recursal/Fanatic-Fandom huggingface dataset:
Rimsko Cesarstvo

Rimsko Cesarstvo je vuobičajeni naziv za rimsku državu nakon kaj ju je prevustrojil Oktavijan Augustuš tri desetletja pred Kristom i šteri se okrunil za prvega rimskega cesara. Pred nastankom cesarstva se rimska država nazivala Rimska Republika. Glavno mesto cesarstva bil je Rim. Rimsko Cesarstvo je vupravljalo vsemi heleniziranemi državami na Sredozemlju i keltskemi područji severne Europe. Najvekše teritorijalno proširenje doživelo je v doba cesara Trajana, šteri je 114. prisvojil Armeniju i severnu Mezopotamiju, a 115. leta osvojil je i Adiabene, Babilon i Ktezifont. Cesar Konstantinuš I. je prvi rimski cesar šteri se preobratil na krščanstvo. Za vreme njegve vladavine je osnovan Konstantinopol šteri je postal nova prestolnica cesarstva. 395. leta je cesar Teodozijuš podelil Rimsko Cesarstvo na izhodno i zahodno cesarstvo. Zadnji zahodnorimski cesar Romuluš Augustuluš zbačen je 476. leta, čime nestaje Zahodno Rimsko Cesarstvo. Izhodno Rimsko Cesarstvo (Bizantsko Cesarstvo) s središčem v Konstantinopolu nastavilo je postojati, itak se postupno zmenšivalo, vse do 1453. leta, gda su Turki osvojili Konstantinopol. Kasnejše države na zahodu (Franačko Kraljevstvo i Sveto Rimsko Cesarstvo) i na izhodu (ruski cesari) rabile su rimsko državničko nazivlje vse do modernega doba.

Veliko nasledje Rimskega Cesarstva vidi se i denes v zahodnjačkemi institucijami, pravu, arhitekturi i vnogemi drugemi područji žitka.
Bednja

Bednja je opčina v Varaždinske županije. Prema popisu iz 2011., opčina broji 3 992 stanovnika.

## Zemljopis

Bednja se nahaja vuz istoimenu reku Bednju, v brežuljkaste nizine štera se na severoizhodu spušča prema Dravi, na severozahodu je omejena Maceljem, a na jugu Strahinjščicom i Ivanščicom. Bednjanski kraj je poznat kak mesto gde se prek zime moreju bilježiti nižeše temperature neg čak v Like i Gorskega kotara.

## Povest

V srednjemu veku bednjanski kraj je bil del trakoščanskega vlastelinstva, štero je vuz vlastelinstva Kamenicu, Kostel, Krapinu, Belec i Oštre vlazilo v zestav Zagorske grofovije. Prvi poznati posednik Zagorske grofovije, štera je teda bila jošče vekša, postal je leta 1399. Herman Celjski.

Zagorska grofovija se v 16 st. raspada na samostalna vlastelinstva. Trakoščansko vlastelinstvo je bilo med najvekšmi posedi v države. Podatki iz 1487. kažeju da je na području Trakoščanskega vlastelinstva živelo oko 380 obitelji, ampak velki je broj seljačkeh posedov napuščen i opustošen verjatno zbog turskih proval. Tekom 16. i 17. st. dohaja do naseljavanja područja trakoščanskega vlastelinstva. Huste se krčiju radi formiranja seljačkeh posedov.

1569. plemenitaška obitelj Draškovič postaje vlasnik trakoščanskega vlastelinstva, vračajuči svojim vugledom značaj bednjanskemu kraju.

1848. vkinuto je kmetstvo, a plemenitaški posed razdeljeb je seljakom. V 19. i 20. st. bednjanski kraj bil je prenapučen, a stanovništvo siromašno. Najvekšeme iseljavanje stanovnikov dogodilo se potli 2. svetskega rata.

    Bednja je več ne siromašno mesto. Žitelji su modernemi metodami zapošljavanja podigli svoj osebni, a time i društveni standard. Denes je Bednja opčinsko središče štero poprima karakteristike vurbanega naselja.

## Kultura

Za Bednju je karakterističen Bednjanski govor, šteri je jeden od najarhaičnešeh kajkavskeh govorov i šterega drugi kajkavci teško moreju razmeti.
Govor je zaščičen kak nematerijalno kulturno dobro Republike Horvatske.

V blizine Bednje se nahaja negdašnji posed obitelji Draškovič, znameniti dvorec Trakoščan, šteri je denes popularno turističko odredišče.
Medvednica

Medvednica ili Zagrebečka gora je planina severno od Zagreba. Sljeme, njezin najvišeši vrh (1033 m), je popularno izletničko mesto do šterega se more dojti cestom ili pešice, planinareči. Na vrhu je i radiotelevizijski turen. Od 1963. do 2007. do Sljemena je vozila turistička žičara, a novo otprtje žičare se planira za 2020. Medvednica je duga 42 km, a proteže se v smeru severoizhod - jugozahod od Podsuseda do Svetega Ivana Zeline. Velka površina planine je pošumljena. Leta 1981. zahodni del Medvednice proglašen je parkom prirode.

Na jugozahodu Medvednice se blizu Šestin nahaja poznati srednjevekovni festung Medvedgrad.
Na severne strani se nahaja skijališče gde se vsake zime održava skijaško natecanje “Snježna kraljica”.
Češki jezik

**Češki jezik** (ISO 639-3: ces; **čeština** ili **český jazyk**) je nacionalni jezik Češke, gde ga govori oko 9.250.000 ljudi (popis iz 2001. leta). Najvekša češka dijaspora je v Zjedinjenih Američkih Državah, a procenjuje se da tam ima oko pol milijona Čehov. V ostalih delih Amerike i v pojedinih europskih zemljah broj im ne prehaja nekolko desetkov jezer. V Horvatske živi oko 10.000 Čehov, največ oko Daruvara.

Specifičnost današnjega češkega jezika je postojanje jasne opreke izmed pisanega (spisovný jazyk), i govornega jezika (obecná čeština) šteri se rabi v neslužbene i polslužbene vusmene komunikacije. Kak jeden od najstaršeh europskeh književneh jezikov, češki je išče od srednjega veka predmet brojneh opisov, počevši od Jana Husa, prek Jana Amosa Komenskog, Josefa Dobrovskog, pa do Praškega jezikoslovnega kruga v 20. stoletju. Povest češkega jezika se deli na četri razdoblja: **pračeški** (od kraja 10. do sredine 12. stoletja), **staročeški** (od sredine 12. do 15. stoletja), **srednjočeški** (od 16. do 18. stoletja) i **novočeški** (19. i 20. stoletje).

Iz staročeškega razdoblja posvedočena su samo imena i glose v latinskih tekstih, ter bohemizmi v staroslavenskih tekstih. Od druge polovice 13. stoletja započinje procvat češke književnosti. V vreme Jana Husa jezik je demokratiziran brojnimi pučkimi izrazi, a v doba humanizma i renesanse obogačen je i brojnemi tudjicami i posudjenicami, na kaj je reagiral puristički pokret v vreme baroka. Tek je v vreme nacionalnega preporoda v 19. stoletju (obrozeni) ponovno vuspostavljena ravnoteža.

