z jednoho úhlu, neboť skutečnost, že je na někoho vypsán zatykač na jihu království, nemusí nutně znamenat, že je tomu tak i v hlavním městě. Eiri se zalekne, že Sebas ví o odměně za její a Pipinovo dopadení a cesta do Danronu jí začne připadat jako dobrý nápad.
SPOILER: Zde se v knize poprvé objevuje slovní spojení „ženský instinkt“, jež autoři používají pro vyjádření zlodějčina šestého smyslu a vrozeného důvtipu.

Chodec se začne naparovat a mluvit o hlavním městě, jako by odtamtud pocházel, ačkoli tam v životě ani nebyl. Potom oznámí, že pokud by byl na místě Malletů on, odvezl by šlechtičnu právě do Danronu, protože v Kessenu bude v té době příliš mnoho lidí, kteří by mohli zbojníky identifikovat. Dcera města s jeho myšlenkou souhlasí jen částečně, a poukáže na fakt, že vozit unesenou dívku neprostupnou severní cestou, která obnáší putování hustými lesy, brodění se řekou a přelézání hor, je zbytečně složité a daleko jednodušší by bylo ukrýt se v opuštěné osadě. Své tvrzení v závěru ještě podloží nápadem s výkupným, které by v roli zbojníků požadovala za unesenou ona.

Sebas se zakaboní, jelikož má dojem, že se mu Eiri vysmívá, a především se mu nechce jezdit do opuštěné osady, kde by mohlo strašit. Ve snaze přesvědčit ji, že pravdu má on, vyrukuje s myšlenkou únosu na objednávku (tj. že si bratry na únos Alexandry najal někdo z Danronu), a posléze začne hovořit i o možnosti prodeje dívky na trhu s otroky. Zlodějce se to zdá přitažené za vlasy a chce vědět, kde chodec bere jistotu, že to tak skutečně je.

Ostrostřelec se po její poznámce začne vztekat a jízlivá Eiri mu připomene, že nejčerstvější stopy patří koním a vedou právě směr osada. Sebas ji odbude, že to nic neznamená a následně proti ní obrátí její vlastní slova – šlépěje od pětičlenné družiny viděli přece už za polorozbořenou hláskou! Současně jí také vyčte, že je to její chyba, že se po oněch stopách hned nevydali. Dcera města se pokusí bránit tím, že pouze podotkla, že počet dobrodruhů, kteří šlépěje zanechali, neodpovídá počtu hledaných osob (tj. tři zbojníci a jedna šlechtična), a že mu rozhodně nepřikázala, aby jeli na západ a nesledovali stopu.

Potom chodci navrhne, že mohou klidně jet na sever, pakliže si je jistý tím, že ony stopy skutečně patří bratrům Malletovým, a neopomene dodat, že ona na rozdíl od něj, rozhodně nepotřebuje mít vždycky a ve všem pravdu. Sebase začne popadat amok a Eiri se pokusí do debaty zatáhnout Pipina, od něhož očekává, že se přikloní na její stranu a podpoří ji.
SPOILER: Scéna lehce připomíná hádku dvou rodičů, v níž se žena pokouší postavit dítě proti otci. Tomu odpovídá i Pipova reakce.

Kouzelník poslouchal vášnivou diskuzi svých společníků jen napůl ucha, protože se zaobíral zkoumáním kaluží v blátě. Jedna z louží mu totiž připomíná tvarem osla, jehož zanechal u hlásky a jeho myšlenky se tak stáčejí výhradně ke zvířecímu společníkovi. Pipin tudíž neví, na co má po zlodějčině dotazu konkrétně reagovat a už vůbec ne, jak na to má reagovat. Chtěl by dát Eiri zapravdu, jelikož ji má moc rád a nechce, aby na něho zanevřela. Současně mu, ale záleží i na Sebasovi, jeho „jediném a nejlepším příteli“, jenž se k němu v posledních dnech chová ošklivě a Pip by si ho proto chtěl udobřit.
SPOILER: *Elf* si při prohlížení kaluží připomíná slova svého **mistra** – „občas je dobré se na moment zastavit a rozhlédnout se okolo sebe, aby Mocná **Matka Příroda** mohla uvědomělému elfovi vyjevit svou prastarou moudrost“. Autoři tímto nepřímo odkazují na symboliku, věštění a osudová znamení, tj. nezvyklé tvary mraků, skvrn, stínů, louží atd.

