Ekspedisjon 23 - Prosjekt "Prosjektor Propaganda"

**Mål** - Fortelle Sosknis innbyggere om livet i nord.

**Kompani** - Fjerding Tallsøn, Thaddeus Tinfoyle, Dwyghte Lifebringer, Helmut, Ignur

Tja, hva skal man egentlig si om våre siste opplevelser? Var det et eventyr? Jeg vet sannelig ikke jeg, min Milo. Eventyret oppe i nord, ja det var et eventyr det! Men en tur ned til Soskni, byen som har holdt klørne i alle og enhver gjennom en mannsalder? Ja, ja. Hent meg litt kakao kjære Milo, kanskje en varm og deilig kopp får fart på maskineriet. Mmm, den var virkelig en glede. Vet du, du skal faktisk få lov til å slikke koppen, Milo. Vær så god! Haha, tørk deg om munnen da Milo! Barten din har blitt kakaofarget! Hahaha! En god latter forlenger livet, det har jeg hørt. Er du klar for å starte å notere nå, tror du? Hva mener du med at du allerede har begynt?

…

*Kremt.*

Våre fem eventyrere Dwyghte, Helmut, Ignur, Thaddeus og Fjerding ble gitt i oppdrag å sammen med Jorren Plivin reise med toget sørover til Soskni for å fortelle byens innbyggere om hvordan hverdagen går her hos oss på Stone-upon-Hill. Reisen i seg selv var nokså udramatisk. I skogens mulm og mørke tittet det tidvis øyne ut mot oss i togvognen, men det så ikke ut til å være noen umiddelbar fare. Toget hadde også et ureglementert stopp utenfor Soskni i noen timer, men det virket til å ikke være mer enn noen feilsignaler i systemet.

Vel fremme i Soskni møttes vi av to vakter fra Trifectaen, Viktor Stahlhart og hans venninne Orleana Dampvind. Hele opplegget virket nokså dårlig planlagt, og de hadde visst forventet at vi skulle skrive ferdig en tale i timene vi hadde sittet stille i toget og ventet på klarsignal. Dette var aldri kommunisert til oss, så dette stresset fikk de ta på egen kappe. Apropos kappe, så ønsket de også at vi skulle kle oss i noen festuniformer som de hadde fått spesialsydd til anledningen. Jeg er jo til vanlig en mann med sans for et godt klede, men min kollega og fremtidige venn Thaddeus Tinfoyle kom med noen veldig gode argumenter for at det ville virke uærlig og mot sin hensikt om vi skulle fortelle om våre opplevelser i slik finstas. Det ville jo ikke vært redelig. Helmut virker til å sette pris på å være unik, og gikk altså med på å gå i denne finstasen så lenge vi andre ikke gjorde det.

Enda mer dårlig planlegging kom frem i dage da de så fortalte oss at ikke bare skulle vi vise frem noe de kalte en «prosjektor», men de forventet visst også at vi selv måtte gå og anskaffe denne oppfinnelsen fra alveuniversitetet! Dette viste seg å være en rød tråd i vår ferd i syd, da Helmut også ble sendt av sted for å anskaffe sin egen pryddrakt.

Dwyghte, Ignur, Thaddeus og jeg dro av sted for å hente denne oppfinnelsen, og ble møtt av en meget lite serviceinnstilt vakt i universitetets porter. Som Ignur så pent sa, så ville visen hatt en annen slutt hadde han stått på et litt mindre trafikkert sted. Etter mye om og men eskorterte han oss til Professoren som hadde funnet opp denne tingen vi skulle vise frem. En gammel og litt nervøs alvefrøken med grått hår med navnet.. nei Milo, det husker jeg slett ikke. HAH! Tenke seg til, det må vi finne ut av før vi leverer inn vår første krønike..

