Borostyánspirál

A *Borostyánspirál* egy kilenc fejezetből álló történet ami Skylor-re fókuszál. 2022. május 6. és 2022. május 20. adtak ki a
LEGO.com-on.

## Fejezetek

### 1. fejezet: A veszély álmai

Ébresztő! Egy kérdés a kis koránkelőknek: szoktatok emlékezni az álmaitokra?
Az enyém inkább egy látomás szerű volt, képek sorozata, amik elárasztották a fejemet. Most pedig olyan érzés, mintha ráült volna egy Mino!
Először a szél egy falu felé sodort: kis házakból állt, amiket rizsföldek vettek körül. Egy völgy mélyén volt, a távolban pedig hófödte hegycsúcsokat láttam, de nem ismertem fel a helyet.
Ezután zökkenőmentesen legurultam a talajon, majd egy sötét kamrába értem. Talán egy templom vagy sír lehetett - nem láttam sok mindent, csak egy cserepet vagy egy vázát a tőlem távolabbi oldalon.
Ami *igazán* váratlanul ért, az egy nőt ábrázoló kép volt: rövid vörös haj, szép piros ruha és kedves mosoly. Az anyukám volt az! Apukám azt mondta, hogy ő már nincs többé – hazudott volna? Mégis életben van? Miért nem keresett meg soha?
A látomás annyira valóságosnak tűnt, hogy képtelen vagyok elhinni, hogy csupán egy álom volt. Talán ha megkeresem a falut, akkor rátalálok az anyukámra! Azt hiszem, ismerek valakit, aki segíthet megkeresni a helyet. Feltéve, ha szóba áll velem: Úgy hallottam, hogy Chamille manapság nem éppen becsületes úton jár.

### 2. fejezet: A Rainburrow

*A Yang fogadó alatt...*
Először megkönnyebbültem, amikor átzuhantam egy rejtett csapóajtón, egyenesen a Rainburrowba, ám ekkor megláttam Chamille „barlangjának” állapotát, és összeszorult a gyomrom. Bárhová is nézek, mindenhol olyan ingóságokkal teli ládákat és dobozokat látok, amiben 99%-ig biztos vagyok, hogy nem kellene nála lenniük. Karlofnak igaza volt abban, hogy Chamille mivel tölti az idejét...
„Korán jöttél!” - szól egy hang egy sötét sarokból, amit csupán számítógépek képernyője világít meg. Chamille lehörpinti jégkásájának utolsó cseppjeit, majd átszökken a széke fölött, hogy közelebb jöjjön hozzám. „Régóta nem találkoztunk, Sky! Nem kell álmok utáni küldetéseket kitalálnod ahhoz, hogy meglátogass.”
Idegesen nevetek, és megpróbálom elrejteni a jelenlegi tevékenykedései iránti érzéseimet egy könnyed csevegéssel és a látomásom elmesélésével. Épphogy befejeztem a falu leírását, amikor Chamille visszaugrik a székébe, és elkezd gépelni. Néhány pillanattal később mutat egy furcsa kis falut, ami pontosan úgy néz ki, mint a látomásomban.
„Ez az! A völgy mélyén, a Kísértethegy alatt. Legalább hat gasztroblogger állítja, hogy itt van a NINJAGO® világ legjobb töltött tésztatáskája. Úgy tűnik, vetélytársad akadt, Sky – de biztosan nem ezért akarsz annyira elmenni oda, igaz?”
Ha a völgybeli falu valódi, akkor talán az álmom tényleg egy látomás volt, és lehet, hogy az anyukám is ott van! Csak egy módon deríthetem ki...