Pip je ze situace zoufalý, a protože neví, co si má počít, obrátí se v duchu na mocnou Matku Přírodu. Ve stručnosti jí vysvětlí své dilema a posteskne si, že po něm přátelé, podobně jako to v dětství dělali jeho rodiče, žádají nemožné. Potom Matku Přírodu požádá o pomoc, konkrétně po ní chce, aby pro něj našla řešení, které neublíží jedné ani druhé straně.
SPOILER: V kouzelníkově monologu s Matkou Přírodou se objeví následující text: „Pipe, musíš víc zabrat! Všechno jde, když se chce! Snaž se a uvidíš, že to zvládneš! Jenže… Ono to nejde, Matko Přírodo, a potom se na mě všichni hněvají a křivdí mi…“, jenž se snaží poukázat na častý nešvar rodičů přinutit dítě, ať již ke studiu nebo činnosti, na které nemá vlohy.

V dalším okamžiku si *elf* všimne javorového listu ležícího v trávě. Lupen je krvavě rudý a má pět cípů. Pip ho sebere a spojí si počet špicí se symbolem Matky Přírody – pěti propletenými kruhy. Poté nahlas řekne: „Vydáme se tam, kam nás lístek zanese.“ A předá list do rukou větru, který ho začne odnášet na sever. Sebas trpaslíka pochválí a nazve ho kamarádem. Eiri se nelíbí, jak se chodec k Pipovi chová, leč na samotného kouzelníka se nezlobí. Ani jeden z dobrodruhů si nevšimne, že nikde kolem neroste jediný javorový strom.
SPOILER: Lupen na křižovatce je tentýž, který sevřel v ruce Ewin Mallet. / Z hlediska symboliky odkazuje krvavě rudá barva k emoční nebo též pudové sféře. / Scéna s lístkem vypuštěným do větru vychází ze středověkého zvyku s peřím – „Půjdu tam, kam mě pírko zanese“, neboli odevzdání se do rukou osudu. Další odkaz na tento zvyk lze nalézt v kapitole **IX. Prach, peří a blesky**, kde **Alexandra Goldblum** roztrhne ve vzpomínce polštář s prachovým peří, jež poté vypustí do větru z okna svého pokoje, aby se následně poprvé setkala s **Nevenem Malletem**.

Hrdinové se tedy vydají na sever a ocitnou se v temném hvozdu, z něhož jde strach. Eiri s Pipinem, kteří jedou na jednom koni, jsou nuceni po chvíli sesednout a jít pěšky jako Sebas. Místo se překvapivě nelíbí ani *elfovi*, který normálně není schopný rozpoznat nebezpečí. Tentokrát se však třese strachy a drmolí jednu modlitbu za druhou. Sebas má z onoho místa taktéž hrůzu, leč nechce to před ostatními přiznat.

