Дејан Разић (1935 — 1985)

СЛАВОЉУБ ЂИНЂИЋ

ДЕЈАН РАЗИЋ (1935—1985)

Дејан Разић је отишао када је могао највише да се посвети науци и настави, Факултету и породици. Пред одлазак у Јапан говорио је да ће му то бити последњи дужи боравак у складу са прописима даваоца стипендијс, Јапанске фондације. Свестан тога, ваљда, уложио је све снаге како би при- купио што више материјала који би му послужио за рад током најмање десет година. По повратку су га очекивали бројни и одговорни послови које, на жалост, није могао ни да започне. Тешка болест га је спречила да у својству новоизабраног управника преузме вођење Одсека за оријенталистику, да крочи у учионицу, да студентима, жељним нових сазнања која је могао да им подари одржи макар и један једини час. Спречила га је да ужива у плодовима својих животних напора, своје животне љубави и стварања, те да највећи део времена одвоји за научни рад, који је увек стављао у први план.

Дејан Разић је рођен 1. децембра 1935. године у Кањижи. Матурирао је са одличним успехом у VIII београдској гимназији 1954. и уписао се исте године на групу за општу књижевност Филозофског факултета у Београду. У лето 1955. отишао је на Међународну конвенцију студената у Велсу, а потом на двогодишњи течај енглеског језика и књижевности на Колеџу Викторија у Лондону, који је завршио 1957. године. Од 1958. до 1963. године на Одсеку за оријенталистику Сиднејског универзитета у Аустралији завршио је са одличним успехом најпре четворогодишње студије кинеског језика и књижевности, а затим петогодишње студије јапанског језика. књижевности и цивилизације. Годину дана је предавао јапански језик на вечерњим течајевима за одрасле на Радничком универзитету у Сиднеју, а од 1964. до 1966. године са стипендијом Удружења за културну сарадњу Јапана и Аустралије, Саинођи, боравио је на специјализацији у Јапану, где је похађао предавања из савремене јапанске књижевности и историје јапанске драме на Универзитету Васеда у Токију. Магистарске студије наставио је на Аустралијском националном универзитету у Канбери 1966. до 1967. године. Након одбране магистарског рада, 1967. године, постављен је за лектора јапанског и кинеског језика на Сиднејском технолошком колеџу. Са Квинзлендског универзитета у Бризбену позван је 1968. године на новоосновану катедру за оријенталне студије и ту предаје 1968. као лектор јапанскоги кинеског језика, а наредне две године као виши лектор- -предавач за јапанску књижевност и јапански и кинески језик. {20}

У Југославију се вратио 1971. да би већ од фебруара 1972. године почео да води течајеве кинеског и јапанског језика на Коларчевом народном универзитету у Београду. За девет година, колико је ову наставу држао, Разић је успео да окупи велики број оних који су били жељни знања о овим далеким земљама и њиховим језицима и културама.

За лектора-предавача за кинески језик на Филолошком факултету изабран је 1974, а од 1976. отпочиње наставу и на лекторату зајапански језик. Два пута је по годину дана (1978. и 1935) провео на студијском боравку у Јапану као стипендиста Јапанске фондације. Докторску дисертацију одбранио је у априлу 1982. а звање доцента стекао је 1983. године. Био је члан Удружења научних и стручних преводилаца, Удружења књижевних преводилаца Србије и Удружења конференцијских преводилаца.

Учествовао је на неколиким југословенским и мећународним симпозијумима и научним скуповима на којима је поднео запажена саопштења. На симпозијуму Оријенталистика и несврстан свет у Љубљани 1975. поднео је саопштење Стање и перспективе далекоисточне филологије и Југославији, на Савјетовању о резултатима рада на пројекту Правописна проблематика у Бихаћу 1979. Транскрипција и адаптација кинеских имена, на Симпозијуму европских јапанолога у Фиренци 1979. Haiku Poetry as the Crystalization of Spiritual Stravings of the Far East, на Симпозијуму европских јапанолога у Варшави, 1980, Silence in the Literature of Japan and China и на Симпозијуму европских јапанолога у Хагу 1982. године Specific Character of Japanese Naturalism.

Научни и стручни рад Дејана Разића разноврстан је и обиман. Биб- лиографија његових радова износи око 70 јединица, а обухвата неколико кругова његовог научног и стручног интересовања : модерна јапанска књижевност, јапанска драма, кинески језик и преводи одабраних страница јапанске и, умањем обиму, кинеске књижевности.

Најважнији његов научни рад свакако је његова докторска дисертација Натурализам у модерној јапанској књижевности, одбрањена у априлу 1982. године. Његова је дисертација истраживање једне етапе модерне књижевности која је настала у сусрету Јапана са Западом. Комисија за оцену и преглед дисертације дала је веома позитивну оцену тезе, па би било излишно у овом тренутку говорити о њој. Стога ћу цитирати закључни део из- вештаја Комисије: „Ово дело,производ дугогодишњег рада, самопрегора и трајних напрезања,уродило је и импозантним резултатом,па смо зато уверени да ће и Веће нашег Факултета прихватити ова образложења и допринети да се овом озбиљном и скромном трудбенику и научнику омогући да даље развије своје стваралачке способности, доприносећи развоју јапанистике у нас и проширењу наших европских видика у односу на Јапан и његову уметност .