Češki jezik ima dve narečne skupine:
• Bohemske dijalekte, šteri su se selbami i vutecajem standardnega jezika izmešali i denes se moreju poistovetiti z govornim češkim.
• Moravsko narečje, štero išče od Austro-Vugerske neki smatraju zasebnem jezikom. Ono tvori dijalektalni kontinuum z Slovačkem i, prek Laškega dijalekta, z Poljskim.
Srednjočakavski dijalekt

Srednjočakavski dijalekt ili ikavsko-ekavski čakavski dijalekt, najraspršenejši je čakavski dijalekt.

Govori se na području izmed severnočakavskega dijalekta i južnočakavskega dijalekta; obuhvača Dugi otok, Kornate, Lošinj, Krk, Rab, Pag, Vugljan, na kopnu Senj, Vinodol, Ogulin, Brinje, Otočac, Dugu Resu, del središnje Istre i područje od Muna v severne Istre do Obrova v Slovenije.

V ovemu dijalektu jat je postal e ili i po sledečih pravilih (tzv. pravila Meyera i Jakubinskoga):

▪ ispred dentalneh suglasnikov (t, d, s, z, l, r, n) če iza njih slediju stražnji samoglasniki (a, o, u) ili če su na kraju reči, prehaja v e (leto, koleno, mera)

▪ v vsih drugih slučajih, prehaja v i (dica, vrime, rika, brig).

Dijalekt se zestoji od 3 poddijalekta, rubnega, primorskega i kontinentalnega. Kontinentalnem se govori i v Gradišču (govor Haca, Poljanaca i Doljanaca), a neki lingvisti (npr. Iva Lukežić) primorski poddijalekt radi zajedničkih izoglos prebacuju v severozahodnočakavsku skupinu kak njen ikavsko-ekavski dijalekt. Kontinentalni pak prema severoizhodu prehaja v prigorski dijalekt kajkavskega.

Na srednjočakavskemu dijalektu temelji se standardizirani jezik gradiščanskeh Horvatov.
Šestinska ambrela

Šestinska ambrela (horv. Šestinski kišobran) je tradicijska ambrela, štera je del šestinske narodne nošnje i prepoznatljiv je suvenir Zagreba.

Dobil je oznaku "Zvirno horvatsko" Horvatske gospodarske komore. Ručka ambrele je drevena, a žice metalne. Šestinska ambrela zestavni je del nošnje, štera se je nosila do 1960-ih letih 20. stoletja v Šestinah, a od ted polehko nestaje iz vsakodnevnega žitka. Šestinska nošnja se denes vglavnem nosi na raznih priredbah i svečanostih, a največ v folklorne svrhe. Šestine, naselje odkud ambrela potiče, su del podsljemenske zone i zagrebečkega Prigorja. Naziv Šestine nastal je po obveze, šteru su Šestinčani imeli prema gospodarih dvorca v Šestinah a štera se je isplačivala vsakega šestega dena v tednu.

Šestinske ambrele nahajaju se na glavnemu zagrebečkemu placu Dolcu ter služiju i kak suncobrani.
Buzetski dijalekt

Buzetski, buzetsko-gornjomiranski ili gornjomiranski dijalekt se prostire v severnemu delu Istre, oko Buzeta.

Dijalekt predstavlja prehod čakavskega narečja prema slovenskih dijalektih kaj mu daje prividne čakavsko kajkavske dijalektološke osobine. Zbog tih prelaznih kajkavskih značajk štere zaprav predstavljaju prelaznu crtu izmed čakavskeh i slovenskeh dijalektov se negda vubrajal med kajkavske dijalekte. Fran Ramovš smatral ga je rubnem slovenskem dijalektom.

Iako je njegva podloga nedvojbeno čakavska i ne more se izdvojiti iz čakavskega, ipak postoje neke odlike štere ga individualiziraju od ostaleh čakavskeh dijalektov, a to su v razvoju suglasnikov:

▪ ě > ẹ (zaprto e); (kak v kajkavskemu);

▪ e, ę > otv. e;

▪ u > ü;

▪ slogotvorno l > u;

▪ ǫ > a.

Sustav naglaskov odstupa od opčečakavskega, ar su npr. izgubljene razlike izmed kratkeh i dugeh naglašeneh samoglasnikov. Izdvaja ga i to kaj se v ovemu dijalektu vmesto ča vupotrebljava kaj. Refleks jata je zaprto e (kak v kajkavskemu) v naglašenih i y ("fučkajuče i") v nenaglašenih slogih.

Dijalekt se more podeliti na dva poddijalekta, menši južni (jugoizhodni) šteri  pokazuje vekše točke prehoda prema severnočakavskemu, i vekši ostatek šteri ih ne pokazuje tolko.
Hlebine

Hlebine je opčina v Horvatske. Nahaja se v Koprivničko-križevečke županije.

## Zemljopis

Hlebine su smeščene v Podravske aluvijalne ravnice, nedalko od reke Drave.
Opč činiju sela Hlebine i Gabajeva Greda.

## Povest

V srednjemu veku su posed i župa Struga (čije je sedišče bil Sigetec) obuhvatjali i prostor denešnjih Hlebinah. Hlebine se prvi put spominjeju 1671. kak selo v Vojne krajine v župi Novigrad Podravski, a Gabajeva Greda je nastala kasnejše. Kapela Sv. Katarine v Hlebinah je bila zgrajena predi 1671. leta, kajti se teda po prvi put spominje (kak i selo Hlebine) v kanonskih vizitacijah. Zgledi ka su teda ovum kapelom vupravljali župniki iz Komarnice (Novigrad Podravski) i Drnja. Kapela Sv. Katarine Device je leta 1680. imela jen oltar i vse potrebno za mešu, a bila je v zestavu župe Drnje. Hlebinska kapela bila je spravljena od pletera, a nabacana blatom. Imela je čvrste temelje od hrastovega dreva. V kapelu su vodila jena vrata. Nad vulazom je s nutarnje strani bil dreveni kor, a pred vulazom se nahajalo malo predvorje, iznad šterega se je dizal dreveni turnek. Zvono je ne bilo smeščeno v turneku neg v samomu selu na drugemu zvoniku. V kapele je bil zidani oltar, nad šterem se je videla slika Sv. Katarine. Oko kapele se je nahajal cintor šteri je ne bil ograjen pa je komarnički prepošt i zagrebečki kanonik Tomo Augustič naloži da se taj cintor ogradi, a vuz to i popravi krov na kapele. Če to Hlebinci ne bi včinila kapela se je imela zaprti. Samostalna župa Hlebine postoji od konca 18. stoletja. Hlebine su bile v zestavu opčine Koprivnica do 1993. gda dobivaju samostalnu opčinu.

V Hlebinah se je na začetku 20. stoletja razvilo horvatsko naivno slikarstvo, čije su Hlebine od teda do denes središče.
Dalmacija

Dalmacija je vuski pojas na izhodne obale Jadranskega morja, šteri se proteže od otoka Raba na severu do Kotorskega Zaleva na jugu. Zaledje (Dalmatinska Zagora) varira v širini od pedeset kilometrov na severu, do tek nekolko kilometrov na jugu; vekšinom je prekriveno dinarskem gorjem. Sedamdeset devet otokov i oko 500 otočičov se protežeju paralelno obali, najvekši med njimi su Brač, Pag i Hvar. Najvekše mesto je Split, zatim Zadar, Šibenik ter Dubrovnik.
Slavenski jeziki

Slavenski jeziki su Indo-Europski jeziki šterimi govoriju slavenski narodi. Misli se ka su nastali od Proto-Balto-Slavenskega jezika, kaj povezuje Slavenske jezike s Baltičkimi jeziki v Balto-Slavensku skupinu vnuter Indo-Europskeh jezikov.

