Kazuo Hiroki

Hiroki jelenleg, 45 évesen

"*-De nekem az a feladatom, hogy megvédjelek téged… Nem hagyhatom, hogy bárki is bántson. Egy szamuráj mindig legyen hűséges a családjához és óvja meg őket a rosszakaróktól!" -Hiroki Meguminak*

Kazuo Hiroki egy neves, Sendai-beli szamuráj család leszármazottja a FaBi Henka no Rei világában, és egyben Arashi nagybátyja.

## Megjelenése

Hiroki egy magas (168 cm körüli), edzett, megnyerő külsejű férfi lapockáig érő fekete hajjal és világosszürke szemekkel. Vonásai maszkulinak, alapvetően elég fenyegető és tekintélyt parancsoló kinézetet kölcsönöznek neki, főleg ha mérges, bár legtöbbször mosollyal az arcán látni. Öltözködése ízléses, általában fekete, sötétkék vagy sötétszürke kimonot és hakamát hord daishoval.

## Személyisége

Igen tisztességes, becsületes és őszinte ember, úgy összességében egy nagyon kedvelhető figura. Alapjáraton kifejezetten jószándékú, türelmes, nyitott és elfogadó, ám azt egy cseppet sem tolerálja, ha bármilyen módon is bántják a szeretteit. Ilyen esetben félredobja modorát és nem riad vissza a tettlegességig fajuló vitáktól sem. Főleg gyerekként rengeteget bunyózott más srácokkal akik a húgát piszkálták. Családközpontú, felelősségteljes, szerető férj és apa. Amíg Megumi élt, mindig védelmezte őt, megbízható és remek bátyus volt.

Családi háttere miatt tanult ember és a kardforgatásban is magasan képzett.

## Története

Kazuo Hiroki a szamuráj kaszt beli Kazuo Takeshi és Hanae első szülött gyermekeként jött a világra Sendaiban 1819 nyarán (Június 23.). Csupán pár évre rá megszületett húga is, Megumi. Mivel családja jómódú, tisztességes neveltetést kapott, iskolába járt és a kardforgatást is gyermekkorától kezdve tanulta a környék legjobb mestereitől. Ugyan szülei igen szigorúak voltak mindig is, azért szerették és törődtek vele és testvérével, még ha Hirokival kissé kivételeztek is, tekintve, hogy ő az örökös aki tovább viszi a család nevét. Mondhatni minta gyerek volt, szorgosan tanult az iskolában és a kenjutsut is hamar elsajátította, az otthoni viselkedésére sem volt kifogás. Szófogadó és eltökélt fiú volt. Azonban házon kívül rendszeresen keveredett kisebb-nagyobb csetepatékba más srácokkal, mikor azok a barátait vagy a családját szidalmazták.

### **1828, Sendai**

*- Néma szamár! Annyira szánalmas vagy… Mondd, tudsz egyáltalán beszélni? Vagy tudsz egyáltalán bármit is? Tök béna feleség lenne belőled, egy ilyet senki nem akar maga mellé! – gúnyolódott az egyik iskolás srác, mire egy társa elkezdte az alig 6-7 éves Megumi haját húzkodni - Na, gyerünk, sírj csak, ahogy mindig szoktál! Most nincs itt a hülye bátyád, hogy megvédjen…*

*Összesen négyen voltak, mind 10 éves forma, ebből ketten Hiroki osztálytársai voltak és egy dojoban tanultak. Jól tudták, hogy a lányka bátyjának épp edzése van, így nem lehet a közelben. Legalábbis ez lett volna normál esetben… Ezalkalommal viszont balszerencséjükre egy apróság közbejött. Az ifjú szamuráj figyelmetlenségéből adódóan otthon hagyta a bambuszkardját és visszaindult érte, pont azon az úton, ahol a srácok az ő szeretett húgát terrorizálták.*

*- Hagyjatok, kérlek… Nem tettem semmi rosszat… - kérlelte őket a kislány, ám senki nem hallgatott rá. Egyik zaklatója kihúzta kontyából díszes hajtűjét és jól szemügyre vette.*

*- Szép darab… Talán megtartom! – vigyorgott rá, ám hirtelen feje előrebukott és keservesen nyekkent egyet, ahogy hátulról egy hatalmas ütés érte tarkóját. Kezéből kirepült a hajtű és csilingelve a porba hullott, ő maga pedig szintén követte volna a földre, ha egyik haverja el nem kapja. Egyszerre néztek hátra, csak hogy szembetalálják magukat a náluk fél fejjel magasabb és igen dühös Kazuo sráccal.*

*- Nem megmondtam, hogy ne érjetek a húgomhoz?! – förmedt rájuk Hiroki - A legutóbbi nem volt elég, megint elverjelek titeket? – hangja haragtól dörgött - Hogy nem sül le a képetekről a bőr… Még hogy ő szánalmas feleség… Belőletek lesznek az olyan férgek, akik verik az asszonyaikat és vagy 5 különböző gésával fekszenek össze, mikor épp úgy tartja kedvük, majd otromba halált halnak a nemi betegségektől. Ne merjétek még egyszer azt a mocskos kezeteket az én drága húgom közelébe vinni, mert megbánjátok… - fenyegetőzött, és egyértelmű volt mindenki számára, hogy nem viccel. Ehhez képest a fiúbanda fittyet hányva korábbi tapasztalataikra azonnal nekiestek Megumi hős bátyjának. Itt egy ököl repül, ott valakit gyomorszájon térdelnek, amott a harmadik már a talajt nyalja… Egyik felé nyargaló „barátját” az obijánál fogva fordított maga alá, de úgy, hogy a fiú önnön lábával rúgta orrba magát, valószínűleg eltörve azt, és még az olcsóbb vászonövet is elszakította. Természetesen az ifjú Hiroki sem úszta meg szárazon, jó pár pofont bezsebelt, szája felrepedt és a nyelvét is kissé elharapta, ’s egy szép monoklit úgyszint’ szerzett szemére, de végül csak ő maradt állva.*

*- És most hordjátok el magatokat! – ordította lihegve a földön fetrengő csürhének, miközben legszívesebben még párat belerúgott volna a gyökerekbe, azonban nem tette - Legközelebb nem leszek ilyen kíméletes és nem engedem, hogy a saját lábatokon távozzatok… - tekintetével ölni lehetett volna, olyannyira lángolt a gyűlölettől. Beletelt pár percbe, de a zaklatók felkaparták magukat a homokból és arrébb álltak. Hiroki nagyot sóhajtott, majd felemelte karját, hogy kimonojának ujjával letörölje az arcáról csöpögő vért, ám Megumi megelőzte és egy kendőt nyomott rá. A fiú halkan felszisszent, majd testvérére nézett.*