### 3. fejezet: A Vörös Csillag karnevál

Napnyugtára megérkeztünk a faluba, ahol éppen vásár volt! A „Vörös Csillag karneválon” mindenki kiment a falu főterére, így tökéletes volt az időzítés, hogy kiderítsem, ismeri-e valaki az anyukámat. Csak régi fotóim vannak róla, de jelenleg ez a legjobb esélyem.
Simábban is mehettek volna a dolgok, ha Chamille is segít, de muszáj volt elmennie, hogy az elemi erejével „megbuherálja” a karnevált. A bűvész, „Egon, a rendkívüli” éppen elbűvölte a tömeget néhány lebegő székkel, amikor a kiköpött mása hirtelen felugrott a színpadra, és szélhámosnak nevezte *őt*! Megtört a koncentrációja, a székek leestek, a tömeg pedig kinevette a szegény fickót, aki így elhagyta a színpadot. Tipikus Chamille!
A pálcája viszont különös módon ismerősnek tűnt. Egy kicsit az apám Elemek botjára emlékeztetett.
Sajnos nem találtam semmilyen nyomot, ami anyukám hollétére utalt volna, de legalább kipróbáltam a töltött tésztatáskát. Egész finom volt. A miénk viszont jobb. Természetesen.
A karnevál a végéhez közeledik éjszakára, amikor végre megtaláltam Chamille-t, aki azt javasolta, hogy beszéljek az előadókkal. Bármennyire is bosszantott, hogy nem volt ott, hogy segítsen, ez elég jó ötletnek tűnt... legalábbis egészen addig, amíg be nem kopogtunk Egon, a rendkívüli trailerjének ajtaján.
„Úgy gondoltad, megjelensz az előadásom kellős közepén, ugye? Majd én megmutatom neked!”
Amint kinyitottuk az ajtót, bútorok áradata repült felénk!

### 4. fejezet: Egon, a rendkívüli

    Őszintén szólva a dolgok kissé kiábrándítóak voltak. Miután Chamille-lel kikerültük a teakfaasztalok tornádóját, Egon, a rendkívüli kifogyott a bútorokból, amiket hozzánk dobhat. Csupán öt másodpercbe telt elvenni tőle a pálcát, amibe Chrono-acél volt beágyazva.
„Csak el akartam ijeszteni a lila szerzetet!” - mondta reszketve. „Az egész közönség rajtam nevetett miatta – semennyi adományt nem kaptam ma este! Egy árva petákot sem!”
„Chamille? Azt hiszem, hogy te – *mi* – bocsánatkéréssel tartozunk szegény fickónak.”
„Jól van” - mondta Chamille a lábával rugdalva, majd egy nem túl meggyőző „Bocsi”-t motyogott az orra alatt.
„Nagyon sajnáljuk, Egon. Nem tudtuk, mire számíthatunk, ha ide jövünk...”
Visszaadtam a pálcáját, és elmagyaráztam neki a küldetésünket. Kiderült, hogy új barátunk, Egon egészen mostanáig a Znap építkezési vállalat bontószakértője volt. De mindig is arról álmodozott, hogy előadó lesz, és egy napon, miközben egy elhagyatott raktárat bontott le, meglátta a lehetőséget. Véletlenül belefúrt egy ősi, elfeledett sírba, ahol megtalálta a pálcát és még sok más rejtélyes relikviát.
Fogadni mernék, hogy a sírról van szó a látomásomból! Beleegyezett, hogy másnap elvisz minket oda. Nem tudom, hogy mindennek mi köze lehet anyukámhoz, de ha ez ugyanaz a sír, amiről álmodtam, akkor ez túl nagy véletlen lenne ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyjam.

### 5. fejezet: A sírba vezető út

    Jó reggelt, nindzsaálmodozók! Tudom, hogy még korán van, de szerettem volna szóról szóra elmesélni mindent a sírról most, hogy Egon elhozott minket ebbe a nyirkos, hátborzongató, föld alatti lyukba.
Megkértem Chamille-t, hogy maradjon a felszínen Egonnal, hogy mindketten őrködjenek, így nem tud ellopni mindent, amit csak meglát idelent. A legjobb esetben ezek a poros relikviák a NINJAGO® Történelmi Múzeumba valók. A legrosszabb esetben egy biztonságos páncélterembe kell zárni őket, ahol soha senki nem találhat rájuk újra.
Igen, itt valami nem stimmel, és nem csak a falakon mászó bogárseregről van szó. Ez pontosan az, amit a látomásomban láttam, és most már a részletek is világossá váltak: a falak egy másik időből származó relikviákkal vannak kirakva, amik mindegyikébe kis Chrono-acéldarabok vannak beágyazva.
Furcsa válogatása ez a csecsebecséknek – hárfa, sisak és még egy legyező is van itt –, de kezd összeállni a kép. Érzem az erőteljes rezgésüket, és biztos vagyok benne, hogy mindegyik egy elemi erő töredékével van felruházva. Ez megegyezik Egon „varázspálcájával” – azt hiszem, tényleg a Szél erejét hordozza magában.
Ez az urna mind közül a legfurcsább. Egyszerű, nincsenek rajta jelek vagy ijesztő szimbólumok, mégsem tudom levenni róla a szemem. Olyan, mintha engem nézne, hívogat, hogy érintsem meg, és úgy érzem, nem tudok neki ellenállni...