Potom, co kouzelník nahlas zavzlyká: „Mocná Matko Přírodo, kam jsi nás to jen zavedla?“, se ho chodec otáže, zda jeho víra náhodou nezahrnuje i lidské oběti. Pip se nad otázkou dlouze zamyslí a odpoví: „Nic takového po mně Matka Příroda nikdy předtím nežádala!“, přičemž začne mít pochybnosti.
SPOILER: Z hlediska psychologie představuje les nevědomí neboli dosud neodhalená tajemství, temné city a vzpomínky, jimž musíme čelit. Do lesů odvádíme „děti“ – neuskutečněné touhy a plány. V symbolice je les často spojován s archetypem matky. / Ve světě **Božské tragikomedie** zpodobňuje les **Matku Přírodu**. Ta má již z principu své existence více než jednu tvář. V tomto konkrétním případě se jedná o tvář odvrácenou, již autoři popsali jako temný vlhký hvozd, ve kterém téměř nic nežije, není tam slyšet ptačí zpěv, všude tam ze země trčí kořeny stromů (jako by je půda odmítla a vyvrhla) a celkově ono místo obklopuje pouze rozklad a zkáza. (V rámci symboliky lze např. za protipól božské panny Marie označit čarodějnici.) / Vysvětlení, že hrdiny do temného hvozdu poslala zlomyslnost autorů, je sice do jisté míry pravdivé, leč neúplné, neboť i v tomto případě, mají události svou logiku a řád. > Pipin požádal Matku Přírodu o pomoc, přičemž po ní konkrétně chtěl, aby pro něj našla řešení, jež nebude mít za následek to, že si znesváří ať již slečnu Eiri nebo kamaráda Sebase. Jedním ze způsobů, jak se vymanit z područí věčně rozhádaných rodičů (které dvojice ve scéně na křižovatce představuje) je cesta osobního růstu, s níž jde ruku v ruce dospívání a ztráta dětské naivity. Proto si také *elf* začne při průchodu hvozdem uvědomovat hrozící nebezpečí a o několik stránek dál „praská mýdlová bublina“, v níž do té doby žil. / Výraz „lidské oběti“ je použit v hraničářově řeči zcela záměrně a Sebas jím nepřímo naznačuje možnost, že *elf* přivedl jeho a Eiri (lidi) do lesa s úmyslem je tam obětovat.

Vystrašená Eiri navrhne, aby se raději vrátili, dokud je ještě světlo. Sebas se rozzuří, že nejel takovou dálku jen proto, aby se poté otočil a výpravu zabalil. Zlodějka však zarputile trvá na návratu a hájí se tím, že na ni les působí špatným dojmem. Chodec jí odsekne, že se vracet rozhodně nebudou a už vůbec ne proto, že se ona bojí. Dceři města ujedou nervy a nevybíravě ostrostřelci připomene jeho fóbii ze strašidel, načež mu začne barvitě popisovat, jak na něj již teď číhají všude okolo bubáci. Hraničář změní několikrát barvu a pošle ji k šípku, že půjde dál sám.

Vtom se ozve Pipin a ukáže dopředu. Dobrodruzi se přestanou hádat a podívají se oním směrem. Pěšina končí a les se tam rozestupuje, jako by se bál přiblížit k drnové chaloupce, která tam stojí. Na paloučku je pouze jeden jediný strom – mladá, leč vyvrácená borovice, již obepínají liány psího vína, které se plazí od západní stěny chalupy. Dům působí dojmem, jako by se propadal do hlubin země či ho v lepším případě země odmítla a vyvrhla. Hrdinové začnou mít ještě větší obavy a chtějí odtamtud utéct, avšak kouzelník z Lexaurrinu se rozhodne dostát slušnému vychování a zavolá na pozdrav.
SPOILER: Borovice jakožto neopadavý strom představuje z hlediska symboliky a mytologie smrt a znovuzrození. V Asii je řazena mezi tzv. Tři přátele zimy (tj. borovice, bambus a  slivoň), kteří jsou spojování s příchodem nového roku. V minulosti se borovice taktéž vysazovali na hrobech, neboť se věřilo, že posilují, nejenom živé bytosti, ale i duše zesnulých.