*- Ne veresd már folyton össze magad! Vigyázhatnál jobban is… - korholta húga, hangja azonban hálától csengett. Szemei kissé vöröslöttek még a sírástól és haja is kócosan lógott félig kibomolva, de összességében sértetlen volt.*

*- De nekem az a feladatom, hogy megvédjelek téged… Nem hagyhatom, hogy bárki is bántson. Egy szamuráj mindig legyen hűséges a családjához és óvja meg őket a rosszakaróktól! – jelentette ki határozottan, mire Megumi szorosan megölelte. Bátyja még mindig kissé zihálva elmosolyodott és szintén átkarolta az apró, törékeny kislányt- Nee-chan, én mindig melletted leszek és vigyázni fogok rád, bármi történjék is, ezt ne feledd.*

Hiroki tinédzser kora nem sokban különbözött bárki másétól. Továbbra is szorgosan tanulta a kardforgatást -bár már elég közel járt hozzá, hogy mester lehessen a stílusában-, szabadidejében a barátaival szórakozott vagy otthon pihent. Nőkből nem lett volna hiánya, de nem sok kapcsolata volt, ugyanis a legtöbb lány egyszerűen nem volt számára szimpatikus. Sokuk eleve csak azért próbálkozott az ifjúnál, mert neves családból származott és jó helyre akartak beházasodni, ez pedig, ha nem is túlságosan, de kissé zavarta őt. Olyasvalakit akart feleségül venni, akivel tényleg szeretik egymást, ebből a feltételéből nem engedett.

A seggfejeket elverős szokásáról sem tett le, így kicsivel idősebb korára már tényleg csak az kötött bele, aki nagyon meg akart halni. Szép kis hírnevet szerzett magának a fiatal szamurájok körében, azt eredményezve, hogy a legtöbben mély tisztelettel fordultak hozzá, tudván, hogy akkor nem esik bántódásuk. Hiroki büszke volt magára, de mindig alázattal viszonozta mások kedvességét, sosem élt vissza a hatalmával.

### **1843, Kazuo családi ház**

*- Na, ki vele… Találkozgatsz valakivel, igaz? – vigyorgott húgára a fiatal férfi miután lehuppant mellé- Néha eltűnsz és furcsán viselkedsz… Más vagy… Sokkal lelkesebb és vidámabb. Látom a szemedben! – mondta jókedvűen - Ha a szüleink előtt titkolod is, nekem nyugodtan elmondhatod… Nem adom tovább.*

*Megumi finoman mosolyogva félresimított pár elszabadult hajtincset és kicsit félrepillantott.*

*- Hamarabb észrevetted, mint gondoltam… - kuncogott - De valóban van valaki… - kezdte sejtelmesen.*

*- Mesélj, ki a szerencsés? – igazított ülésén, hogy kényelmesen a nő felé fordulhasson.*

*- Nos… Nem mindennapi szerzet… Ő egy igazán… Különleges férfi. Mindennapi értelemben nem épp vonzó, de a kisugárzása olyan… Egyedi… Különleges. És nagyon jól megért… Kicsit olyan érzés, mintha a fejembe látna. Mindig tudja, mire van szükségem, vagy, hogy épp mit érzek. Ettől nagyon kellemes társaság tud lenni… Jól érzem magam vele.*

*- Tényleg érdekfeszítő figurának hangzik! Mi a neve a krapeknak?*

*- Sajnálom, de azt jobb, ha egyelőre más nem tudja meg… - válaszolta kissé visszahúzódóan, mit bátyja felettébb gyanúsnak talált, de végül jobbnak látta, ha nem erőlteti.*

*- Hát… ha így jobbnak érzed. De tőlem nem kell féltened. Amíg kedves veled, nincs okom bántani őt. – támogatóan megsimította a lány buksiját és ismét rámosolygott - Kívánom, hogy légy vele boldog.*

*Eltelt pár hét, Hirokit pedig nem hagyta nyugodni a tudat, hogy továbbra sem tud eleget húgának udvarlójáról. Attól félt, hogy rossz társaságba keveredett és ezért szégyelli elmondani az ifjú nevét. Volt, hogy meg mert volna esküdni, hogy saját két fülével hallotta Megumit egy férfival beszélgetni, de mikor a hang származási helyéhez ért, sosem talált ott senki mást. Néha egy sötét füstgomolyagot látott elillanni a szeme sarkából, ami ha csupán egyszer történik, nem szentelt volna neki különösebb jelentőséget, de mivel ismétlődő jelenség volt, biztosra vette, hogy köze van a dologhoz. Az egyik ilyen alkalom volt, mikor a fiatal Kazuo ismét elővette a témát Meguminál.*

*- Akivel találkozgatsz… -nézett mélyen testvére szemébe.*

*- Igen?*

*- Egy szellem, igaz? Túl furcsa az egész… Ezért titkolod ennyire?*

*A lány egy kis időre csendes maradt, majd sóhajtott és aprót bólintott.*

*- Igen… Ő egy szellem. De nem fog bántani engem, szóval nincs miért aggódnod! – kezdett magyarázkodni azonnal, de Hiroki leintette.*

*- Rendben… Nekem nincs bajom a szellemekkel. Ha őt szereted, légy nyugodtan vele. Én nem fogok beleszólni, amíg tisztelettel bánik veled – nyugtatta lágyan húgát, miközben megfogta vállát. - De apáék nem fognak örülni…*

*-T udom… Még… Én sem tudom, mi tévő legyek – bizonytalanodott el, ám a férfi csak tovább mosolygott.*

*- Egyelőre csak élvezd ki, hogy van valakid, a részletekért ráérünk később aggódni... De azért egy napon majd szeretném megismerni, egyre kíváncsibbá tesz!*

*Megumi ajkai is felfele kunkorodtak, jól esett neki bátyja támogatása, hát rábólintott kérésére. Azért félelmei nem múltak el, hisz ő is tudta, mennyire elítélik az emberek az efféle kapcsolatokat…*

Még hónapokig felfedezetlen maradt a fiatal nő szerelme Katakival, egy idő után viszont kezdett túl gyanússá válni már a szülők számára is, így végül Megumi arra kérte a férfit, hogy menjen el. Ekkor még se ő, se családja nem tudta, hogy már várandós volt. Természetesen Hiroki volt az első, akit értesített terhességéről, hisz benne bízott a legjobban. Az idősebbik testvér teljesen elképedt a hír hallatán, bár pozitív értelemben. Nagyon örült, hogy születik egy unokaöccse, és kitartóan támogatta Megumit és álmát. Vele ellentétben Katakira kifejezetten berágott és a keresésére akart indulni, hogy bosszút álljon, amiért ebben az állapotban hagyta itt drága testvérét. Megumi próbálta visszatartani, mondván, hogy ő kérte a szellemtől, hogy hagyja hátra, de mikor megemlítette, hogy talán nem is akarná a gyereket, Hirokinál végleg betelt a pohár és a nő akarata ellenére is felkerekedett, hogy minimum péppé verje az ayakashit, a gallérjánál fogva ráncigálja vissza, hogy kezdjen valamit a kölykével. A háztartás maradéka persze ennél sokkal rosszabbul kezelte a helyzetet, apjuk szabályosan őrjöngött. Mindeközben, a Kazuo srác hónapokig bolyongott Japánban a szellem nyomát követve, de utolérni sosem tudta, valahogy mindig egy lépéssel előrébb járt. Így történt, hogy 44 nyarán az Ezoi Koma-Ga-Take hegy északi lábánál, egy kicsiny városkában kötött ki.

