Náboženství

*Náboženství se nemusí zdát jako něco, co může sociolog studovat.  Vždyť náboženství je o osobní víře, ne?  Sociologie vám tedy nedá odpovědi na otázky, zda existuje Bůh nebo kolik andělů může tančit na špendlíkové hlavičce.  Sociologie vám však může pomoci přemýšlet o náboženství jako o společenské instituci.  Stejně jako můžeme studovat rodinu nebo vládu, můžeme si klást otázky o roli náboženství ve společnosti.  Například jak různá náboženství ovlivňují sociální normy ve společnosti?  Jakou funkci má náboženství ve společnosti?  Zlepšuje sociální soudržnost, nebo upevňuje nerovnosti?  Než se pokusíme odpovědět na tyto velké otázky, začněme s jednou jednodušší: Co je to náboženství?*

Abychom pochopili, jak sociologové přemýšlejí o náboženství, musíme se vrátit k dílu našeho starého přítele, francouzského sociologa Emila Durkheima.  Durkheim nedefinoval náboženství v pojmech bohů nebo nadpřirozených jevů, ale v pojmech posvátna - věcí, které jsou vyčleněny ze společnosti jako výjimečné, vzbuzující úctu a zasluhující si uctívání.  Tvrdil, že ve všech společnostech existuje rozdíl mezi posvátným a profánním neboli světskými, každodenními součástmi života.  Náboženství je tedy společenská instituce, která zahrnuje jednotný systém víry a praktik, jež uznávají posvátno.  Nejedná se však o nastavení mezi dobrem a zlem.  Posvátné neznamená dobré a profánní neznamená špatné.  Uznávání něčeho za posvátné spočívá spíše v tom, že určité místo, předmět nebo zážitek vnímáte jako výjimečné a vytváříte si značky, které je oddělují od každodenního života.  Je tedy přirozené uvažovat o náboženství z perspektivy symbolicko-interakcionistického přístupu, který uvažuje o společnosti v termínech symbolů, které lidé konstruují.

 A všechna náboženství se při vytváření posvátna opírají o používání symbolů.  Například rituály jsou formou symbolické praxe, která zdůrazňuje víru.  Mnoho náboženství používá při modlitbě určité úkony, které symbolizují úctu k Bohu, například katolíci dělají před modlitbou znamení kříže nebo muslimové se modlí a obracejí se čelem k Mekce, rodišti proroka Mohameda.  Mnoho náboženství také praktikuje rituální omývání neboli omývání určitých částí těla během náboženského obřadu.  Například při náboženské praxi křtu je voda symbolem víry lidí, že víra očišťuje duši.  Posvátný význam mohou nabývat také předměty.  Symboly jako kříž nebo Davidova hvězda jsou považovány za totemy, tedy předměty, které jsme kolektivně definovali jako Posvátné.  Typy oblečení nebo způsoby péče o tělo, jako jsou mužské vousy v islámu nebo ortodoxním judaismu, se také stávají posvátnými ukazateli víry, protože jsou viditelnými symboly náboženské víry.  Totemy tak udělují členství ve skupině těm, kdo tyto symboly nosí nebo používají, protože poskytují lidem způsob, jak demonstrovat svou víru a jak tuto víru rozpoznat u ostatních.  Role náboženství ve společnosti však přesahuje ovlivňování našich symbolických praktik.  Kromě vymezení posvátného a profánního se Emile Durkheim na náboženství díval také optikou strukturálního funkcionalismu.

A identifikoval tři hlavní funkce náboženství, které přispívají k fungování společnosti.  Za prvé, náboženství pomáhá vytvářet sociální soudržnost tím, že sjednocuje lidi kolem společných symbolů, norem a hodnot.  Durkheim tvrdil, že náboženské myšlení podporuje normy, jako je morálka, čestnost, dobročinnost a spravedlnost.  Církve fungují jako místa setkávání a pro mnoho lidí tvoří páteř společenského života.  Ve skutečnosti je členství v církvi nejčastějším komunitním sdružením Američanů.  Za druhé, Durkheim říkal, že společnosti používají náboženství jako formu sociální kontroly.  Lidé se chovají slušně nejen ze strachu, že je jejich přátelé a rodiny neschválí, ale také z touhy udržet si přízeň svého boha.  Křesťanství a judaismus mají například Desatero, soubor pravidel chování, o nichž věří, že je seslal přímo Bůh.  Tato přikázání však nejsou jen pravidly, jak uctívat Boha - mnohá z nich se shodují se společenskými normami, jako je respektování rodičů nebo zákaz cizoložství, nebo se světskými zákony, které zakazují vraždy a krádeže.  Za třetí, z funkcionalistického hlediska náboženství poskytuje lidem smysl života.  Někdy můžeme mít pocit, že naše životy jsou tak nepatrnými vsuvkami ve velkém schématu vesmíru, že může být těžké si představit, proč na vašich činech záleží.