Hraničář zacpe Pipinovi pusu a s hrůzou čeká, co se bude dít. Nic se však nestane, a tak Sebas navrhne, aby šli chalupu společně a v tichosti prozkoumat. Eiri se jeho nápad ani za mák nelíbí, leč musí souhlasit s tím, že být k obydlí čelem, je pro ni menší zlo než se k němu otočit zády. Bok po boku se ve světle zapadajícího slunce vydají k chaloupce. Pipin jde uprostřed, Eiri po jeho levé straně a Sebas po pravé.
SPOILER: Z pohledu symboliky i  psychologie je pravá strana spojována s adaptací, vědomím a principem správnosti. Naopak levé straně je přisuzována zlověstnost, nevědomí a neschopnost adaptace.

Po pár krocích ucítí nejenom *elf*, ale i oba lidští hrdinové přítomnost silné magie, která se přes ně přelije jako chladná vlna. Eiri znovu navrhne, aby raději prchli, leč Sebas trvá na tom, že musejí pokračovat dál. Z jeho logiky už jen proto, aby si dokázal, že se nebojí. Popostrčí tedy zlodějku vpřed a té se začnou vracet vize z nočních můr, ve kterých ji pronásledují černí vlci a spolu s nimi ještě něco dalšího, co nedokáže slovy popsat.
SPOILER: Ve světě **Božské tragikomedie** jsou magii běžně schopni vycítit pouze čarodějové. To, že ji na palouku dokáží vnímat i hraničář se zlodějkou, značí, že jde o opravdu mocnou sílu. / Vlk z hlediska mytologie představuje mnoho věcí. Všeobecně je však vnímán spíše v negativním duchu – např. v germánské mytologii představuje nebezpečného démona, který svým vytím ohlašuje konec světa. V rámci sedmi smrtelných hříchů je pak spojován s obžerstvím a lakotou. (Což jsou mj. také negativní vlastnosti charakteristické v příběhu pro Pipina a Sebase.) Za zmínku rovněž stojí i klasická pohádka O Červené Karkulce, ve které je podle psychoanalytiků vztah Karkulky a vlka významným sexuálním symbolem.

Když se trojice dostane až k chaloupce, ozve se zevnitř podivný šramot a z otevřeného okna vyletí ven pět netopýrů. Pipin se vyděsí a zaječí formuli teleportačního kouzla, ponechávaje zbylé dva dobrodruhy na pospas osudu.
SPOILER: V minulosti se věřilo, že duše zemřelého opouští tělo v podobě ptáka či netopýra. Z tohoto důvodu měla také některá stavení, nejčastěji ve světnici, malé okénko, jež se otevíralo právě v případě, že tam někdo zemřel, aby jeho duše mohla zmíněným otvorem odletět a nestrašila v domě. / Pětice neznámých dobrodruhů, po jejíchž stopách se hlavní hrdinové vydali do temného hvozdu, zahynula právě na paloučku u medvědodlakovy chaloupky. Těla jsou pověšena na dubu opodál, kam se odteleportoval Pipin. Pět netopýrů, vylétajících oknem ven, má tudíž symbolizovat duše těchto obětí.

Eiri začne poplašeně couvat, když vtom kousek od sebe uslyší zavrčení. Ohlédne se a uvidí obrovského černého psa, který na ní cení zuby. Zlodějka má, co dělat, aby si strachy nepotřísnila prádlo. Chce se dát na útěk, ale nohy ji neposlouchají. Z psího vína mezitím vyleze druhý pes, jenž drží v tlamě čísi utrženou ruku. Dcera města neví, co si má počít a zapomíná, že se vůbec kdy považovala za odvážnou. Sebas se vyburcuje k činu, tasí meč a vrhne se na psi. Zlodějka se lekne a bezhlavě skočí do okna chalupy.
SPOILER: Přestože je pes všeobecně nejvíce spojován s věrností a oddaností (tzv. nejlepší přítel člověka), v případě černě zbarvených psů se naopak často hovoří o symbolu neštěstí nebo dokonce smrti. Známý britský státník Winston Churchill např. nazýval své depresivní stavy „černými psy“. Pochmurnou náladu vyvolává i obraz černého psa od Francisca Goyi, který se řadí do série čtrnácti temných děl, jimiž tento slavný malíř pokryl nikoli plátna, nýbrž přímo zdi svého domu. Tyto obrazy (mezi něž patří také děsivý výjev se Saturnem požírajícím jedno ze svých dětí) nebyly nikdy určeny pro vystavování a zrakům veřejnosti byly odhaleny až po malířově smrti.