### **1844. Augusztus 15, Ezo**

*Már legalább fél napja szakadt az eső, és a szelek is rohamosan erősödtek. A Koma-Ga-Take hegyet megkerülő úton, lóháton battyogó Hirokinak kezdett egyre rosszabb előérzete támadni. Nem gondolta, hogy még a viharos Augusztusi hónapban is úton lesz, de most, hogy az időjárás fokozatosan kezdett eldurvulni, minél hamarabb be akart érni egy városba, hogy biztos helyen vészelhesse át a szigetet tépázó tájfunt. Attól tartva, hogy szabad ég alatt kapja el a vihar rosszabbik fele, megsarkalta lovát és némileg gyorsított a tempón. Ilyen zord körülmények közt már üres volt az út, nem találkozott senkivel… Legalábbis egy ideig. Fél óra után egy vele egyirányba támolygó női alakot vélt felfedezni az esőfüggöny mögött. Gyorsan mellé ügetett és megállította lovát, hogy ellenőrizhesse, jól van-e az idegen. Közelebbről nézve látszott ruháinak elnyűttsége és sovány alkata. Hosszú, sötét haja volt, mely ázott tincsekben lógott hátára, tartása és felületes zihálása pedig arra engedett következtetést, hogy roppant kimerült lehet.*

*- Hölgyem! – szólította meg, miközben lecsúszott lova hátáról és fejet hajtott- Mit keresel kint ebben a vad viharban? Jól vagy? –kérdezte aggodalmasan, mire az ismeretlen ráemelte fáradtságtól táskás kék szemeit.*

*- Oh… Szép napot! – köszönt vissza lágy hangon - Értékelem az aggodalmad… Épp hazafele tartok. – kissé félrepillantott és megigazította a hátán hordott táskát, bár láthatóan beleremegett annak súlyába.*

*Hiroki nem tétovázott, hogy felajánlja segítségét.*

*- Ha esetleg hajlandó lennél nekem szállást adni az éjszakára, szívesen segítenék a hazajutásban. Használhatod a lovamat.*

*A nő arcára hálás mosoly szaladt fel és meghajolt a szamuráj előtt.*

*- Igazán kedves tőled, de nem akarnék gondot okozni. Természetesen viszonoznám a segítséged, ahogy tudom, bár jómagam igen szegény vagyok, így sokat nem adhatok.*

*-E miatt ne fájjon a fejed – mosolygott rá a férfi - Nem okozol gondot. Mellesleg, hadd mutatkozzak be. Kazuo Hiroki vagyok Sendaiból, átutazóban. És téged hogy szólíthatlak?*

*- A nevem Nishimiya Eimi – hajolt meg ismét. - Igazán örvendek a találkozásnak, Kazuo-san.*

*Ezután ahogy a férfi átvette Eimi terheit és felsegítette őt lovára, elindultak tovább az úton. Végezetül Hiroki nagyon örült, hogy segített a kóborló nőnek, ugyanis mire a városba értek, már ő maga is igen nehezen állt ellen a széllökéseknek. Biztosra vette, hogy a lányt ledöntötték volna amúgy is ingatag lábairól, azt pedig semmiképp nem akarta hagyni, hogy egy ártatlan hölgy megsérüljön.*

*Már besötétedett, de ennek ellenére is látta, mennyire megviselt állapotban van a nő otthona. Ráfért volna már egy alapos felújítás, de egyértelmű volt számára, hogy arra nincs meg a kerete. A vihar már így is megrongálta a falat, félő volt, hogy a ház egyáltalán nem húzza a tájfun végéig. Szerencsére az ilyen esetekre volt egy viharvédett pincéje a föld alatt, oda húzódtak be némi élelemmel és vízzel. A fél lakás elázott a lyukas tető és falak miatt, beleértve a futonokat is, így csak pár párnát tudtak maguknak keríteni. Mindketten eléggé megáztak, bár Hiroki ruhája jobban tűrte, az alsó réteg még félig száraz maradt. Eimi nem volt ilyen szerencsés, száraz törölközők és ruhák híján pedig könnyen átfázott.*

*A szamuráj férfi egyik táskájából előhalászta haoriját és boldogan konstatálta, hogy nem érte el az eső. Rögvest a nőhöz ment vele.*

*- Ha leveszed a vizes ruháid, ebbe nyugodtan belebújhatsz. Száraz. Nem szeretném, hogy beteg légy. És ne aggódj, elfordulok, amíg öltözöl – guggolt le mellé és felé nyújtotta. Eimi egy ideig csak bámult rá tágra nyílt szemekkel, majd mélyen fejet hajtva átvette tőle a vékony kabátot. Miután Hiroki kicsit távolabb ment tőle és hátat fordított, ő kihámozta magát rongyos és csurom víz kimonojából, majd gyorsan a kölcsönbe kapott haoriba tekerte magát.*

*- Nem tudom, hogyan hálálhatnám meg a segítséged, Kazuo-san… Tényleg igazán sokat tettél már értem, pedig sehogy nem tudom viszonozni… - kesergett, ám vihar elől menekülő társa ismét csak finoman rámosolygott.*

*- Nem szükséges. Kötelességemnek érzem, hogy segítsek, ha tudok. És az is bőven elég, hogy behúzódhattam ide a tájfun elől. Bajban lennék, ha kint kellett volna maradnom – válaszolta nyugodtan, ’s letelepedett az egyik párnára, miközben maga is levette kimonojának felső rétegét. - Ha már úgyis itt vagyunk összezárva, miért nem ismerkedünk meg, Nishimiya-san?*