Náboženství dává lidem důvod, proč považovat svůj život za smysluplný, protože ho zasazuje do většího cíle velkého plánu jejich boha.  Ale zatímco Durkheimovo zarámování ukazuje mnoho způsobů, jak náboženství podporují společenskou jednotu, náboženství může být samozřejmě také silou rozdělující.  Perspektivy teorie sociálních konfliktů chápou náboženství z hlediska toho, jak upevňuje existující nerovnosti.  Karel Marx viděl náboženství jako činitele sociální stratifikace, který slouží těm, kdo jsou u moci, tím, že legitimizuje status quo a existující nerovnost rámuje jako součást božského plánu.  Vládci v mnoha společnostech věřili, že jejich právo vládnout je dáno božským právem.  Čínští císaři věřili, že mají mandát z nebes, a na znamení své božské autority vládnout dostávali titul Syn nebes.  V Evropě byly hlavy států často také hlavami církve - britští monarchové jsou ostatně dodnes formálními hlavami anglikánské církve.  A některá křesťanská náboženství, například kalvinismus, se hlásí k predestinaci neboli víře, že Bůh předem určuje vše, co se stane, včetně toho, zda se dostanete do nebe.  Podle této logiky bylo tedy vlastnictví bohatství a moci považováno za známku Boží přízně.  Z těchto důvodů považoval Marx náboženství za velkou překážku revolučních změn a označil je za "opiát mas".  Koneckonců je těžké přesvědčit lidi, aby povstali proti elitám, pokud věří, že za elitami stojí boží moc!  Kromě upevňování politických a ekonomických nerovností zkoumají perspektivy teorie konfliktu také to, jak náboženství přispívá k nerovnostem mezi pohlavími a rasami.

**Jak nám feministická teorie a teorie rasových konfliktů pomáhají pochopit vliv náboženství na tyto druhy nerovnosti.** Pokud se projdete po jakémkoli větším muzeu v západním světě, zaručeně narazíte na umělecká díla zobrazující náboženské postavy z judaismu nebo křesťanství.  A na těchto obrazech je Bůh v podstatě výhradně starý běloch s plnovousem.  A ve skutečnosti jsou božské postavy a jejich proroci ve většině náboženství muži.  Prakticky všechna hlavní světová náboženství jsou patriarchální, náboženské texty často výslovně popisují muže jako obraz Boha a ženy v podřízené roli vůči mužům.  Například v křesťanství byl první muž, Adam, stvořen k obrazu Božímu, zatímco první žena, Eva, byla stvořena z Adamova žebra, aby Adamovi sloužila a poslouchala ho.  Mnoho náboženství také staví ženy do pozice nemorálních bytostí, které potřebují mužské omezení.  V Bibli se Eva dopustila prvotního hříchu, když Adama pokoušela, aby snědl zakázané ovoce, a oba byli vyhoštěni z ráje.  Mnoho náboženství zakazuje ženám zastávat duchovní funkce, včetně katolicismu, ortodoxního judaismu a islámu.  Náboženství se také používá jako způsob kontroly chování žen, kdy se od nich vyžaduje skromné oblékání nebo se ženám nedovoluje mluvit v kostele či být o samotě s muži mimo rodinu.  Náboženství se používá také k prosazování dalšího typu sociální nerovnosti: rasové nerovnosti.  Například otroctví ve Spojených státech bylo vykládáno jako morálně ospravedlnitelné na základě různých biblických textů, především příběhu o Kainovi a Ábelovi, v němž Bůh "označil" Kaina za to, že zavraždil svého bratra, což bylo vykládáno tak, že ho označil za hříšníka s tmavší pletí.  To však neznamená, že náboženství je vždy na straně útlaku.  Kvakeři, křesťanská sekta, stáli v 19. století v čele aboličního hnutí a hnutí za volební právo žen.  Hnutí za občanská práva v 60. letech 20. století vedli mnozí lidé s vazbami na černošskou náboženskou komunitu.  Především Southern Christian Leadership Conference, organizace pro občanská práva, v jejímž čele stál baptistický duchovní, o němž jste možná slyšeli, Martin Luther King, Jr.  Díky