Kouzelník z Lexaurrinu se přemístil nahodile a skončí tak zaklíněný mezi kořeny velkého dubu. Vyděšeně sebou zmítá – kope a mlátí okolo sebe v domnění, že tam vypustí duši. Nakonec se mu, ale podaří se uklidnit a začne se neobratně soukat ven. Poslepu okolo sebe šátrá, čeho by se zachytil a za co by se mohl zapřít. Pevně sevře jednu z nízko visích větví a úspěšně vyleze ven. Potom začne hystericky křičet, když zjistí, že to nebyla větev, nýbrž ruka umrlce pověšeného na stromě.
SPOILER: Ve staré slovanské mytologii je svět přirovnáván k velikému košatému dubu, který se dělí na tři části. První z nich je koruna reprezentující říši bohů tzv. Prav. Druhou kmen, jenž představuje svět lidí tzv. Jav. A poslední jsou kořeny symbolizující podsvětí a všeobecně říši mrtvých tzv. Nav.

Pipin se podívá vzhůru, udělá se mu mdlo a upadne. Koruna stromu je totiž doslova obsypaná zavěšenými těly v různém stádiu rozkladu. *Elf* pocítí strach a vzápětí neuvěřitelný vztek, neb tento výjev považuje za urážku samotné Matky Přírody. Poté přijde pro něj nastane nepříjemné prozření (tj. uvědomění, že toto je odvrácená tvář Matky Přírodu, jejíž existenci si odmítal připustit) a „mýdlová bublina duhového snu“ (naivní představy a nepřipouštění si reality), v němž dosud žil, praskne. Kouzelník se vyděsí a současně rozčilí, jelikož má dojem, že na to, aby spatřil pravdu v takto syrové podobě, nebyl ještě připraven, načež se k dubu otočí zády a rozběhne se zpátky k drnové chaloupce.

V chalupě se Eiri střetne s velkým zarostlým mužem, kterého obklopuje prazvláštní aura. Jeho oči mají ve světle svíce neobvyklý rudý nádech a vzezřením připomíná medvěda v lidské podobě. Zlodějka ze sebe vymáčkne omluvu: „Pardon, špatný okno,“ a bleskově vyskočí zase ven. Divous po ní hrábne, avšak v porovnání s dcerou města je neobratný a pomalý. Pro svou velikost se za ní ani nedokáže protáhnout oknem ven a Eiri mu tak hravě uteče.

Sebas zaútočí na většího z hafanů, jenž před jeho ranou však uhne. Při dalším pokusu se mu obludu již zasáhnout podaří, nicméně ji pouze porazí na zem. Menší pes se vrhne hraničáři po krku a on před ním nestihne včas uskočit. Zkusí mu do cesty nastavit meč, leč psisko se mu zakousne do pravého předloktí. Ozve se zapraskání kostí a chodec strašlivě zařve. Následně kvůli bolesti upustí meč a sveze se na koleno, přičemž má pocit, že se snad pokálel. Větší pes se mezitím zvedne a jde si pro něj. Chodec pochopí, že nemá šanci a v duchu se rozloučí se životem.
SPOILER: Zde poprvé zazní hláška – Ještě, že mám hnědý kalhoty.