Inne på kontoret hennes fikk vi henne til å vise frem hva denne prosjektoren gjorde. Det var en maskin som slukte inn lys og sendte ut noe hun kalte en «film». Lyset la seg for så vidt som en slags hinne på veggen, men vet ikke om «film» er helt beskrivende for opplevelsen. Det var i grunn en maskin som gjorde illusjonsmagi, men repeterte kun én illusjon som lå inne i en boks. Heldigvis var det slik at hun kunne forandre på innholdet i boksen, for illusjonen vi fikk se var virkelig ikke representativ for livet vi lever her i nord! Marsjering i takt og nymalte vegger, sol i håret og glade dager. Vi forklarte til henne at dette måtte være en feiltagelse, og hun hjalp oss med å vise frem et mer nyansert bilde: Terroriserende Roc-fugler, våte og nedslitte boliger, og titaner høye som fjell!

Vel fremme ved plazaen ble vi igjen møtt av Helmut, Jorren, Viktor og hans sjarmerende venninne Orleana. Helmut så litt ekstra veltrent ut nå, og hadde fått seg en meget anstendig fjærpynt på hodet. Jeg skulle gjerne ha fått på meg noe finstas selv innså jeg, men den gang ei. Viktor geleidet oss opp på en scene, der vi ble bedt om å på stående fot svare på spørsmål om våre liv og lære! Han virket generelt lite interessert i å høre hva vi hadde å si om den kjøttetende tåken eller hvordan vi var døden nær på hver eneste ekspedisjon. Dog kom han med et godt poeng i at vi har jo faktisk aldri *testet* om tåken er kjøttetende. Det er jo egentlig bare noe vi har blitt fortalt?

Etter noen smått irriterende spørsmål og en frekk avvisning av våre anmodninger om glaag viste de endelig frem denne prosjektor-oppfinnelsen. Forandringene vi hadde gjort var virkelig som natt og dag, og det kom nå frem hvor kjipt og skummelt det virkelig er her oppe. Jeg tror publikum satte pris på det. I alle fall frem til noen vakter kom frem og skrudde av maskineriet, for så å prøve å drepe oss! Det var anslag til full panikk blant publikum, men selv om de fleste rømte unna var det noen som ble værende. Vaktene som angrep oss ble så igjen angrepet av Viktor og hans venninne, så jeg tror Trifectaen må gå inn i seg selv og finne ut hvem de egentlig kjemper for. Blant de gjenværende i publikum var det en utrolig irriterende trollmann som sendte flammekuler opp på scenen, mens han ropte:

*Invasjonen av nord er umoralsk og uforsvarlig! Verden blør for våre føtter, og alt vi gjør er å spre den industrielle sykdommen! Tåken vil komme hit, og drepe verden!*

Han virket til å være venn av vaktene, men i deres siste øyeblikk tror jeg de angret på sine valg. Å bli brent opp levende av sin venn skal godt gjøres. Sjansen er stor for at han egentlig ikke var din venn.

Sammenlignet med drageøgler, titaner, roc-fugler og gudeprofeter var dette en ganske behagelig affære, men jeg mistenker at ting kunne gått i en slik retning hadde vi ikke klart å stanse gærningen som kom løpende med en brennende stav inn på scenen. Thaddeus løp på og med rå makt klarte han å få kontroll over staven og siktet mot trollmannen. I neste øyeblikk skøyt det ut fyrverkeri, blader og det som kunne virke som en beskjed skrevet i alt mylderet.

*Vern om … … … Druidesirkelen.*

Etter å ha fått kontroll over situasjonen møtte vi igjen Jorren, og ga en ganske streng tilbakemelding om at dette opplegget hadde vært særdeles uprofesjonelt. Spesielt Helmut virket til å være veldig misfornøyd med tingenes tilstand. Det samme synes Jorren, men han virket ikke tilbøyelig til å ta ansvar for egne feil og mangler. Meget uprofesjonelt.

Den alveprofessoren het forresten Marion Frihart, Milo. Kan du få skrevet det inn før vi går og leverer? Tenk så spennende, vi er nå en del av den skrevne historien! Jeg gleder meg til å fortelle dette hjemme, Milo.