*A nő osztotta ötletét, hamarosan jókedvű társalgásba kezdtek. Órák hosszat beszélgettek a gyertyák fényénél, miközben kint a tájfun teljes erővel tombolt. Mikor valamit –feltehetőleg egy darab fát vagy hasonlót- a szél a pincelejárat ajtajához vágott, a hangos dörömbölésre Eimi teljesen összerezdült, hát még a közelben lecsapó, fülsüketítő villámok hallatán. Az ifjú Kazuo látva ezt óvatosan közelebb araszolt hozzá, hátha az megnyugtatja. Végül már közvetlenül mellette kötött ki, ez pedig láthatóan nem zavarta egyiküket sem. A megviselt külső ellenére szépnek tartotta a nőt, különösen a Japánban kifejezetten ritkaságnak számító, kék színben pompázó szemeit. A viselkedése és személyisége is kifejezetten kellemesnek bizonyult számára. Szívesen humorizált, sokat nevetett, könnyed, de tisztelettudó nőies alkat volt. Mindenképp volt benne valami vonzó. Kezdeti szimpátiáját pedig Eimi úgyszint’ viszonozta. Kifejezetten megnyerőnek, jószándékúnak és szórakoztatónak tartotta a férfit, aki sokat törődik másokkal. Jól esett neki, hogy a rangbéli különbség ellenére is alázatos volt, nem hordta fent az orrát és nem fölényeskedett. Remek társaságnak bizonyult számára és igen hamar felkeltette az érdeklődését.*

*Hosszúra nyúló eszmefuttatások és régi storyk mesélése után már kezdett későre járni, és mindkét felnőtt fáradt volt. Ágy hiányában csak a földön aludhattak, így Hiroki, abban reménykedve, hogy ezzel kap még pár piros pontot a nőnél (mellesleg ő maga kissé fázott és szeretett volna általa átmelegedni), hátát a falnak vetette és finoman biccentett Eimi felé.*

*- Kényelmetlen a föld, ha gondolod, a vállamra hajthatod a fejed. Engem nem zavar – mondta lágyan, mire Nishimiya enyhén zavartan elmosolyodott. Ugyan még kissé korainak érezte volna normál esetben, ebben a helyzetben szerfelett örült neki. Hogy a férfi magabiztos, nyugodt kisugárzása, jókedvű mosolya és barátságos közeledése vagy egyszerűen a vonzó külseje miatt szimpatizált vele ennyire, nem tudta megmondani, de nem is érdekelte különösebben. Kimerült volt és némileg félt is a vihar miatt, így jól esett neki a figyelmessége és közvetlensége. Enyhén kipirultan és szótlanul ugyan, de helyet foglalt mellette és óvatosan Hiroki vállának dőlt. Kényelmesen elhelyezkedett, összébb húzta magán a nála vagy háromszor nagyobb felsőt és nagyot ásított. Ahogy jó éjszakát kívánt és lehunyta szemét, hamar elnyomta az álom, őt követve pedig a Kazuo srác is fél órán belül elaludt. Egy-egy hangosabb dörgésre még fel-felriadtak az éjszaka folyamán, de a férfi mindig hamar lenyugtatta Eimit pár kedves szóval. Rendszerint megvárta, hogy a nő álomba merüljön, és csak azután hajtotta le fejét ő is.*

*Reggel Hiroki ébredt korábban. Nem ez volt élete alvása, eléggé megviselt volt a sok ébredéstől és a kényelmetlen pozitúrától, de legalább tudott pihenni valamennyit. Ahogy álmossága elmúlóban volt, észrevette, hogy az eddig vállán alvó nő feje egész a mellkasáig lecsúszott, ám am megdöntött testhelyzettől és potenciálisan az éjszakai mozgolódástól kissé szétcsúszott az általa viselt sötétszín haori. Más szamuráj talán kihasználta volna a helyzetet, hogy kellemes rálátást nyerjen a hölgy kebleire, ő azonban igazi úriemberként viselkedett és finoman összébb húzta a ruhadarabot Eimin. Az alját is megigazította, hogy rendesen fedje combjait, majd, mint aki jól végezte dolgát, elégedetten mosolyogva hátradöntötte fejét és lehunyta szemeit. Már nem aludt vissza, csak simán nem szerette volna felzavarni békésen pihegő társát. Hülye lett volna megszabadulni az éppen hozzá bújva szundikáló nőtől, hisz jó modor ide vagy oda, ő is férfiból van.*

*Úgy nagyjából még fél órát üldögélt a falnak dőlve, mikor Nishimiya apró teste hirtelen eldőlt, keresztbe az ő lábain, ám még mielőtt teljesen oldalra esett volna, megtámasztotta a vállát jobb kezével és megvárta, míg kissé magához tér és rendesen felül, gyengéden rásegítve a kiegyenesedésben.*

*- Jó reggelt, Nishimiya-san! – köszöntötte jókedvűen, de lágyan. - Hogy érzed magad?*

*- Szép reggelt, Kazuo-san – mosolygott vissza Eimi. - Köszönöm, egész jól. Nem tudom elmondani, mennyire hálás vagyok, amiért megengedted, hogy így aludjak… Sokat segített – arcán enyhe pír jelent meg, miközben hajával játszott. - Könnyebb volt visszaaludnom, mikor a vihar felvert álmomból… Az igazat megvallva, a férjem halála óta nem aludtam férfival, szóval kissé nosztalgikus érzés így ébredni – vidáman felkuncogott. - De nem a rossz értelemben – némileg zavartan félredöntötte fejét, ettől viszont szemébe hullottak kócos tincsei. Felemelte kezét, hogy félresöpörje őket, ám Hiroki megelőzte és finoman a füle mögé simította a rakoncátlan hajcsomót, csak hogy hamarjában el is kapja kezét, mikor megpillantotta a nő meglepett tekintetét.*

*- Jaj bocsánat! Csupán megszokás… A húgom miatt… Elnézést kérek. Nem akartam ennyire… - Eimi a szavába vágott és bájosan rámosolygott.*

*- Semmi baj. Azt hiszem, miután fél nap ismeretség után együtt aludtunk, ez már igazán nem számít… Felnőtt emberek vagyunk, nem tizenévesek, nem fogok visítozva elfutni és kibeszélni téged a barátnőimnek – piszkálódott könnyed vidámsággal, mire Hiroki szintén csak jóízűen nevetett ’s felkelt helyéről.*

*- Valóban… Egyébként szerintem már megszáradtak a ruháid, feltételezem, nem az én egy szál haorimban akarod tölteni a napot.*

*Egy gyors felöltözés után mindketten a felszínre merészkedtek ellenőrizni, milyen állapotban van a ház. Hogy nem a legjobban, az nem kifejezés. Pár szobát komplettül arrébb vitt és szétszórt a telek további területein, a legtöbb fal legalább pár helyen átlyukadt, a tető fele sem volt a helyén, az ajtó helyén a konyhaasztal feküdt kettétörve, a belső kert fájának pár letört ága eldöntött 3 tartógerendát és ráestek a folyosóra… A fél ház lakhatatlanná vált. Nishimiya szája elé kapta kezeit, ahogy megpillantotta azt a hatalmas pusztítást amit a tájfun véghez vitt. A sírás és a teljes pánik kerülgette.*