Zatím jsme hodně mluvili o náboženství v teorii, ale jak funguje náboženství v praxi?  Pochopení toho, jak jsou různá náboženství organizována a jak se integrují se zbytkem společnosti, nám pomůže pochopit, které z těchto teorií mají smysl v různých náboženských kontextech.  Stačí se podívat do USA, abychom pochopili, proč by pochopení praktického významu náboženství mohlo být pro sociology zajímavé:  Ve Spojených státech více než 70 % dospělých Američanů tvrdí, že náboženství je v jejich životě důležité, což je více než dvojnásobek oproti dospělým v jiných zemích s vysokými příjmy, jako je Norsko nebo Japonsko.  Z celostátních průzkumů vyplývá, že přibližně 50 % Američanů se hlásí k protestantům, 20 % ke katolíkům, 6 % k nekřesťanské víře a 23 % se k žádnému náboženství nehlásí.

V rámci protestantské víry existuje velké množství denominací nebo podskupin náboženské praxe, včetně jak hlavních denominací, jako jsou presbyteriáni a luteráni, tak evangelikálních církví, jako jsou metodisté a baptisté.  Evangelikální denominace se vyznačují aktivnějšími pokusy o proselytismus neboli šíření víry mezi ostatními lidmi mimo víru.  Kdo se k jakému náboženství hlásí, však hodně záleží na tom, kdo jste - z hlediska místa, kde žijete, z hlediska třídní příslušnosti a z hlediska rasové a etnické příslušnosti.  Zavedenější náboženská vyznání, která jsou dobře integrovaná do společnosti, sociologové nazývají církvemi.  Většina velkých náboženství je tím, co bychom nazvali církví - například křesťanství, islám, judaismus, hinduismus a buddhismus jsou všechny "církve".  Náboženské sekty jsou mezitím víry se systémy víry, které jsou méně formální a méně integrované do společnosti.  A mají tendenci přitahovat stoupence, kteří jsou více znevýhodněni.  Příkladem mohou být svědkové Jehovovi, letniční nebo unitáři.  Na náboženství nezáleží jen na třídě, ale také na místě, kde žijete.  Katolictví je častější v severovýchodních a jihozápadních státech, zatímco na jihu je vysoká koncentrace evangelikálních protestantů, jako jsou baptisté, a na středozápadě je vyšší koncentrace jiných protestantských vyznání, jako jsou metodisté a luteráni.

Mnohé z těchto regionálních rozdílů vyplývají z toho, které rasové etnické skupiny se v těchto regionech usadily.  Na Středozápadě se například usadil vysoký počet německých a skandinávských přistěhovalců a tyto etnické skupiny jsou často luterány.  Američané irského a italského původu, kteří byli častěji katolíky, se usadili v Nové Anglii a ve středním Atlantiku.  Černošští Američané - kteří jsou silně koncentrováni v jižních státech - jsou o něco častěji věřící než celá populace USA, 87 % z nich se hlásí k nějaké víře.  Převážná většina černých Američanů se hlásí k protestantské víře, přičemž nejčastější příslušností jsou evangelikální církve.  Roste také počet černošských Američanů, kteří se hlásí k muslimské víře - přibližně 40 % všech rodilých muslimů v USA se označuje za Afroameričany.  Celkově však význam náboženství ve Spojených státech v posledních desetiletích klesá - jedná se o proces známý jako sekularizace.  Mladí Američané nyní mnohem častěji uvádějí, že nevyznávají žádné náboženství, než tomu bylo u minulých generací.  Přesto vliv náboženství na společnost v dohledné době nikam nezmizí.  Jak jsme se dnes dozvěděli - bez ohledu na to, ke které sociologické škole se hlásíte - náboženství má vazby právě na pravidla a normy, které utvářejí podobu naší společnosti a kultury.

Dnes jsme se podívali na to, jak nám symbolický interakcionismus pomáhá pochopit náboženskou dichotomii posvátného a profánního.  Poté jsme porovnali pohledy strukturálních funkcionalistů a teoretiků sociálních konfliktů na to, zda náboženství zlepšuje sociální soudržnost, nebo zvyšuje sociální stratifikaci.  A na závěr jsme diskutovali o tom, jak se náboženská praxe v USA liší napříč rasami a třídami.