Slavenski jeziki se deliju na tri skupine: Izhodnu, Zahodnu i Južnu, a vsevukupno sadržiju prek dvajst jezikov. Od teh dvajst, njih deset imaju prek milijon govornikov ter status službenega jezika v zemljah gde se govoriju: Ruski, Beloruski i Vukrajinski (Izhodna skupina), Poljski, Češki i Slovački (Zahodna skupina) i Slovenski, Srpsko-Horvatski, Makedonski i Bugarski (Južna skupina).
Denešnja geografska rasprostranjenost slavenskeh jezikov vuključuje Izhodnu Europu, Srednju Europu, Balkan ter celi teritorij Rusije. Procenjuje se da na svetu ima prek 300 milijonov govornikov Slavenskeh jezikov. Vunatoč velkemu teritorijalnemu rasprostiranju, Slavenski jeziki se medsobno vnogo menše razlikuju nego Germanski i Romanski jeziki.
Zahodnoslavenski jeziki

Zahodnoslavenski jeziki su podskupina od 8 slavenskeh jezikov v središnje Europe. Deliju se na tri glavne veje, uz štere se ponegda izdvaja i zahodnorusinski jezik.

Glavne veje su:

•lehitski ili lehički jeziki

* Poljski jezik
* Kašupski jezik
* Šleski jezik
* Polapski jezik

•lužičkosrpski jeziki

* Gornjolužičkosrpski jezik
* Dolnjolužičkosrpski jezik

•češko-slovačka skupina

* Češki jezik
* Slovački jezik
* Knaanski jezik
* Moravsko narečje, šterega nešteri lingvisti smatraju zasebnem jezikom
Oroslavje

Oroslavje ili Oroslavlje je mesto v Horvatske. Prema popisu iz 2011. je mesto imelo 6,138 stanovnikov. Zaradi svojega položaja ima nadimek “Vrata Zagorja”.

## Zemljopis

Oroslavje se nahaja v južnemu delu Zagorja. Prostor opčine s južne strani meji s Zagrebečkum županijom, sa severozahodne strani s Zabokom, sa izhodne strani s Opčinom Bedekovčina i mestom Dolnja Stubica, ter sa jugoizhodne strani s Opčinom Stubičke Toplice.

Oroslavje se nahaja na prostoru glavnih cestovnih prometnic, Zahodna Europa, Zagreb, Jadranska obala, Slavonija, a takša prometna povezenost omogučuje gospodarski razvoj.

## Povest

   Povest Oroslavja vezena je vuz dva dvorca i nekolko velikaških obitelji, štere su bile njihvi vlasniki. To su obitelji Vojkovič-Vojkffy, Čikulini i Sermage. Oko dva dvorca odvijal se je vse do začetka XX. stoletja ves ekonomski, društveni i politički žitek Oroslavja. Denes je ostal sam jeden dvorec, Oroslavje Dolnje, negda vlasništvo obitelji Vojkovič-Vojkffy, dok je drugi, Oroslavje Gornje, zgorel 1949.

Oroslavje se prvi put spominje 1477., gda je bilo del susedgradsko-stubičkega vlastelinstva. V 17. st. v Oroslavje dohaja obitelj Vojkovič-Vojkffy.
Oni potlam smrti potomkov obitelji Zaboky dobivaju njihve zabočke posede ter se tak formira Oroslavsko-Zabočko vlastelinstvo.
Potlam vkidanja kmetstva je v 19. stoletju bilo del Zagrebečke županije.
Dolaskom industrijalizacije koncem 30-tih let 20. stoletja Oroslavje postaje najvekše industrijsko središče v Zagorju. Tu je otprta prva tekstilna škola v Jugoslavije 1927. leta.
Oroslavje se potli Drugega svjetskega rata dalše razvijalo kak industrijsko središče. Otprta je metalska industrija (“Orometal”), grafička (“Birotehnik”), kožarska (“Astra”) ter se je razvijala tekstilna industrija (tvornice “Orokonfekcija” i “Oroteks”.
Od 1968. postoji i srednja škola, šteru denes činiju opča gimnazija, tehnička i obrtnička škola.
Vrbovec

Vrbovec je grad smeščen na izhodu Zagrebačke županije v severne Horvatske. Vrbovec je, skup s prigradskemi naselji, 2011. imel 14,797 stanovnikov.

## Zemljopis

Vrbovec se nahaja v prostrane nizine oko 30 kilometrov izhodno od Zagreba. Center Vrbovca se nahaja na bregu na nadmorske visine od 125 m.

## Povest

Vrbovec se prvi put spominje 21. travnja 1244. v povelje hrvatsko-vugerskega kralja Bele IV šterom se županu Junku, sinu Izaka iz Ravna potvrduje pravica na vuživanje feudalnega poseda Vrbovec (Verbouch, Worbouch, Verbovecz) i Polonje, poklon horvatskega hercega Kolomana (brata kralja Bele). Župan Junk je bil višeši službenik Križevečke županije. V to doba cesta iz Križevcov do Zagreba i dalše prema morju prohaja čez Vrbovec. 1389. Vrbovec se spaja s posedom Rakovec v jenu feudalnu gospoščiju, štera bu trajala do 1848. i imela bu zajedničkega feudalnega gospodara.

V XV.stoletju Vrbovec se spominje kak trgovišče s obrtniki i organiziranimi sejmi.

   V XVI. i XVII. stoletju feudalni mu je gospodar obitelj Zrinski štera brani ov kraj od Turkov. Tu je 1621. rojen Peter Zrinski, horvatski ban. Jeno vreme postaju vlasniki poseda obitelj Erdödy, potli pak dohajaju na vlast Zrinski, vse do XVIII. stoletja, gda vlasniki postajeju obitelj Patačič. 1769. otpire se v Vrbovcu škola, a 1780. se osniva vupravno-sudski kotar šteri skrbi za funkcioniranje zdravstva i školstva na ovem području.

V XIX.stoletju v Vrbovcu se vre nahajala pošta, dobrovoljno ognjogasno društvo vutemeljeno je 1882. Leta 1886. začinje delati Narodna čitaonica, a 1870. zgrajen je železnički kolodvor.

Začetkom XX.stoletja Vrbovec prerasta v gospodarsko i kulturno središče ovega područja. Oko 1900. Eugène d'Halwin de Piennes zdigel je tvornicu sira, a Julio Reigzinger ciglanu.

1928. industrijalec Đuro Predović gradi tvornicu suhomesnate robe iz štere je 1961. nastala poznata tvrtka mesnih proizvoda PIK Vrbovec. 1939.g. provedena je elektrifikacija Vrbovca. Prva novčarska vustanova, Vrbovečka dionička štedionica, osnovana je 1906.

## Kultura

V centru mesta se nahaja cirkva sv. Vida i tzv. kula Petra Zrinskeg, ostatek starega grada.

Severoizhodno od središča Vrbovca, na cesti proti Križevcih, smeščen je neoklasicistički dvorec Lovrečina Grad.