Eiri zděšeně sleduje Sebasův zápas s bestiemi, a přestože nemá chodce nijak zvlášť v lásce, nehodlá jen nečinně stát a přihlížet jeho smrti. Pozvedne proto nabitou kuši a zamíří, leč vzápětí zaváhá z obavy, aby netrefila hraničáře. Vtom za sebou uslyší těžké kroky a prudce se otočí. Divous opustil svoji chalupu a míří přímo k ní. Zlodějka se vyděsí a sevře střelnou zbraň. Ta vystřelí, leč šipka se jen neškodně zavrtá do stěny chaloupky. Obr probodne dívku pohledem a ta málem zahodí strachy zbraň. Potom divous dvakrát zapíská na psi a ti k němu poslušně přiběhnou.

Zarostlý muž se následně otáže zlodějky, co tam pohledávají a rovněž ji i požádá, aby odložila kuši. Eiri se zbraň moc odkládat nechce, ale raději divouse uposlechne. Pak začne koktat a tvrdit, že se do lesa dostali omylem, neboť špatně odbočili na křižovatce. Sebas se chce natáhnout pro meč, leč obr si toho všimne a varuje ho, aby to nezkoušel. V dalším okamžiku se na palouček přiřítí Pipin, který hystericky křičí: „Pomoc! Vražda!“

Obr se pootočí jeho směrem a trpaslík do něho narazí. S divousem to ani nehne, zato Pip upadne. Kouzelník k muži vzhlédne a pochopí, že je zle. Okamžitě vyskočí na nohy, zašermuje rukama a vykřikne magickou formuli – *Èist rium. Gaoth!* Ve větvích stromů zaševelí vítr a vzápětí na to utichne. Pip se zarazí a zopakuje pohyby rukama v opačném pořadí. Z lesa zavane silný poryv větru a k obloze se vznese oblak spadaného listí, jež se začne neškodně sypat dolů na palouček. Divous krátce vzhlédne a psovité šelmy nezareagují vůbec. Zbylí dobrodruzi se nevěřícně podívají na Pipina.
SPOILER: Toto je vůbec poprvé, co se v knize objeví magická formule v elfím jazyce.

Divous si smete listí z hlavy a popadne elfa pod krkem, přičemž ho zvedne do výšky. Eiri se poleká a vyhrkne: „P-počkejte, musíte nás vyslyšet!“, aby posléze přidala i kouzelné slovíčko „prosím“. Na to obr zareaguje velmi pozitivně, pustí Pipina a vybídne je, ať jdou všichni za ním do chalupy. Kouzelník se ovšem rozčílí a chce začít znovu čarovat. Zlodějka ho naštěstí včas napomene. Pipin ji neochotně poslechne, svěsí paže a semkne rty. Potom se všichni společně vydají za obrem.

Pán drnového obydlí se skloní a projde dveřmi. Psi zůstanou sedět před vchodem, každý po jedné straně. Dobrodruzi sestoupí tři schody až na tmavou udusanou hlínu. První jde Pipin, pak zraněný Sebas, jenž vyklepává z nohavice zbytky "pocitu" a poslední Eiri. V chalupě je cítit sladká omamná vůně. Divous vybídne hrdiny, aby se posadili ke stolu, kde jsou pouze dvě židle. Kouzelník sebou hned na jednu plácne a tu druhou se sveze Sebas. Obr si odněkud z rohu přinese stoličku a Eiri zůstane stál opomenutá opodál.

SPOILER: V tomto úseku se objevuje hned několik symbolických motivů, které se navzájem doplňují. Jedním z nich jsou schody za prahem chalupy, po nichž hrdinové musejí sejít dolů. Sestup po schodech je z hlediska symboliky obvykle spojován s přezkoumáním předchozích problémů či událostí, anebo taky může být chápán jako posun na nižší úroveň myšlení, tj. závist, hněv… V případě „sestupu do podzemí“ se pak hovoří o cestě do podsvětí či návratu ke kořenům. Dalším výrazným motivem jsou zde černí psi střežící vchod do chalupy. Z hlediska mytologie se černý pes v kombinaci s říší mrtvých (a smrtí všeobecně) objevuje např. v antice jako tříhlavý Kerberos, v Egyptě jako šakalí bůh Anubis a u severských národů ho pak lze najít jako čtyřokého Garma.