*- Hogy fogom én ezt rendbehozni?! – csúszott ki száján az elkeseredett kérdés, majd arcát teljesen tenyerébe temette. - Nézni sem bírom… - suttogta remegő hangon, mire Hiroki aggodalmasan sóhajtott.*

*- Részvétem… - mondta együttérzően. - Ez tényleg… Nem néz ki túl jól… - vakargatta tarkóját és újból sóhajtott, kicsivel közelebb lépve a rémülten remegő nőhöz.*

*- Eddig is épphogy csak eléldegéltem, de most már otthonom sincs! – fakadt ki, ’s megeredtek könnyei. - Nem tudom… Nem tudom, ezek után mit kezdek magammal…*

*A szamuráj férfi egész elszomorodott a jelenet láttán, jobb ötlet híján pedig finoman a nő karját kezdte simogatni, hogy lenyugtassa.*

*- Azt hiszem… Azt hiszem, én tudnék segíteni… Szívesen maradnék itt és intézném a helyreállítást. A pénz nem gond – javasolta kissé bizonytalanul, maga sem tudta még, hogy ezt a rögtönzött ajánlatot mennyire gondolja komolyan. - Úgyis örömmel maradnék még, hogy jobban megismerhesselek… - mosolygott rá. Eimi zokogása egyszeriben abbamaradt és tágra nyílt, ám még mindig könnyektől csillogó szemekkel felnézett rá.*

*- M-mi? Komolyan beszélsz? Nem… Ilyet nem kérhetek… Annyira jó vagy hozzám, de mégis mivel érdemeltem ezt ki? – értetlenkedett, továbbra sem hitt a fülének- Én... Én… Ez… Hogy… - hebegett. - De hát ebből semmi hasznod nem származik!*

*- Az előbb mondtam… Szeretnék még többet megtudni rólad – ismételte magát ezúttal jóval határozottabban. - Kell ennél több?*

*- De... De… De most nem úton vagy, hogy elkapd azt a szellemet? Nem az ő nyomába kéne eredned?*

*- Úgysem fogom utolérni… Muszáj belátnom ezt magamnak. Akármennyit rohangálok utána, egyszerűen mindig elillan, gyorsabb nálam… Eleve valószínűleg sokkal erősebb és könnyedén megölne. Szóval lehet, hogy jobb, ha meg se találom. Sokkal többet érek vele, ha fölösleges fogócskázás helyett segítek egy ilyen csodás nőnek – magyarázta, a szemkontaktust végig tartva. - Csak egyszerűen fogadd el, rendben? – vigyorodott el és másik kezével is megfogta a nő vállát.*

A következő ~2 hónapra Hiroki Nishimiyához költözött és intézte a ház újjáépítését. Úgy gondolta, hogy ha már hely van rá, kicsit kibővítteti az épületet, így végül majdnem kétszer akkora lett, mint azelőtt volt. Igazából azt is számításba vette, hogy jó eséllyel kialakulhat egy jól működő kapcsolat köztük, ha pedig feleségül veszi, akkor hasznukra válik egy kényelmes Ezoi lakás. Idő közben Eimivel is sokkal közelebb kerültek egymáshoz. Mivel az ifjú szamuráj nagymértékben elfogadó és támogató léleknek bizonyult, még elveszett lányáról, Shoukoról is mesélt neki, sőt, az egész incidensről. Őszintén el merte neki mondani, mennyire megijedt akkor és milyen elhamarkodottan cselekedett, amit azóta is bán. „Hibázni emberi dolog.” Ez volt Hiroki válasza a történetre, nem akarta tovább firtatni.

A yasha fiú születését November első hetére várták, így Hiroki is úgy tervezte, hogy az ősz utolsó hónapjának első napjára tér vissza otthonába, Sendaiba. Eddigre már készen állt Eimi új háza és kényelmesen be is rendezkedett. Roppant hálás volt érte, mit egy gyengéd csókkal fejezett ki, a férfi kellemes meglepetésére. Búcsújukkor már a szamuráj kezdeményezett, ’s még ott helyben megígérte, hogy hamarosan visszatér hozzá.

### **November 1, Sendai, Kazuo családi ház**

*Hatalmas mosollyal az arcán tért haza. Más sem érdekelte, csak hogy újra láthassa Megumit, ám az egyik szolgálójuk, Aya fogadta, mikor belépett az ajtón. Nagyon megviseltnek tűnt, mint aki napok óta nem aludt, és ez beszédén is hallatszott.*

*- Hogy van Megumi? – tért hamar a lényegre - Ugye még időben vagyok? Mindenképp látni szeretném az unokaöcsémet, amint megszületik! – lelkendezett, ám ahogy megpillantotta a nő falfehér arcát és könnyes szemeit, azonnal elapadt jókedve. A szolgáló lehunyta szemeit és kissé megrázta fejét.*

*- Hiroki-san, a húgod… - nyelt egy nagyot. - Pár napja szült, de megbetegedett… Tegnap előtt távozott el közülünk. Sajnálom, nem tehettem semmit…*

*Hiroki teljesen lefagyott. Kiejtette kezéből az éppen akkor levett katanáját, az pedig hangos csörömpöléssel hullott a földre. Egyáltalán nem tudott hinni a fülének.*

*- Hogy… Micsoda? – kérdezett vissza értetlenül. - Megumi… meghalt?*

*Aya aprót bólintott, de nem mert a férfira közvetlenül nézni. Az ifjú szamuráj még percekig csak állt mozdulatlanul és bámult maga elé, levegőt is alig vett, annyira sokkolták a hallottak. Ujjaival hajába markolt, majd mély levegőt vett és ismét a nőre nézett.*

*- És a gyermek? –alig merte feltenni a kérdést, mert túl jól ismerte, miként tekintettek a yashákra szülei és nagyáltalánosságban egész Japán. A szolgáló érezhetően hezitált a válasszal, attól tartva, hogy esetleg rajta csattan a fiú dühe.*

*- A fiát rögtön utána kitették az utcára… - mondta remegő hangon. - Igazán sajnálom… -ekkor mélyen meghajolt és kissé megtörölte szemeit.*

*Hiroki kezei ökölbe szorultak combja mellett, arcán a döbbenetet pedig felváltotta a düh. A nőt finoman félretolva tovább viharzott a ház belseje felé.*

