Óidők

## A Világkovácsok

Számos hitben él az elemi erők története, melyek világunk teremtéséért felelősek. A leírások azonban megoszlanak azon a téren, hogy e hatalmak puszta természetének következménye az anyagi sík, vagy szándékosan alkották meg azt. Egy biztos, Paregron legősibb mondái folytonos küzdelemről szólnak, melyek hevében világunk elnyerte legkorábbi alakját. Könyörtelen fagy és sötétség, perzselő lángok és vakító fény összecsapásáról, és azok megtestesítőiről: óriásokról és sárkányokról. E két szélsőséges hatalom váltakozása edzette világunkat. Hol hosszú éjszakák, és csontig hatoló hideg, hol lomhán elnyúló nappalok és tikkasztó hőség jellemezte Paregron földjét. És a természet még most is évről évre e kettő között vándorol. Mindig az utolsó pillanatban elkerülve, hogy valamelyik véglet csapdájába essen. Hiszen az élet is vízből születik, mely nem ridegül jéggé, és nem párolog el a Nap hevétől. Ám egyes történetek szerint, minden korszakváltás után egyik, vagy másik hatalom kerül előtérbe. Volt, hogy évszázadokig jég borította a világ nagyobb részét, közel kétezer éve pedig megenyhült a világ időjárása. Ez alapján úgy tűnik, most a Sárkányok Korát éljük, de ki tudja mikor jön el ismét az óriások ideje...

## Az emberfélék hajnala

Egyesek úgy vélik, eleinte az emberek voltak az egyetlen értelmes lények Paregron földjén. Egy részüket magával ragadták a föld mélyének rejtelmei, és hosszú idő elteltével külsejük az ottani körülményekhez alkalmazkodott. Szinte egész életüket odalent töltötték, egyre megszállottabban kutatva kincsek és hatalom után, míg végül némelyiküket megmérgezte az örök sötétség, és mind megjelenésük, mind lelkük visszataszítóbbá vált. Az emberi kíváncsiság nem ismert határokat. Végül, merész álmaikat hajszolva, Paregron lakóinak rá kellett döbbenniük, hogy az addig csak hiedelmeikben élő másik világok, igenis valóságosak.

Azután egyre tudatosabban igyekezték elérni a létezés általuk síkoknak nevezett új kiterjedéseit. Azonban, az új világok erejének megismerése és használata, korántsem bizonyult olyan egyszerű feladatnak. Sok emberen nyomot hagytak e szinte megzabolázhatatlan hatalmak irányítására tett kísérletek. Voltak, akikre jó hatást gyakorolt mindez: bölcsebbé és ügyesebbé váltak, illetve jóval tovább éltek. Néhányan keveredtek más világok lakóival, félvérek sokaságát hozva létre. És az is előfordult, hogy némely síkokról, új fajok telepedtek meg Paregron földjén.

## A világközi civilizáció

Paregron lakói, újabb és újabb síkokkal kapcsolták össze otthonukat. Megosztották tudásukat az odaát élőkkel, és ők is tanultak az ottaniaktól. Szerte a világon olyan városok jöttek létre, melyek átjárókhoz közel épültek, egyrészt a kapcsolattartás, másrészt az esetleges betolakodók elleni védelem érdekében. A közös tudás fellegvárai Tyra, Gadaran és Gemmaris voltak, a legveszedelmesebb hasadékokat védelmező erősségek pedig Adion és Vorn. Az sem volt egyébként példa nélküli, hogy paregroni kolóniák létesültek az átjárók túlsó oldalán. Ezek emléke a Nagy Száműzetés után feledésbe merült.

E városok sorában, Gemmaris volt a legtündöklőbb. Az Ékkő-tenger közepén elhelyezkedő szigeteken, olyan virágzó világközi civilizáció jött létre, melyet azelőtt és azután se látott senki. A hullámok által korbácsolt, zord partmenti szirtek tetején, égigérő tornyok, a napnál is fényesebben ragyogó aranykupolák, smaragdzölden burjánzó kertek, hűsen kéklő források, és rengeteg kisebb-nagyobb átjáró sokszínű egyvelege tarkállott. Aki egyszer eljutott Gemmarisba, egy életre beleszeretett.

## A varázserő forrása

A világközi utazók érintkezésbe kerültek a síkokat összetartó Kötelékkel, amely által egyesek érzékenyebbé váltak a mindenség halandók számára észrevehetetlen rezdüléseire. Kellő odafigyeléssel és kitartással, az ennek tudatában lévők képesek voltak elsajátítani, hogyan hívják életre ezt a bennük szunnyadó erőt: ők lettek a varázslók. Gyengébb leszármazottaik - akiknek hatalma főleg rendkívüli testi adottságaikban mutatkozott meg - csak igen nagy önmegtartóztatás és fáradhatatlan gyakorlás árán, a világtól elzárva, szinte szerzetesi életmódot folytatva, tudták felszínre hozni képességeiket. A varázshasználók az idők során megfelelő eszközök és eljárások tömkelegét jegyezték fel, ami által, az azokat kellőképp tanulmányozók - utólag mágusnak nevezettek - ugyancsak hozzá tudtak férni a Kötelék által elérhető világok elemeihez.