Eiri se divouse otáže, zda by mohli nejprve ošetřit Sebase. Obr jí neodpoví, jenom se temně usměje. Pak bez varování popadne chodce za zlomenou ruku. Ten zařve bolestí, leč pán drnového obydlí ho nepustí. Divous vezme do druhé ruky obsidiánovou sošku, jež stojí na stole mezi dvěma hořícími svícemi. Pipin sebou škubne a celý se naježí. Ve vzduchu zapraská magie. Hraničář zalapá po dechu a začne měnit barvy v obličeji. Bolest v jeho ruce zesílí a pak zcela odezní. Ostrostřelec zůstane nechápavě zírat na svou paži, jež před jeho zraky zahojí (kost sroste a rány po psích zubech se zacelí).
SPOILER: Soška zpodobňuje démona **Andarse**, jenž vystupuje i v následující kapitole **VIII. Cesty osudu** jako okřídlený stín. V předcházející kapitole **VI. Bratříčku, kde jsi?** se o Andarsovi hovoří jako o démonovi pomsty a krveprolití, který přijíždí se soumrakem na zádech černého vlka. Ve druhém díle **Tři jezdci apokalypsy** si pak Andars odnese **Alexandru**, jež nedodržela slib ohledně prstýnku. / Tentýž démon před desetiletími vytvořil i náhrdelník (přezdívaný **Ellenderovy slzy**, viz. **Epilog** knihy **Nevyzpytatelné jsou cesty osudu**), jímž **Neven Mallet** obdaroval dceru purkrabího. Divous z chaloupky po tomto náhrdelníku velmi prahne, neboť věří, že může zlomit jeho prokletí. To mu ovšem namluvil sám démon Andars, přičemž tato skutečnost je čtenáři odhalena až ve druhém díle Tři jezdci apokalypsy, konkrétně v kapitole **VII. Tři jezdci apokalypsy**. / Pán drnového obydlí je totiž **medvědodlak**, což hrdinové zjistí v následující kapitole **VIII. Cesty osudu**, když se před jejich zraky promění v medvěda, aby jim kouzlem otevřel **mlžnou stezku**. / Z hlediska mytologie se medvědodlak řadí mezi tzv. teriantropy (neboli humanoidní bytosti, jež mohou měnit svou podobu, v angličtině též shapeshifter či changeling). V některých příbězích je tento druh metamorfózy spojován s bohy např. Zeus měnící se v býka. Všeobecně je však teriantropie a od ní odvozená lykantropie vysvětlována jako prokletí. V klinické psychologii, v níž se termín lykantropie (příp. zoanthropie) až do 19. století výhradně používal, se tímto výrazem označuje duševní onemocnění, při němž postižený sám sebe vnímá jako zvíře, nejčastěji vlka. / V symbolice zosobňuje medvěd nositele síly a odvahy, a rovněž je i považován za mocného léčitele a představitele zemských a přírodních sil. / Obsidián (sopečné sklo) je přírodní drahokam, jemuž jsou z pohledu magie a mytologie přisuzovány následující atributy – vidění do budoucnosti (např. aztécký bůh Tezcatlipoca a jeho kouřící zrcadlo), element země a ohně, ochranný amulet proti zlým silám, které pohlcuje a ve špatných rukou je zase naopak uvolňuje a napomáhá jim.