*- Apám! – ordította, míg szembe nem találta magát Takeshivel a folyosón. - Apám… A húgom… Tényleg meghalt? És… És ti tényleg az utcára raktátok a fiát?! – méltatlankodott. - Válaszolj! – parancsolta mindenféle mellébeszélést nem tűrve és a kötelező tiszteletet ’s modort félredobva.*

*- Ez nem a legjobb pillanat, Hiroki - nézett a férfi a fiára, és a tekintete elég fagyos volt ahhoz, hogy a legtöbb embert önmagában megtorpanásra késztesse. - Tudom, hogy most érkeztél haza, de ebben a házban az elmúlt három nap egy kisebb pokol volt.*

*Még apja rendre intő pillantása sem volt képes eltántorítani őt, csak még idegesebb lett. Ököllel a falra csapott, arca pedig tökéletesen kifejezte, mennyire felkavarta a dolog.*

*- Válaszolj! - ismételte magát, még durvábban, mint ezelőtt. Szemei szinte villámokat szórtak, egy pillanatra sem vette le tekintetét az idősebbik Kazuoról.*

*- Fogd vissza magad, Hiroki! - ezúttal már az apja is felemelte a hangját. - Megumi gyengült a terhesség alatt is, korán szült. Megesküdnék, hogy a fattyú kölyök miatt. Mind meg akartuk menteni, de annyira meg akarta szülni... bolond feje... - egy pillanatra őszinte bánat is hallatszott a hangjában a dühös keserűség mellett. - A gyerekről meg sütött az apja vére. Az istenek se tudják, mit szabadítottunk volna vele a világra. Az egyetlen dolgot tettük, amit tenni lehetett.*

*- Fogjam vissza magam?! - kérdezett vissza sértetten. - Én fogjam vissza magam, mikor hónapok elteltével arra érek haza, hogy a húgom halott, az unokaöcsémet pedig megöltétek?! Honnan tudod, hogy kivé lett volna a fiú felnőttként? Honnan tudod, hogy Megumi nem pont azért gyengült le ennyire, mert folyamatosan stresszelt MIATTATOK?! Fogadni mernék, hogy az egész család le sem szállt róla, amiért meg akarta tartani a gyereket... Ha neki is így elhordtátok szerencsétlen kölyköt, ne csodálkozz, hogy belebetegedett! - kiáltozott apjával, továbbra sem mutatva bármi hajlandóságot afelé, hogy békés keretek közt megoldják ezt az ügyet.*

*- Senki nem bántotta a lányomat! - csattant fel a férfi. - Tudod, hogy Megumi mindannyiunknak fontos volt! Az anyád gyászol, a családunk pedig a teljes megszégyenülés szélén van emiatt a botrány miatt, és te azzal mersz vádolni, hogy én ártottam neki? - közelebb lépett Hirokihoz, és láthatóan nem tervezett meghátrálni a vitából. - Egy yasha nem egy ember. Felkerestem egy onmyojit, kérdeztem az apjáról, és annak az ayakashinak a fattyát én nem tűröm meg a házamban. Azután még annyira sem, hogy megölte a lányomat.*

*- Senki nem bántotta a lányodat....az ő fia bezzeg semmit nem jelentett számotokra! - fortyogott továbbra is. - És ha egy szellem az apja, akkor mi van?! Megumi szerette őt és szerette a gyermekét is. Miért nem voltatok képesek tiszteletben tartani a húgom kívánságát? Mondd, az, hogy egy szamuráj vagy egy ayakashi nemzette, az mit változtat a tényen, hogy ő csak egy ártatlan csecsemő akit ti már akkor elítéltetek, amikor még fél lábbal a szellemvilágban volt?! - haragja csillapíthatatlan volt, csak úgy ömlöttek belőle a sérelmek. - Nem lett volna szabad magára hagynom őt... -kesergett, 's végre valamivel lejjebb vette a hangerőt. - Akkor mindez nem történt volna meg...*

*- Nem vagyok hajlandó eltűrni a vádaidat. Megumi szíve jó volt, de az ayakashi aki elcsábította, egy szörnyeteg. Egy yashát pedig megszülni is bűn. Ezt mindenki tudta, ő is tudta. Csak azt sajnálom, hogy nem jött rá előbb - Takeshi elfordult fiától. - Vége van. A kölyköt pedig vissza is veszi a szellemvilág, ha már odavaló.*

*Hiroki szíve majd megszakadt apja szavainak hallatától. Továbbra sem akarta elhinni, hogy szeretett húga és az ő fia így végezték. Összeszorította fogait és pár lépést hátrált.*

*- Nem vagyok hajlandó megbocsátani amit tettetek... - sziszegte. - A temetést még megvárom, de utána nekem már nincs több dolgom Sendaiban. Visszamegyek Ezóba - jelentette ki.*

*- Nem mész sehová. Gyűlölj, kívánj a pokolba, ha akarsz, de te vagy az örököse ennek a családnak, és éppen elég szégyenbe keveredtünk ahhoz, hogy ne engedhessem meg magamnak, hogy kitagadok egy engedetlen fiút.*

*- Persze, mert egy potenciális örököst két nappal ezelőtt hajítottál az árokpartra, mint valami szemetet! - ordította apja arcába. - És jobban teszed, ha elengedsz. Megígértem egy nőnek, hogy visszamegyek hozzá, amint itt végeztem, egy szamuráj pedig sosem szegi meg a szavát.*

*A férfi először csak az orra alatt mormogott valamit, egyértelműen ingerülten, de nem akarva újra felhánytorgatni a kitett gyerek témáját:*

*- Potenciális örökös... hallod te mit beszélsz? - aztán ismét felemeli a hangját. - Egy ostoba szerelmi kaland miatt cserben hagynád a családot? Mire neveltünk mi titeket? - ez az utóbbi két mondat már egyértelmű sértés, és kissé fenyegetés is.*

*- Feleségül fogom venni - válaszolta határozottan. - Őt, és nem mást. Nincs ebben semmi ostoba. Ha lesznek gyerekeim, lesznek örökösök, nem?*

*Takeshi egyértelműen vitatkozni akart. Egyértelműen ráparancsolt volna, hogy maradjon Sendaiban, maradjon itt, segítsen helyreállítani a család helyzetét, és talán próbálta volna kényszeríteni is... de igazság szerint a helyzet tényleg ingatag volt. Hiroki valóban egyedül maradt örökös. A gyerekei tényleg a család jogos, egyenesági leszármazottai lettek volna, akik egy napon átvehetik a szolgálatot. És Takeshi tényleg nem rendelkezett semmilyen eszközzel, hogy fenyítse fiát, nem úgy, hogy Hiroki láthatóan elveszített minden jó érzést vele kapcsolatban. Úgyhogy végül összeszorította az ajkát (egy pillanatra egészen elfehéredett, és szinte pengevékonynak tűnt, még fenyegetőbbé téve a férfi egyébként is szigorú megjelenését), és bólintott:*