Paregron lakói korábban is hajlamosak voltak természetfelettinek hitt hatalmak tiszteletére, de sosem lehettek bizonyosak abban, hogy valaki vagy valami meghallgatja fohászukat. A számos másvilági teremtmény között azonban jószerével akadt olyan, amit az evilágiak a korábbi isteneik megtestesülésének tartottak. Az ilyen lények legnemesebbjeihez való elköteleződés által, felesküdött papok és lovagok sokasága részesült ezen erőknek a kegyében, és hűségéért cserébe oly hatalmat kapott, amellyel úgynevezett istene jóindulatának eszközévé válhatott Paregron földjén. Ehhez hasonlóan tettek szert erejükre, később átkos másvilági szövetségükről elnevezett egyéb varázshasználók is, de az ő kapcsolatuk valamilyen áldozattal járt, illetve a legtöbb esetben, pártfogójukat és őket magukat sem nemes szándékok vezérelték.

Voltak olyanok, akik nem rendelkeztek varázserővel, nem tanultak annak működéséről, és nem is feltétlenül hittek földöntúli hatalmakban. A világközi civilizáció idején viszont az addig szunnyadó paregroni élővilág - talán másik síkokról átszüremlő erőhatások miatt - részben öntudatra ébredt. Előbbiek pedig megbecsülték az anyatermészet legapróbb megnyilvánulását is, a csodával határosnak mondhatókat pedig szinte istenként tisztelték, mint a régmúlt emberei. Ők, odaadásuknak és a környezettel való összhangjuknak köszönhetően, képesek voltak segítségül hívni a természet erejét.

## A Síkszakadás

Ahogy egyre több átjárót nyitottak, az újabb ismeretek mellett Paregron lakóinak viszontagságai is kezdtek megsokszorozódni. Olyan világokra leltek, amelyek lételeme a puszta terjeszkedés volt. Bekövetkezett, ami csak idő kérdése volt. Felhívták magukra a figyelmet. A kezdeti véletlenszerű átjárók helyett, immár másik síkokról is céltudatosan nyitottak hasadékokat Paregron világára, és a legkevésbé sem jó szándékkal.

Soha nem látott borzalmak zúdultak át, egyre nagyobb kárt okozva, fokozatosan felemésztve a környező vidékeket. Mi több, a megannyi rés, mind jobban kikezdte a valóságot szövetét összefogó Köteléket. Eleinte különös, majd kétségbeejtő jelenségek ütötték fel a fejüket. Volt, hogy a növénytakaró egyik napról a másikra természetellenes árnyalatokat öltött, egyes állatfajok pedig, elképesztően rövid idő alatt megváltoztak, sőt, olykor összemosódtak. Végül úrrá lett a zűrzavar. Lények, épületek, városok, aztán egész hegyek tűntek el, vagy adták át helyüket másvilági jövevényeknek és tájaknak.

Paregron lakóin eluralkodott a rémület. Bármit megtettek volna, hogy megmentsék világukat. Olyan szövetségeket kötöttek, amelyeket később nagyon megbántak. Végső elkeseredésében, egy gemmarisi csoport, a síkok minden ismertét és erejét latba vetve, megpróbált létrehozni valamit, ami bezárhatja az összes hasadékot. A világok közti békés együttélés egykori virágzó központjának megmentése érdekében, másik síkok nagyhatalmú lényei próbáltak a bajbajutottak segítségére sietni. Köztük a legbuzgóbb Aureon volt, a tudás védelmezője, aki minden áron meg akarta óvni az évek során felhalmozott, mérhetetlen világközi ismeretanyagot. Ezért olyan eszközökhöz folyamodott, amitől később halandók és halhatatlanok egyaránt elborzadtak.

Hogy megszerezze a megfelelő tudást, saját lényének egy részéből megalkotott egy olyan teremtményt, amely színtisztán az általa megtagadott ismeretek megtestesítője volt. Ez, az addigi belső helyett, világrengető külső küzdelmet eredményezett, mely végén halhatatlan lelkének árnyát száműzni kellett egy elfeledett síkra, a várossal együtt, amit végleg megmérgezett a kétség.

## A megtisztulás évei

Egy Larelion nevű tünde menekítette ki Gemmaris lakóinak nagy részét, mielőtt a sziget eltűnt volna a föld színéről. A túlélők közt voltak azok, akik a hasadékok bezárására törekedtek. Az elkövetkezendő időszakban, fokozatosan vissza is szorították a másvilági jelenlétet, és a végső kétségbeesés idején létrejött sötét szektákat. Leszármazottaik, attól kezdve minden olyan helyen őrt álltak a világon, ahol egykor, vagy akár később részben fennmaradt átjáró volt. Például Nosveth földjén, belőlük lettek a Felvigyázók.

A többi síktól való elzárkózás azonban nem forgathatta vissza az idő kerekét. Paregron, immár kezdeti állapotánál jóval több faj otthonává vált, és néhány rendkívüli tájjal büszkélkedhetett. Ám lakói, ezentúl egy világ kapcsolataira összpontosították figyelmüket: a sajátjukéra. Igyekezték e sík határain belül megteremteni a Síkszakadás előtti virágkort. Az akkor keletkezett károkat, és a számtalan sérelmet, azonban nem lehetett semmissé tenni.

A másvilági kolóniákkal végleg megszakadt a kapcsolat. Nem alapítottak többé átjárókhoz közeli, vagy azokkal rendelkező városokat. Az otthonaikat pedig nem csak a vész elől menekülők hagyták el, hanem egyes helyeken, az elkeseredett és feldühödött sokaság száműzött olyan fajokat, melyekkel azelőtt békében éltek. Bár Paregron ahhoz hasonlóvá vált, mint az új síkok felfedezése előtt, részben továbbra is magában hordozta egy jóval nyüzsgőbb, sokszínűbb időszak örökségét.