Divous pustí Sebasovi ruku a odloží sošku zpátky na stůl. Pipin je figurkou fascinován a obdivně si ji prohlíží. Soška zpodobňuje muže s hlavou dravého ptáka a křídly. Kouzelník neví, co je modla zač, ale je si jistý, že v sobě ukrývá nesmírnou moc. A on tu moc chce! Dále následuje podrobné vysvětlení rozdílů mezi čarodějem a alchymistou.
SPOILER: Ohledně existence alchymistů ve světě **Božské tragikomedie** se objevila zmínka již v kapitole **IV. Stříbrouchy**, avšak toto je vůbec poprvé za celou knihu, co autoři čtenáře otevřeně seznamují s tímto povoláním a hlavními rozdíly vůči mágům.

Hraničář zůstane zírat do prázdna a má neodbytný pocit, že něco podobného už někdy předtím zažil. Eiri je překvapená, leč nikoli z kouzla, nýbrž ze skutečnosti, že divous Sebasovi pomohl. Upřímně mu za to poděkuje, avšak obr jí hned vezme iluze, když oznámí, že to nebude zadarmo. Pak houkne na Pipina, jehož nazve *hříčkou přírody*, ať nechá obsidiánovou sošku na pokoji a rovněž ho i varuje, aby se modlu příliš nekoukal, nebo v černém skle uvidí věci, které se mu nebudou líbit.

Trpaslík něco nespokojeně zabrblá a stáhne nenechavou ruku zpět do klína. Oči však od sošky, i přes varování neodtrhne. Upřeně zírá do sopečného skla, v němž se mu vzápětí zjeví jeho vlastní tvář hořící v plamenech. Pipin se vyděsí a odskočí od stolu, div u toho nepřevrhne židli.

Eiri se divouse zeptá, co po nich bude za vyléčení hraničáře chtít. Obr si přitáhne obsidiánovou sošku a začne si s ní hrát. Pak oznámí, že mu dobrodruzi budou muset „něco přinést“. Zlodějku samozřejmě zajímá, co přesně. Odpověď, kterou jí divous dá, je: „Chci náhrdelník ze stříbra a rubínů červených jako holubičí krev.“
SPOILER: Ve šperkařském odvětví jsou za nejcennější rubíny považovány takové, jež mají sytě rudou barvu, odborně se tento odstín nazývá holubí krev.

Zkoprnělý Pipin se při slovech „stříbro a rubíny“ probere a začne divousovi nabízet kouzelnou **skříňku s rybou**. Tu u sebe má však Sebas, a proto se na *elf* obrátí. Jeho jediný a nejlepší přítel je, ale duchem stále mimo a nereaguje. Obr se ošklivě zamračí a dá kouzelníkovi radu, aby si nezahrával s ohněm. Eiri si v ten okamžik uvědomí, že těžká sladká vůně, která je v chaloupce cítit, je jasmín.
SPOILER: V rámci symboliky a magie se jasmínu přisuzuje ženská polarita a je dáván do kontextu s lunou. Tato bylina je též oblíbenou přísadou do vykuřovadel, jež mají zahánět melancholii, přinášet harmonii a prohlubovat empatii jedince. Z tohoto pohledu je jasmín považován za léčivou rostlinu, která má napomáhat i při snové magii. Kadidlo z jasmínu, šalvěje a myrhy je naopak používáno při posmrtných rituálem. Podle odborných studií má pití jasmínového čaje přispívat k dlouhověkosti.

Zlodějka, již obsidiánová soška silně znervózňuje, se divouse zeptá, kde mají onen náhrdelník hledat. Obr jí řekne, že šperk mají **bratři Malletové**, kteří se společně s dcerou purkrabího ukrývají v **opuštěné uhlířské osadě**, načež si povzdychne: „Hlupáci. Kdyby bývali na té křižovatce stočili koně na sever, a ne na východ, mohli uniknout svému…“ (přičemž věty nechá nevyřčený). Eiri se v duchu zaraduje, že měla s uhlířskou osadou pravdu. Pán drnového obydlí řekne, že pro hrdiny otevře cestu a vybídne je, ať ho následují ven do tmy.

Pro jejich zobrazení klikněte na rozbalit/expand.