*- Elfogadom a döntésed. Amennyiben a hűségedet megőrzöd a család felé, és átveszed a helyem, ha eljön az idő, nem tartalak itt.*

*Aztán mielőtt elindult a folyosón, hátrafordult egyszer:*

*- Anyádat még ne zaklasd. Hamarosan ő is beszél majd veled.*

*- Értettem… - vágta rá, majd sarkon fordult és elindult az ellenkező irányba.*

*Kellett neki pár óra, mire összeszedte magát, azután pedig jobb híján ismét az idősödő szolgáló nőt kereste fel.*

*- Aya… - szólította meg - Mondd… Tudnál mesélni a fiúról? – kérdezte némi bizonytalansággal vegyes kíváncsisággal, mire Aya finoman elmosolyodott és fejet hajtott.*

*- Természetesen, Hiroki-san. Üljön le, hozok egy csésze teát. – felelte kedvesen, majd távozott a szobából. Hamarosan visszatért a teával és átnyújtotta Hirokinak, eztán helyet foglalt vele szemben.*

*- A fiú… Egy tündér volt. Olyan kicsi és törékeny… Gyönyörűszép borostyánsárga szemekkel született, minden bizonnyal az apjától örökölte.*

*- Hogy hívták? Megumi biztos elnevezte… - vágott kissé közbe.*

*- Ren – érkezett is rá a válasz.*

*- Ren? Mint lótusz?*

*- Nem – ’s elővett egy darab papírt, mire felfesthette a kanjit - Mint szerelem. – Hiroki felé fordította, ki jól szemügyre is vette, ’s egész meghatottan elmosolyodott.*

*- Szép név…*

*- Valóban az. Megumi-san tényleg imádta azt a gyermeket… Szinte egy percre sem tette le. Ha bárki megpróbálta elvenni tőle, azonnal megveszett és visszakövetelte… Jól tudta, hogy csak az ő karjaiban van biztonságban, mert amint nem védi tovább, a fiú halálra van ítélve… - mesélte keserűen, az ifjú szamuráj pedig figyelmesen hallgatta, miközben teáját szürcsölgette - Párszor kivitte még a kertbe is, és amíg tudott, sokszor énekelt neki. Olyan szépek voltak… Szívszorító volt látni, ahogy a húgod egyre csak gyengül és végül már az ágyból sem tud felkelni. De az utolsó pillanatig szorította gyermekét… A kisfiú keservesen felsírt, mikor az anyja meghalt, sehogy sem lehetett lenyugtatni – szomorúan megcsóválta fejét. - Szegény pára… Csak egy gyámoltalan csecsemő volt.*

*A férfinak muszáj volt leraknia csészéjét, mert keze annyira remegett, hogy félt, elejti a finom kerámiát. Zaklatottan hajába túrt és hatalmasat sóhajtott, majd fejét tenyerébe támasztotta.*

*- Bárcsak láthattam volna őt… - suttogta. - Úgy szerettem volna én is a karjaimban tartani…*

*- Őszinte részvétem. De ha az istenek is úgy akarják, találkozhattok a következő világban – próbálta nyugtatni, mire Hiroki fájdalmasan elmosolyodott.*

*- Nem akartam meghalni csak azért, hogy megismerhessem az unokaöcsémet…*

*Volt ebben a kijelentésben valamiféle keserű humor, melyen se ő, se a szolgáló nem tudott nevetni.*

*A gyász átjárta az egész Kazuo rezidenciát, a levegő szomorúsággal telt, az ifjú pedig még a közös étkezéseken is csak vonakodva jelent meg.*

Másnap a család együtt virrasztott, azután pedig megtartották a temetést. Az ifjú szamuráj még mindig képtelen volt elhinni, hogy ez történt, de a testvérpár édesanyját méginkább megviselte az eset. Hiroki végig csendben maradt, nem sírt és nem omlott össze, átvette a vendégek ajándékait, vigasztalta anyját, és mindeközben próbálta feldolgozni a látványt, mit drága húgának holtteste nyújtott. Még mindig gyönyörű volt, ám hideg és elérhetetlen… Át akarta ölelni, el akarta mondani neki, hogy végre hazaért és rá számíthat, de mindehhez már késő volt.

### **November 3.**

*A fiatal férfi megvárta, míg mindenki elhagyja a helyszínt, csak azután állt ő is Megumi sírja elé. Hosszú percekig csupán megrökönyödve bámult rá, nem tudta, mit mondhatna neki. Ökölbe szorította kezeit és lehajtotta fejét.*

*- Nee-chan… Ha hallasz engem… Tudd, hogy máris nagyon hiányzol. Azt hittem… - hangja egy kissé megbicsaklott, de összeszedte magát. - Azt hittem, én mindig megvédhetlek téged. Én… Azt ígértem neked, hogy mellettem nem eshet bántódásod… Eddig mindig sikerült megakadályoznom, de most… Most elkéstem. – Lábai megremegtek alatta ’s szemeibe is könnyek szöktek, egyszeriben térdre esett a sír előtt. - Hiba volt Kataki nyomába erednem… Hiba volt magatokra hagynom titeket… Téged és a fiadat. Az én hibám, hogy meghalt… - már csak akadozva tudott beszélni miközben fel-felzokogott. - Ha időben visszaérek, ha… Ha el sem megyek, ha ITT vagyok, és nem megyek a hülye fejem után… Akkor magamhoz vehettem volna Rent. Akkor befogadtam volna, akárki akármit mondjon… - Végül már teljesen a földig hajolva borult le. - Sajnálom, Megumi! Kérlek, bocsáss meg nekem… Kérlek, bocsásd meg a barom bátyádnak, hogy cserbenhagyott és képtelen volt megmenteni téged és a te egyetlen fiadat…*

*Még jóideig nem kelt fel a porból, csak sírt és könyörgött elhunyt húgának, hogy ne haragudjon rá. Majd felemésztette a bűntudat, hogy mindez történhetett volna másképp, hogy Ren még élhetne, felnevelhetné az unokaöccsét, az utolsó napokat is szeretett testvérével tölthette volna… Biztosra vette, hogy a nő nagyon félt, főleg attól, hogy mi lesz a gyermekével. Ha ő ott lett volna, nem lett volna mitől tartania… Akkor megnyugtathatta volna, hogy a fiú nem lesz az árok partjára hajítva, hogy nem lesz utálva, szeretetben nőhet fel és jó szamurájt nevel belőle… De mindehhez már késő volt.*

Az ifjú szamuráj még a héten elhagyta otthonát és Ezoba költözött szerelméhez. Eimi boldogan fogadta, de mikor megpillantotta Hiroki fanyarú arckifejezését, rögtön tudta, hogy valami baj történt. Természetesen a fiatal Kazuo mindent megosztott vele ’s hálás volt, amiért együtt érzett vele, befogadta házába és enyhítette a fájdalmat. A nő hagyta, hogy a lakásban felállítson egy szentélyt testvére számára.