Glavno kulturno pripečenje v Vrbovcu je "Kaj su jeli naši stari?". Manifestacija stareh jel, štera se održava vsakega leta vikendom koncem kolovoza ili početkom rujna, ter daje prikaz starega načina živlenja i tradicionalneh jel vrbovečkega kraja.
Kralježnjaki

Kralježnjaki (lat. Vertebrata) su poddivizija odnosno potkoljeno svitkovcov (Chordata) i obuhvatja razrede kružnousteh, rib hrskavičnjač i koštunjač, dvoživcov, plazilcov, ptic i ceckalcov, skupno oko 54.000 vrst.
Ovisno o znanstvenemu odredjenju autora, v zvirih se pojavljuju dva smera odredjivanja ove skupine živin. Jeden pravec obuhvatja bezlubanjce + besčeljuste + čeljusnike, dok drugi obuhvatja besčeljuste + čeljusnike, ampak ne obuhvatja razred sljepulj (Myxinoida).
Najvekš kralježnjak na Zemlje je plavi kit (Balaenoptera musculus) šteri more doseči dužinu čak do 33 m i težinu do 200 t.
Od 2005. riba Paedocypris progenetica smatra se najmenšem kralježnjakom (dužina 7,9 mm (ženke) odnosno 10 mm (mužjaki) na Zemlje.
Goranski dijalekt

Govori se na vuskemu području gornjega toka reke Kupe i dalše na izhod do kraja Gorskega kotara. Govor sadrži kajakvske osebine vuz prehode prema susednimi čakavskimi i slovenskimi govori. Govor se proteže i na mejnemu prostoru sa slovenske strane Kupe (pokuplje i deli slovenske Bele Krajine) šteri je negda bil del Horvatske, ili gde su horvatski feudalci imeli svoje posede.

Izhodnemu delu pripadaju mesta Lukovdol, Gorenci, Dolenci, Podvučnik, Rtić, Draga Lukovdolska, Nadvučnik, Vučnik, Severin na Kupi, Močila, Klanac, Damalj, Plešivica Lukovdolska, Rim, Zdihovo, Lipje Bosiljevsko, Mali Jadrč, Veliki Jadrč, Osojnik. V navedenih je mestih prisuten novejši čakavski vutecaj, a vuprav je to glavna razlika izmed njih i zahodnega poddijalekta šteremu pripada ves preostali teren, od Zaumola i Plemenitaša na zahod. Takaj, v menšemu, izhodnemu delu akcentuacija je spodobna kak v prigorskemu dijalektu; vekši, zahodni del odlikuju neštere crte tipične za slovenske dolenjske govore. Specifičnost je goranskega dijalekta prelaz dočetnega m u n (mislim → mislin, delam → delan, itd.) v nastavkih i nepromenjivih rečih, kak v vekšini čakavskeh govorov.

Reč je o prelaznemu govoru šteri je nastal na početno (srednje)čakavskemu području i vuz kajkavsko-čakavsku meju južno od Kupe (denešnja slovenska Bela Krajina je teda bila horvatsko područje, a jošče dugo kasneše i del Zagrebečke biškupije), šterega su zmenile migracije stanovništva na sever pred Turki, ter kasneše vračanje (i novo naseljavanje) tega stanovništva s područja dolnje Kranjske (Dolenjska).
Licitarsko srdce

Licitar je šareno nakinčeni kolač od slatkega testa kakši se tradicionalno proizvodi v Kajkavske regije; Licitar je takaj i naziv za obrtnika (medičar) šteri proizvodi ove kolače, a dela i druge medenjake, napitke od meda (medica, gvirc), sveče, itd. Nekoč se je testo za licitare vutiskivalo v ručno izdelane (drevene) kalupe, a denes se oblikuje v limenih kalupih pa se peče, farba vočnemi farbami (črlena, žuta, zelena, bela) i kinči cukrenum zmešom, špiglima i dr.

Črleno srčeko je simbol kajkavske regije i Horvatske, a more imeti i druge oblike.
Naziv licitar je kajkavizirana nemška reč Lebzelter a štera je označavala medičarsko zanimanje štero se je pojavilo v 16. stoletju v Srednje Europe.

## Povest

Tradicija delanja licitarov začeta je vre v srednjemu veku, a v 16. i 17. stoletju v vnogih su se europskih kloštrih spravljali kolači i medenjaki vuz pomoč bogato urešeneh dreveneh kalupov. V izhodnoalpskemu području, takše je delanje kolačov brzo preraslo v obrt, šteri se je polehko razširil i na druga područja srednje Europe i v panonske krajeve Horvatske. V 18. i 19. stoletju su v Zagrebu, Karlovcu, Koprivnici, Samoboru, Varaždinu i drugde licitari bili vugledni obrtniki, a njihvi proizvodi omiljeni med pripadnikih vseh staležov.
Dana 15. studenoga 2010. tradicija spravljanja licitarov je vupisana na UNESCO-v popis nematerijalne svetske baščine Europe.
Brod

Brod ili Ladja je plovno sredstvo sposobno za kretanje po morju, rekah i jezerih štero služi najčešče za prevoz robe i putnikov. Brodom se smatraju samo vekši plovni objekti, dok se menši nazivaju čuni i brodice. Za razliku od splava, brod, kak i čun, ima koritast oblik šteri mu daje vuzgon potreben da bi plutal na vode.
Bela Horvatska

Bela Horvatska (Velka Horvatska, Stara Horvatska, lat. Chrobatia) je bila ranosrednjovekovna domovina Horvatov. Naziv je za povesno područje nastanjeno Belimi Horvati. V povesne znanosti nema jedinstvenega mišljenja o temu na šteri se prostor taj naziv odnosil. Pri odredjivanju pojma Bela Horvatska treba vzeti v obzir promenjivost smeščaja Beleh Horvatov, šteri su se – pod jošče nestišanimi poslednjimi selidbenimi vali – do polovice X. stoletja pomicali prema zahodu. Prema bizantskemu caru Konstantinu Porfirogenetu (O vupravljanju cesarstvom), Velika Horvatska (šteru zoveju i Belom) nahajala se v Zakarpatju vuz gornju Vislu. Ime Bele Horvatske spominje se v Letopisu popa Dukljanina i delih drugeh piscov. Pop Dukljanin naziv Bela Horvatska gdagda rabi i za Primorsku Horvatsku. Ime se tumači horvatskem označivanjem strani sveta: Bela Horvatska na severu ili zahodu (naproti Črleni Horvatski na izhodu ili jugu). Njezin verjatni smeščaj v Zakarpatju potvrdjuje i ime za narod (Beli Horvati), šteri se do XI. stoletja spominje vuz gornju Vislu sa sediščem v Krakovu, kak i tragi horvatskeh imen i dijaspore na širšemu području (prek Češke, Slovačke i Austrije do Črlene Horvatske).
Ocel

Ocel je zlitina železa z vugljikom (2,06%). Pri vekšemu vudelu dodaneh kemijskeh elementov za legiranje more vudel vugljika biti vekši od 2,06% vugljika. Gotovo vsa količina proizvedenega sirovega železa iz visoke peči preradjuje se v ocel, ar su njegva mehanička svojstva vnogo bolša od svojstav železa. Primena železa je prvenstveno v obliku ocela, a menše kak sirovega ili levanega železa. Odlikuju se velkum čvrstočom, tvrdočom, žilavostju, mogučnostju levanja i mehaničke obrade, ter velkum elastičnostju. Rabi se za izradu mostov, avtomobilov, ladj, železničkeh vozil i prug, golemih gradjevin, ampak i za sitnice nužne v vsakodnevnemu životu poput igle ili spajalice.