Истраживањем јапанског натурализма Разић се бави и у другим радовима од којих је најзначајнија студија на јапанском језику Nihon no shizenshugi bungaku (Bungaku, 12, vol. 50, Токуо, 1982, 63— 108)

Модерна јапанска књижевностје главни предмет интересовања у његовим радовима. По обиму најзамашнији њихов део супреводи. Са класичног јапанског језика превео је важан прозни текст са песничким умецима Уска стаза у забрђе великана јапанске хаику-поезије Мацуа Башоа („Књижевна реч", 193 — 194, 195 и 196, 1982). Са модерног кинеског Разић је пре- вео већи број кратких прозних записа Љу Шина под насловом Монолози („Књижевна реч", 168, 1981). {21}

Превео је и две јапанске драме Госпођа Аои Мишиме Јукија („Позоришна култура", 3 — 4, Београд 1971) и Ханђо, (истога аутора, „Знак" 5, Београд, 1975). Превео је и три опсежна романа који на вишеслојан начин представљају савремени Јапан. То су *Жена у песку* Абе Кобоа (Нарсдна књига, 1982), *Златни павиљон* Мишиме Јукија (Нолит, 1982) и *Црна киша над Хирошимом* Ибусе Масуђија (Народна књига, 1983). Објавио је и антологију савремене јапанске кратке приче *Вештина сенчења* (Народна књига, 1983).

Аутор је бројних прилога, есеја и студија које су бит савремене јапанске књижевности приближиле нашој јавности. Међу њима се нарочито истичу Развој савремене јапанске поезије слободног стиха I и II („Књижевност", 5 и 6, 1979), Но драма Јукија Мишиме („Знак", 1975), Савремена хаикаи поезијаод настанка до Башоа, („Летопис Матице српске", новембар 1979). Врхунац хаикаи поезије Мацуо Башо („Летопис Матице српске", децембар 1979), Хаику поезија као кристализација духовних настојања Далеког истока („Градина", 2, 1980), Савремена јапанска поезија („Савременик", 8 — 9, 1972) и, као врхунац његовог прерано прекинутог стваралачког пута, књига Зен и јапански менталитет (Дечје новине, Горњи Милановац, 1985).

Посебно је занимљив напис Ћутање у књижевности Кине и Јапана, у којем се књижевности Кине и Јапана виде у заједничким им особинама.

Свој педагошки рад у области синологије Разић је крунисао уџбеником Кинески језик (основи фонетике, идеограматике, лексикологије, мор- фологије и синтаксе) који је израдио у сарадњи са Ченг Сјангвеном и Хуа Лунгјуеном (Завод за уџбенике, 1983).

Дејан Разић се свесрдно залагао целим својим бићем и укупним радним потенцијалом за успостављање чврстог моста зближавања наше културе са културама двеју највећих земаља Далеког истока. Неоспорно је да је он пионир и зачетник научне далекоисточне филологије у нас. Када се говори о пионирима у некој научној области, уобичајени епитети који описују радни и креативни допринос личности престају да буду довољно рсчити у исказивању стварног доприноса који ти људи дају свом раду, успостављању и укорењивању оног до чега им је толико страсно стало. Заорати незаорану њиву и на њој узгајати прве плодове — то су закаси који се ни пажљиво бираним речима не могуадекватно исказати.

Разићев највећи допринос је свакако развијање далекоисточних студија и отварање Групе за далекоисточну филологију наФилолошком факултету у Београду. Само образложење факултетских органа надлежним телима СР Србије о оправданости доношења одлуке за отварање четворогодишњих студија далекоисточне филологије, заснивало се на срећној околности да Дејан Разић својом научно-стручном оспособљеношћу може да покрива највећи део стручних предмета на синологији и јапанистици.

Од самог доласка на Факултет уживао је углед тихог, скромног и ненаметљивог, али веома вредног и талентованог човека, заљубљеника у своју струку и рад уопште. Посебно пожртвовање испољавао је у раду са студентима. Никада није гледао на број распоредом утврћених часова, нити на њихову временску ограниченост. Често смо били у прилици да га видимо како излази са часа, а за њим и групу студената који га салећу новим питањима.

Посебно га је красило осећање одговорности. Прихватао се сваког задатка и никада није каснио. У комуницирању са људима био је веома тих и, {22} чини се, да је највише бринуо да којим случајем не увреди саговорника. Намеће се утисак да је, оваквим личним ставом, прихватио оно најплеменитије из Сори културе народа који је одлично познавао.

Не би била потпуна слика интегралне Разићеве личности уколико се на би истакла још једна његова доминантна особина — храброст, коју је испољавао од младости, када се у потрази за знањима отиснуо у туђину, у неизвесност најдаљих пространстава, када је у тој туђини уз стицање знања морао да ради и за насушни хлеб и да издржи разна искушења туђе средине.

Посебну храброст показао је током болести, коју је носио достојанствено и никад у разговору није показао знаке слабости, па ни у најтежим тренуцима. Отишао је тихо и нечујно из наше средине, исто као што је у њу и дошао.