### **November 9, Ezo.**

*- Ezt visszaadom… - helyezte finoman a szentélyre Megumi díszes hajtűjét. - Szerencsére nem esett baja. Az a barom megfizetett érte, hogy egyáltalán hozzányúlt…* *- ismételte saját szavait keserű mosollyal az arcán, majd meggyújtott egy füstölőt. - Mindig emlékezni fogok rád, drága húgom… - suttogta. - Remélem, újra láthatlak majd a következő világban.*

Kazuo Hiroki 1845 augusztusában vette feleségül párját, pont egy évre rá, hogy először megpillantotta őt. Az idő múlásával három gyermekük született, két lány, Akane és Makoto, valamint egy fiú, Aozora. Mindhármukat úgy nevelte fel, hogy nyitott fejjel járják a világot és elfogadóak legyenek másokkal szemben, akár ember, akár szellem, akár félszellem legyen az illető. Azt tanította nekik, hogy a család szeretete és védelme még a hagyományoknál is előrébb való, semmiképp nem akarta, hogy amit Meguminak és az ifjú Rennek kellett átélnie ismét megtörténjen a Kazuo családban.

## Kapcsolatok

### Kazuo Takeshi

Takeshi Hiroki apja és egyben a Kazuo család jelenlegi feje. Sokáig mélyen tisztelte és szerette őt, ám Megumi halálakor komolyan összevesztek és viszonyuk jelentősen megromlott. Azóta sem bocsátotta meg neki, hogy az utcára tette az unokaöccsét, de megígérte, hogy bár Ezoba megy, hűsége továbbra is a családjához köti és át fogja venni helyét, mikor ő meghal. Bár a légkör még mindig feszült köztük, azért hajlandó normálisan beszélni vele.

### Kazuo Hanae

Hanae Hiroki anyja, természetesen nagyon szereti őt és törődik vele. Időről időre hazalátogat hozzá, olykor az egész családjával együtt, ha valamit közösen ünnepelnek.

### Kazuo Megumi

Megumi Hiroki húga, egész életében ő állt hozzá a legközelebb. Már kicsi koruk óta mindig meg akarta védeni és meg is tette, a legtöbb verekedése abból alakult ki, mikor a fiatal lányt akarták mások csúfolni. Nagyon szoros volt a kapcsolatuk, Megumi benne bízott meg a legjobban. Testvérének halála nagyon lesújtotta a férfit és sokáig nem dolgozta fel, igazából mai napig bűntudata van, amiért nem volt mellette.

### Kataki

Katakival személyesen sosem találkozott, de mikor az ayakashi hátrahagyta Megumit, bosszút esküdött ellene, melyet bár felfüggesztett, azóta sem felejtett el és ha találkoznának, lehet megpróbálná véghez vinni.

### Aya

Aya egy szolgáló a Kazuo családnál, ő gondoskodott Megumiról a szülésnél is. Neki hála tudott meg Hiroki egy pár dolgot unokaöccséről és húgáról abban a három napban, míg a nő élt. Arashi valódi nevét is ő árulta el neki.

### Miyazaki Eimi

Eimi Hiroki felesége, kivel akkor találkozott össze, mikor Kataki nyomát követve Ezoban kötött ki. Egy tájfun elől menekültek be közösen a nő pincéjébe, ezután pedig a férfi segített neki a házának helyreállításában. Nagyon hamar egymásba szerettek és Hiroki szinte rögtön el is döntötte, hogy őt fogja elvenni.

### Kazuo Akane

Akane Hiroki első szülött lánya, így a családban a legidősebb gyerek. Egészséges kapcsolatot ápol vele, bár az ifjú nő közelebb áll édesanyjához, mint hozzá. Ettől még szívesen töltenek időt együtt, rendszerint közösen teázgatnak.

### Kazuo Aozora

Sora Hiroki egyetlen fia, a családban a középső gyerek, illetve a Kazuo család jogos örököse. Nagyon jó kapcsolatot ápol vele, egészen fiatal korától tanítja, legfőképp kardforgatásra. Igen büszke rá és úgy véli, remek szamurájjá fog érni az ifjú.

### Kazuo Makoto

Makoto Hiroki másik lánya 's a család legfiatalabb tagja. Még elég fiatal és éretlen, szintén inkább anyás jellem, de természetesen őt is nagyon szereti és mint apja, gondját viseli. Bár Sora és még egy rakat másik diák képzése mellett kevés ideje marad, mindig szán belőle valamennyit legkisebbik gyermekére is, kinek kisebb korában sokat olvasott fel esténként, csak úgy, mint a többi testvérének. Makoto még mai napig néha megköveteli, hogy valamelyik szülő altassa el.

### Arashi

Arashi Hiroki unokaöccse, és bár úgy tudja, hogy halott (Arashi pedig Hiroki létezéséről sem tud), nagyon fontos számára és sokat jelentene neki, ha megismerhetné. Betartaná ígéretét és ha az ifjú yasha is beleegyezne, befogadná a srácot.

## Érdekességek

* Hiroki nevében a kanjik a következő jelentéssel bírnak: [仁] erény, jóakarat, emberség, jótékonyság és [希] remény
* Jelenleg Ezoban oktat kardforgatást, saját fia egy a legjobb tanítványai közül
* Bár nem különösebben jó benne, szeret besegíteni főzésnél. Az ételt, amit húga szellemének ajánl fel, mindig ő készíti
* Érdeklődik a művészetek iránt, szívesen olvas, jár színházba vagy zenei előadásokra, és a különböző festményeket is nagyra becsüli, noha ő maga nem épp tehetséges egyik ágban sem. Ettől még örömét leli az írásban és festészetben is, bár publikálni nem akarná műveit, ahhoz nem elég jók
* A festést Eimi miatt kezdte el, aki viszont, mint kiderült, igen tehetséges művész. Sok képét sikerül eladni
* Egyszer egy profi festővel csináltatott egy képet a húgáról a krizantémokkal teli kertjükben. Ezt a képet mai napig őrizgeti otthonában, a szentélyen
* Kedvenc étele a sárgadinnye, de úgy nagyáltalánosságban rajong a gyümölcsökért
* Általában nem meri bevallani, de nem szereti a tofut
* Ugyan fiatalabb korában neki is derékig érő haja volt, ezt az esküvője előtt vagy fele olyan hosszúra vágta, mert idegesítette, hogy az ő haja jobban hullik, mint Eimié