Ocel je bil poznat vre v antičko doba. Najstarši otkriveni ocelni predmet pronajden je v Anatolije, starost mu je procenjena na 4.000 let.
Obrada železa se od tam kasneše proširila na Europu i Aziju. Povest metalurgije železa započinje išče v prapovesno doba, ampak se ne zna je li prvo železo proizvedeno slučajno, gda je prapovesni človek zavužgal ogenj na ležišču čiste železne rude ili je rabil vre stečeno iskustvo v topljenju bakarne rude ter primenil isti postupek na železnu rudu. Taj postupek je bil prilično jednostaven: v plitkemu ognjišču se železna ruda pokrila drevenem vugljenom, šteri se zatim zapalil, pa je spod ognja nastala gnjecava i spužvasta železna masa (spužvasto železo). Dobivanje tehničkega železa ili ocela iz spužvastega železa ovisilo je prije vsega o kvalitete železne rude.
Australija

Australija kak kontinent obuhvača glavnu kopnenu masu, Australiju, otoke Tasmaniju i Novu Gvineju kak i okolne menše otoke. Često se australskemu kontinentu pribrajaju i otočne države Tihega oceana, a iz političkeh i kulturološkeh razlogov, naročito Novi Zeland. Ovak proširena regija iz kulturološkeh razlogov naziva se Oceanijom.

Raneše se glavna kopnena masa nazivala Novum Holandijom, a kontinent (iz europskega kuta gledenja) petem kontinentom.
Jabuka

Jabuka (lat. Malus), biljni rod iz porodice ružovk sa 62 priznate vrste. Najpoznatejši je po plodu znanemu kak jabuka, a najpoznatejša je vrsta domača jabuka ili M. domestica štera je nastala križanjem divlje vrste M. sylvestris, s jošče nekolko drugih vrst, M. fusca (sin. Malus rivularis, Malus roemer), M. orientalis, M. sieversii i M. baccata

Domača jabuka je listopadno drevo visine i do 12 m, sa gustum krošnjom. Listi su izmenično rasporedjeni, ovalni sa izraženem vrhom. Cveti su beli (početkom cvetanja ružičasti). Plod sazreva krajem leta i tokom jeseni.
Krapina

Krapina je mesto v severoizhodne Horvatske. Glavno je mesto Krapinsko-zagorske županije. Grad Krapina je središnje mesto Horvatskega zagorja. Smeščen je vuz reku Krapinčicu. Sam naziv mesta vusko je povezen s nazivom reke štera je negda obilovala slatkovodnum ribom krapom. 2011. je imela 12,479 stanovnikov.

## Zemljopis

Krapina je smeščena v središču Zagorja, na južnih obronkih Strahinjščice. Najbližeša vekša mest su Pregrada, Lepoglava i Ivanec.

## Povest

Krapina je središnje mesto Horvatskega zagorja.

Povest ljudskega roda v Krapine seže v dalku prešestnost od pred 120.000 do pred 50.000 let o čemu nam svedočiju ostatki neandertalskega človeka na bregu Hušnjakovo v zapadnemu delu Krapine.

Prvi pisani dokumenti spominjeju Krapinu 1193. leta. V srednjemu veku postajal je festung Krapina spod šterega se je počelo razvijati naselje. Sam festung i tedašnje vlastelinstvo bili su kraljevski posedi. Od 14. stoletja počinjeju ga dobivati pojedine plemenitaške obitelji. V to vreme kraljevskum poveljom, Krapina postaje slobodno trgovišče. Plemenitaška obitelj Keglevič v prve polovice 16. stoletja kupuje vlastelinstvo Krapinu i doseljava se za vreme do teda najvekšeh turskeh napadov na Horvatsku. Plemenitaške obitelji bile su zaščitniki crkveneh redov pa se v Krapine v 17. stoletju pojavljuju franjevci šteri gradiju cirkvu svete Katarine i franjevečki klošter. Tokom 18 st. v Zagorju se gradiju zavetne proščenjarske cirkve posvečene čudotvornemi Madonami, pa tak v Krapine nastaje znamenita cirkva na Trškem vrhu. V 19 stoletju, za vreme budjenja nacionalne svesti ter vutemeljenja horvatskega književnega jezika, v Krapine je rojen Ljudevit Gaj, idejni vodja Horvatskega narodnega preporoda.
V 20. stoletju, za vreme industrijalizacije, Krapina postaje vodeče zagorsko regionalno središče.

## Kultura

V Krapine je Ljudevit Gaj zabiležil legendu o brači Čehu, Lehu i Mehu. Prema te predaje oni su osnivači Češke (Čeh), Poljske (Leh) i Moskovske odnosno Ruske države (Meh). Ova legenda v raznimi obliki postoji i v drugeh slavenskih državah.
Poleg Krapine se na Trškemu vrhu nahaja jedna od najlepših baroknih cirkv v Horvatske, štera je grajena od 1750. do 1761.
Krapinsko-zagorska županija

Krapinsko-zagorska županija se nahaja v severoizhodnemu delu Republike Horvatske i pripada prostoru središnje Horvatske.

Zasebna je geografska celina štera se pruža od vrhov Macelja i Ivanščice na severu do Medvednice na jugoizhodu. Zahodna meja, vujedno i državna s Republikom Slovenijom, je reka Sutla, a izhodna meja je vododelnica porečja Krapine i Lonje. Ovak razgraničen prostor županije podudara se z prirodnum regijom Dolnje Zagorje.

Čez županiju prohaja autocesta A2 Zagreb-Macelj, del europske ceste E59 štera povezuje Horvatsku sa zemljami srednje Europe.

Vupravno središče županije je Krapina.
Marija Bistrica

Marija Bistrica je opčina v Horvatske štera je leta 2011. imela 5 976 stanovnikov. V Marije Bistrice se nahaja poznato horvatsko marijansko svetišče.

## Zemljopis

Marija Bistrica se nahaja v Zagorju, na severnih obronkih Medvednice. Opčina se na severu proteže do reke Krapine, s izhodne strani omejena je potokom Žitomirka, a na zahodne strani potokom Pinja. Nahaja se 25. km severno od Sesveta. Na izhodu meji sa Zagrebečkum županijom točneše sa mestom Sveti Ivan Zelina.

## Povest

Mesto Bistrica dobilo je ime po potoku šteri protičee čez meto. Spominje se prvi put 1209. v povelji šterum horvatsko-vugerski kralj Andrija II. vrača županu Vratislavu njegve zaplenjene posede, vključujuči i Bistricu. Župa v Bistrice spominje se prvi put 1334., a župna cirkva bila je posvečena sv. Petru i Pavlu. Potlam kaj je 1731. biškup Juraj Branjug posvetil novo vurejenu cirkvu Snežni Gospi, svetišče i mesto zoveju se Marija Bistrica.

Svetišče Majke Božje Bistričke jedno je od najpopularnejšeh i najposečenejšeh marijanskeh svetišč v Horvatske. To je horvatsko nacionalno svetišče v štero verniki hodočastiju jošče od 1684. leta.
Krumpir

Krumpir (takaj Krompir, Kalampir, lat.Solanum tuberosum) je biljka iz porodice Solanaceae poreklom sa južnoameričkih And, gde su je Quechua Indijanci nazivali papa. V prehrane se hasni podzemni gomolj, a nakon otkriča Amerike ova biljka osvojila je svet.

Nadzemna stabljika je do prst debela, zeljasta 0,5 m visoka i vuglasta. Listi su nepravilno perasto razdeljeni s jajolikimi listeki. Cveti su (ovisno o sorte krumpira) od bele do ljubičaste farbe, a smeščeni su v paščicama na dugih peteljkah. Plod je žučkasto-belo-zelenkasta boba.

Horvatski naziv "krumpir" poteče najverjatnejše od Švabov, kak su zvali Nemce šteri se su doselili v Horvatsku za vreme Marije Terezije. Vekšina nemačkeh emigrantov je bila iz Švapske v denešnje pokrajine Baden-Württemberg, pa im je to dalo ime. No, velki del doseljenikov je porijeklom iz Falačke (Pfalz), regije štera je denes zestavni del savezne pokrajine Falačko Porajnje. Vnogo vuseljenikov vleklo je korenje i iz Elzasa, dvojezičnega područja vuz Falačku, štero denes pripada Francuski.

V cele Nemačke se hasniju različiti nazivi za krumpire. V Falačke se krumpir zove grumber (Grumbeer) ili grumbirn (Grumbirne), kaj otprilike znači zemna hruška. V Švapske hasni se reč grombir (Grombiera). Pretpostavlja se da su nemački doseljeniki donesli krumpir sa sebum v Slavoniju, pa ga tak vuveli na naša područja.

Krumpir se more pripremati kak hrana na več načinov. Tak se more, zavisno od kulinarskega tipa, kuhati, pržiti ili peči.

Kuhani krumpir more se konzumirati na način da se samo nareže i posoli ili se more dalše pripremati kak restani krumpir, pire krumpir ili kak salata.

Prženi krumpir se priprema najčeščeše kak pomfrit ili kak mladi krumpir narezan na nekaj vekše kriške, kak čips ili kak spiralni krumpir.

Pečeni krumpir se priprema kak krumpir spod peke ili kak pečeni krumpir v pečnice narezan na vekše kriške, bilo da se peče sam ili zajedno sa nekom vrstom mesa.
Severna Amerika

Severna Amerika je po površine tretji najvekši kontinent na svetu, a po broju stanovnikov četvrti. Najvišeši vrh je na Aljaske (Denali, 6190 m). Kontinent je poznat po svojih prirodnih parkih (Grand Canyon, Death Valley, Yellowstone, Bryce Canyon, ).

   Nahaja se med Atlantskem oceanom na izhodu i Tihem oceanom na zahodu. Na severu je Arktičko morje a na jugu meji z Latinskum Amerikom ter Karipskem morjem. Njena površina je 24 490 000 km², kaj je oko 4,8 % površine planeta. Broji oko 514 600 000 stanovnikov. Severna Amerika je s Južnum Amerikom povezana Panamskem kanalom. Srednja Amerika je del Severne Amerike šteri se zbog kulturno-političkeh razlogov smatra zasebnum celinom, ter zajedno s Južnum Amerikom tvori Latinsku Ameriku.
Afrika

Afrika je nakon Azije drugi svetski kontinent po veličini i broju stanovnikov.

S površinom od oko 30,244.050 km2 vuključujuči otočja, pokriva 6 % ukupne Zemljine površine i pokriva 20,4 % vukupnega kopnenega područja na Zemlje.
S otprilike 1.225,080.000 stanovnikov (podatek za 2016.) čini oko 15 % ljudske populacije.
Kontinent je okružen Sredozemnem morjem na severu, Sueskem kanalom i Črlenem morjem na severoizhodu, Indijskem oceanom na jugoizhodu i Atlantskem oceanom na zahodu.
V Afrike postoji 46 držav vuključujuči Madagaskar, odnosno 54 države vuključujuči vsa otočja.
Afrika, najmre središnja izhodna Afrika, v znanstvene zajednice smatrana je zemljom porekla človeka i porodičnega stabla Hominidae (veliki majmuni), kaj je dokazano otkričem najraneših hominidov i njihoveh verjatneh predkov, kak i kasneših čiji su ostatki stari otprilike sedem milijonov let - vukljućujuči Sahelanthropus tchadensisa, Australopithecus africanusa, A. afarensisa, Homo erectusa, H. habilisa i H. ergastera - s najstaršem nalaziščem Homo sapiensa (človeka) v Etiopije štero je staro oko 200 000 let.
Afrika obuhvača vnoge klimatske zon; to je jedini kontinent šteri se proteže od severnega do južnega vumerenega pojasa.
Sredozemno morje

Sredozemno morje ili Mediteransko morje je morje Atlantskega oceana površine oko 2.5 miliona km² štero je povezano s matičnem Atlantskem oceanom črez Gibraltarski tesnec (širine 14 km). Nahaja se izmed Europe na severu, Azije na izhodu i Afrike na jugu, osim s matičnem oceanom povezano je s Indijskem oceanom prek Sueskega kanala i Črlenega morja, a s Mramornem morjem prek Dardanelov. Zemlje štere okružuju Sredozemno morje zovemo zemljami Sredozemlja, a celo područje morja i obalnih zemlj Sredozemlje. Morje je toplo. Letna temperatura retko doseže 30 celzijeveh stupnjev, a zimska jako retko pada spod 15.
Paradajz

Paradajz (Solanum lycopersicum) zeljasta biljka iz porodice Solanaceae, a najbližeši srodniki su mu duhan, krumpir i paprika.

Paradajz je loza puzavica, štera naraste do oko 1,5 m ili višeše, če se pronajde oslonec. Nekultivirani paradajz naraste tek 80-90 cm. V područjih z vumereno kontinentalnum klimom je jednoletna biljka, medtim v krajih odakle poteče (Južna i Srednja Amerika) on je večletna biljka. Ima dve supke. Raste iz sistema podzemneh korenov, ter če glavna stabljika prestane rasti, bilo zbog cvetanja ili vmiranja, pomočne (lateralne) stabljike počinjeju rasti iz istega korenskega sistema i razvijaju se v potpuno funkcionalne biljke. Stabljika paradajza je pokrivena z sitnemi dlačicami. Ove dlačice potpomažeju proces puzanja, tak kaj se moreju razviti v pomočne korene gda god su v kontaktu sa tlom ili vlagom, pgotovo če loza ima poteškoč sa prvobitnem korenom. Paradajz ima složene liste, tak da spada v biljke sa regularnimi listi. Medtimm, nekše sorte imeju jednostavno listje, spodobno krumpiru. Cveti se formiraju v grupi, z prašniki poredanimi po rubih, potpuno okružuju tuček v pravilne formacije. Imeju svojstvo samooprašivanja. To je iz razloga kaj im je prirodno stanišče Novi Svet, a vse biljke Novega Sveta su se razvijale bez čmel ter imeju potpuno specifične i drugačeše forme oprašivanja. Plod paradajza je klasificiran v grupu bobic. Stvarni plod šteri se razvije iz ovarija biljke nakon oplodnje, sadrži prazen prostor v šteremu se nahajaju semenke i plodni soki. Ovaj oblik varira od vrste do vrste. Nekše menše vrste paradajza imeju dve ovalne praznine, druge pak 3 do 5, a tretje vrlo vnogo menših. Semenke paradajza se dobijaju iz zreleh plodov, i ka bi se sijale moraju prethodno biti osušene i fermentirane.
Kupa

Kupa (slovenski Kolpa) je najdužeša reka čiji su zvir i vustje v Hrvatske, a delom svjega toka čini meju z Slovenijom. Područje vuz reku Kupu naziva se Pokuplje.
Kupa zvira v Gorskemu kotaru, najvekša mest čez štera prohaja su Ozalj, Karlovec i Petrinja. Pri Sisku se vleva v Savu.
Vukupna dužina toka reke Kupe je 296 km.
Kontinent

Pojam kontinent (od lat.: (terra) continens) označava "medsobno povezanu zemlju". Vsi kontinenti zajedno činiju samo 29% površine Zemlje. Kontinenti su najvekše kopnene mase na Zemlje.

Različite kulture i znanosti imaju različite "popise kontinentov". Opčenito, kontinent mora biti velko područje štero ima geološki jasne meje.

Razni sustavi podele kontinentov:

* Sedem kontinentov: Afrika - Antarktika - Australija - Južna Amerika - Severna Amerika - Europa - Azija
* Šest kontinentov: Afrika - Antarktika - Australija - Južna Amerika - Severna Amerika - Euroazija
* Šest kontinentov: Afrika - Antarktika - Australija - Amerika - Azija - Europa
* Pet kontinentov: Afrika - Antarktika - Australija - Amerika - Euroazija
* Četiri kontinentov: Afrika-Euroazija - Amerika - Australija - Antarktika
Brodica

Brodica je plovni objekt namenjen za plovidbu morjem šteri nije brod ili jahta, čija je dužina vekša od 2,5 metrov ili vukupne snage pogonskeh strojev vekše od 5 kW. Pojem brodica ne obuhvača plovila štera pripadaju drugemu pomorskemu objektu v svrhu prikupljanja, spašavanja ili obavljanja radov, plovila namenjena isključivo za natecanja, kanue, kajake, gondole i pedaline, daske za jedrenje i daske za jahanje na valih. Identično plovilo štero je namenjeno za plovidbu vnutrašnjim vodam (reke, jezera, kanali) naziva se čun.
Zagorsko-međimurski dijalekt

Zagorsko-međimurski dijalekt ili severozahodni kajkavski dijalekt je jeden od glavneh dijalektov kajkavskega jezika. Odlikuje se vuglavnom očuvanjem osnovne kajkavske akcentuacije. Praslavenski t' izjednačil se z č. V vekšemu delu zagorsko-međimurskega dijalekta refleks praslavenskeh glasov stražnjega nazala i slogotvornega l ima posebnu fonološku vrednost tipa o (jablka → jaboka, slza → soza, itd.). Glas jat je zaprto e (mleko, cvet, itd.), no v srednjezagorskeh govorov se dugi jat kak v slovačkemu obično zgovarja kak ie. Ov dijalekt ima najkonzervativnejši naglasni sustav med kajkavskmi djalekti, a zestoji se od dugospuščajučeg, kratkospuščajučeg i dugozdižučega naglaska. Periferni govori ovega dijalekta, šteri činiju prelaz prema Slovenskemu, odstupaju v akcentu – gube opreku po intonaciji, a ponegde i po kvantiteti, kaj znači da zaprav imaju sam jeden naglasek kak i nešteri slovenski dijalekti. Če se gleda kak skupina, obično se deli na sledeče (pod)dijalekte; samoborski, bednjansko-zagorski, varaždinsko-ludbreški, gornjosutlanski i međimurski.

Govori se na mejnemu području od Slovenije i Vugerske (oko Kotoribe spod Nagykanizse i v Prekdravlju) pa vse do Zagreba. Od slovenskeh govorov je posebno sroden s prekmurskem narečjem štero se negda i vubrajalo v njegve govore (Prekmurje je cirkveno spadalo pod zg. nadbiskupiju, a rubni deli Slovenije su negda bili del Horvatske, odnosno meja je oscilirala).
Južna Amerika

Južna Amerika je kontinent šteri se nahaja na južne polutke Zemlje. Južna Amerika je okružena Tihem oceanom (zahod), Atlanskem oceanom (izhod) i Severnum Amerikom (sever). Južna Amerika je povezana sa Severnum Panamskem kanalom. Površina joj iznosi 17.938.000 km², a broji 385.742.554 stanovnikov, s prosječnum gustočom stanovniščva 21,4 stanovnikov po km².

Po površini Južna Amerika na četvrtemu mestu, a po broju stanovnikov na petemu.

Geografski se Južna Amerika deli na tri nizine, dva visočja i jeno veliko gorje: Amazonska, Laplatska i Orinoška nizina, Brazilsko i Gvajansko visočje i Andsko gorje.
Slovenija

Slovenija (službeno ime: Republika Slovenija) je europska država z zemljepisnem položajem na krajnjemu severu Sredozemlja i na krajnemu jugu Srednje Europe. Slovenija meji na zahodu z Italijom, na severu z Austrijom, na severoizhodu z Vugerskom i na izhodu i jugu s Horvatskom. Leži na dodirne točke alpskega, sredozemnega, panonskega i dinarskega porostora. Površina 20.273 km² vuvrščava Sloveniju med srednje velke europske države. Dužina državne meje iznosi 1.382 km, od tega je 921 km kopene, 413 km rečne i 48 km morske meje. Slovenska obala Jadranskega morja je duga 46,6 km. Glavno mesto je Ljubljana, štero je gospodarsko, kulturno i političko središče, najviši vrh je Triglav (2864 m).

Črez slovensku povest su kulturni vutecaji prihajali iz srednjoeuropskega i apeninskega kulturnega prostora. Prema popisu stanovništva iz 2011. leta Slovenija ima 2.050.189 stanovnikov. Slovenci predstavljaju 83 % državljanov, najvekši vudel iz vustavom priznatih nacionalnih menšin činiju Vugri (0,32 %), Talijani (0,11 %) i Romi (0,17 %). Službeni jezik v Slovenije je Slovenski jezik, a na predelih, gde živi talijanska odnosno vugerska narodna menšina, su talijanski odnosno vugerski takaj službeni jeziki.

Slovenija je svoju državnost vutemeljila s plebiscitom o samostalnosti 23. prosinca 1990. i obranila ju je z osmodnevnem ratom. Potlam je 25. srpnja 1991. proglasila neovisnost. Po političkemu veredjenju je Slovenija parlamentarna demokracija. Med članice Organicazije Vujedinjeneh Narodov je bila primljena 22. svibnja 1992. Denes je članica Saveta Europe, NATO saveza, Schengenskega sporazuma ter drugih svetovnih organizacij. Leta 2004 je pristupila Europski vuniji.
Jeden od simbolov Slovenije je Klopotec.
Euroazija

Euroazija je naziv za zemljanu masu na štere se nahajaju kontinenti Europa i Azija. Zemljopisno, Euroazija se more smatrati kontinentom. Podela na Europu i Aziju poteče od stareh Grkov. Čez povest, meja Europe i Azije se postavljala na različitih mestih, no denes se smatra da ide niz gorje Vural, reku Vural i Kavkaz.

Izraz Eurazija je največ v vuporabe v Rusije počevši od vremena Sovetskega saveza, kajti se Rusija ne smatra ni povse europskum, a ni azijskum zemljom.
Split

Split je najvekše mesto v Dalmacije, i drugo najvekše v Horvatske. Prema poslednjemu popisu stanovništva, provedenemu 2011. godine, Split ima 178.192 stanovnikov, druga je po vekšini horvatska luka i tretja luka na Mediteranu po broju putnikov. Vupravno je središče Splitsko-dalmatinske županije i gravitera mu područje triju najjužnejših horvatskih županij (negdašnja Zajednica opčina Split), ter del Hercegovine, pa i Bosne. V lue Lore na severne strane poluotoka na šteremu je smeščen Split nahaja se sedišče Horvatske ratne mornarice. Gradsko središče čini starovekovna Dioklecijanova palača iz 4. stoletja (pod UNESCO-vom zaščitom od 1979. leta), kaj je jedinstveni primer v svetu.
Dinaridi

Dinaridi (Dinarsko gorje) predstavljaju mlajše vulančano gorje jugoizhodne Europe. Protežeju se od reke Soče i Trnovskega Gozda na zahodu, izmed jadranske obale i reke Save do reke Drim i Prokletija v severne Albanije. Zaledje izhodnojadranske obale počevši od Rijeke v Horvatske pa do Bara v Črne Gore činiju impozantne planine dinarskega krasa, kaj je najvekše kraško područje v Europe. Velebit (1758 m), Biokovo (1762 m) i Dinara (1831 m) najvišeše su planine v horvatskih Dinaridih, a najvišeši vrh vseh Dinaridov je Maja Jezerces (2694 m) vuz meju Albanije i Črne Gore.

Dinaridi se vekšinom zestojiju od jurskeh i kredskeh vapnencov.

Kasneše, v paleogenu i neogenu, dohaja do sudara jadranske mikroploče s euroazijskum pločom. Tada se nabireju dinaridi zajedno s Alpami, Apenini i Karpati ter erozijom mladega planinskega lanca Dinaridov nastaju velke naslage fliša i breče.

V miocenu su izmed pojedineh planinskeh lancov nastala vnoga slatkovodna jezera. Denes se na mestih bivših jezer nahajaju polja v kršu. Područje dinaridov je i denes tektonski aktivno ter se oni i dalše oblikuju.

Dinaridi su dost bogati sirovinami (vugljen, nafta, sol, podzemna voda, itd.).

Dinaridi su teško prohodni i tek v novše vreme nastaju bolše cestovne veze (npr. autocesta Zagreb-Dubrovnik).

Za Dinaride je vezen veter Bura. Reč je o jedinstvenemu vremenskemu fenomenu šteri nastaje gda tepli zrak s morske strani vlazi v kontinentalnu stranu zaradi česa se potlam hladni zrak iz kontinentalne strani “preleva” prek planina i spušča do morja. Tak nastaje jaki veter šteri vsake zime provzroči vnoge štete v obalnih mestih.
Sveti Martin na Muri

Sveti Martin na Muri ampak Sumarton (vugerski) Muraszentmárton, ; je naselje i istoimena opčina v Horvatske. Smeščen je v Medjimorske županije.

## Geografija

Opčina Sveti Martin na Muri smeščena je na najseverneše točke Republike Horvatske. Na zahodu meji z opčinom Štrigova, na jugu z opčinom Selnica a na izhodu z opčinom Mursko Središče. Područje Opčine obuhvatja prostor gde reka Mura vlezi v Horvatsku, a peripanonski se prostor polehko pretapa v perialpski.
Na prostoru Opčine se moreju jasno zdvojiti dva tipa reljefa: nizinski severni del i brežuljkasti južni del Opčine. Zaradi tega se geološki gledeno severni del vuvrštava v područje pleistocenske ravnice vuz reku Muru, a južni del v Gornje Medjimorje.
Meteorološke značajke odredjene su pripadnostju širši klimatski regiji - Panonski nizini. Prevladava vmereno sveža kontinentalna klima.

## Povest

Smeščen v doline izmed zadnjih severneh bregov medjimorskeh goricah i reke Mure, Sv. Martin na Muri jedna je od najstaršeh župah i naselj v ovemu delu Medjimorja.
Ovde je i važno prethistorijsko arheološko nalazišče, a vuprav tu je prek reke Mure prehajala rimska cesta izmed Ptuja i Lendave (POETOVIO – HALLICANUM). Neje čudno kaj je pri Sv. Martinu pronajdeno nalazišče vrlo retkega rimskega novca i drugih materijalnih ostatkov antičke kulture. Ov kraj je bil važen v Srednjemu veku, ter se tu nahajaju gotičke i barokne cirkve i stari dvorci i kurije (Gradiščak, Lapšina).
Najvrednejši očuvani spomenik do denes je gotičko-barokizirana župna cirkva sv. Martina. Ta se župa spominje vre 1334. let. (SANCTI MARTINI), pa 1501. (SANCTI MARTINI SUPERIOR) i 1650. let. (SANCTI MARTINI in KOMORY). Na ovemu povesnemu lokalitetu najpreje je zgradjena drevena župna cirkva, a polovinom 15. st. je bil sagradjen najvekši del svetišča. Svetišče je poligonalno, a nadsvodjeno je vrlo vuspelem kesnogotičkem mrežastem svodom, šteri nosi deset konzol. Zanimljivi su, kajti imaju vklesane motive bilja ter likove ajngela (na jednemu je vklesano 1468. leto).
Poslednje dogradjivanje cirkve bilo je koncem 18. stoletja.

## Gospodarstvo

Opčina Sveti Martin na Muri navek je pripadala gospodarski slabše razvijenemu području županije. Stanovniki su se vglavnemu bavili ratarstvom, vinogradarstvom i stočarstvom. Itak, v novše doba vse se več razvija industrija i turizem.
V opčine Sveti Martin na Muri funkcionira jedna poduzetnička zona, i to v Vrhovljanu, na površini od oko 14 hektrov.
Na osnove termalnega zvira otkrivenega početkom 20. stoletja nekolko kilometrov južno od naselja Sveti Martin na Muri na lokalitetu zvanem Vučkovec, zgradjen je potlam osamostaljenja Republike Horvatske na mestu negdašnjega skromnega bazena atraktivni kupališno-zdravstveno-športski kompleks „Toplice Vučkovec“, šteri je nedavno preimenovan v „Toplice Sveti Martin“. Kak prvoklasno turističko odredišče on poslednjih letih značajno pridonosi gospodarstvenemu razvitku Opčine.

## Kultura

   Na severnemu delu opčine v blizini Žabnika nahaja melin s mehanizmom iz 1902. leta. To je jeden od zadnjeh melinov na Mure, štereh je početkom 20. stoletja bilo prek 90.
Topličko gorje

Topličko gorje ili Varaždinsko-topličko gorje (363 m) je nisko gorje v severnem Zagorju. Na severu se spušča prema dravski ravnici, na zahodu se nastavlja na Macelj a s juga i izhoda je omejena rekom Bednjom štera ju deli od Ivanščice i Kalnika. Zaradi male visine je gusto naseljena i prekrivena s goricami i vočnjaki dok šume prekrivaju sam najvišeše dele. Čez njezin srednji del prohaja autocesta Zagreb - Varaždin.
Avtomobil

Avtomobil je motorno vozilo z karoserijom razneh oblikov postavljenum na dve osovine s četiri kotača, a vekšinom se rabi za prevoz putnikov. Osim sedala za vozača more imeti največ osem sedal.

Razgovorno se avtomobil najčešče naziva avto.

Razvoj denešnjeh avtomobilov je počel 1886. leta v Nemačke. Prvi avtomobil je konstruiral i napravil Karl Benz, 3. srpnja 1886. v Mannheimu. Kratko potlam tega su i Gottlieb Daimler i Wilhelm Maybach v blizine Stuttgarta kak i Siegfried Marcus v Beču proizveli svoje verzije avtomobila.

Prvu proizvodnju avtomobilov na tekuče trake počel je Henry Ford 1913.