### 6. fejezet: Szellemek között

Elnézést a csendért, nindzsaálmodozók. Amint megérintettem az urnát, minden a feje tetejére fordult! Beavatlak titeket is.
Hirtelen egy új látomásba csöppentem. Ott volt anyukám, de száz másik ember is – a Borostyán múltbeli Elemi Mesterei. Nindzsák, őrök, vezetők és még egy szakács is, ám egy alak kiemelkedett közülük.
A Borostyán *Ősi* Mestere.
Óriási tudás árasztotta el az elmémet – az elemem valódi története!
Láttam, ahogy egy tisztességtelen metaloniai kovács iriggyé válik az Elemi Mesterekre.
Láttam, ahogy elbűvöli egy borostyánnal borított, ősi, görbe fa, ami tőrbe csal mindent, ami túl közel megy hozzá – bogarakat, embereket, de még a színtiszta energiát is.
Ezzel a tudással a kezében elkészítette a legelső Chrono-acélt, amit arra használt, hogy az Elemi Mesterek erőinek töredékeit ezekhez az ereklyékhez csatolja. A Gyűlölet Urnájába vezette őket, és egy új erőt teremtett – a Borostyánt, ami egy olyan elem, ami más elemeket lop el!
Végül az irigységgel és megbánással teli élete végén elhagyta az ereje, és láttam, ahogy Wu és Garmadon végleg legyőzi őt. Még egyszer megpróbálta használni az urnát, hogy kiszipolyozza az ajándékokat, amiket az Első Spinjitzu Mester hagyott a fiaira, ám az urna ekkor már éhezett. Így az urna szívta magába az ő lelkét! A fivérek úgy gondolták, ez méltó büntetés volt, és elzárták az urnát ebben a sírban.
Teljesen megdöbbentem! A Borostyán nem egy eredeti elem volt? Egy olyan önző és rosszindulatú ember készítette, mint az apám?
Sajnos a Borostyán Ősi Mestere nem csupán egy képzelet volt – még mindig az urnában lakozik, és megpróbál kitörni borostyánbörtönéből. Feltárta a múltamat, végignézte, ahogy az Elemi Mestereket manipulálom, ahogy megbántom a barátaimat... és éreztem a megváltásom iránti csalódottságát.
Mielőtt bármit is tehettem vagy mondhattam volna, egy újabb vakító fényvillanást láttam, és ez alkalommal éreztem, ahogy az egész világ megváltozik körülöttem, majd egyre nagyobbá válik...

### 7. fejezet: Borostyánörökség

Először, amikor kihunyt a fény, azt hittem, egy arannyal teli kincseskamrában vagyok, de ekkor a szemem hozzászokott a sötétséghez és rájöttem, hogy a helyet – egy antik kovácsműhelyt – megkeményedett borostyángyanta borítja.
Tompán hallottam messziről Chamille és Egon hangját, ahogy a nevemet kiáltozzák és keresnek engem, de tudtam, hogy ezzel egyedül kell szembenéznem.
„Végre!” - szólt egy érces, ősi hang, majd egy szellemszerű alak jelent meg előttem. A műhelyt beborító borostyánból kísérteties sárga láncok futottak az alak hátába, amik csapdában tartották őt ezen az otthonának csúfolt helyen.
„Skylor Chen.” Borzasztó érzés volt hallani, ahogy az Ősi Mester kimondta a nevemet. „Nagyszerűen helytálltál és a nyomdokaimba léptél. A Borostyánnal megosztottál és uralkodtál. Szinte elszomorít, hogy el kell vennem tőled, de helyre kell hoznom magam, ha ki akarok törni ebből az urnából!”
„Helyrehozni magad? Ugye nem úgy érted, hogy...”
„Hogy elveszem a tested és itt hagyom a lelked a sajátom helyett? Okos lány vagy!”
Felkészültem a harcra, miközben kérdések kezdtek cikázni az agyamban. A Borostyán Mestere szándékosan küldte nekem a látomásokat? Az anyukámról szóló látomás csupán egy hazugság volt, hogy idecsaljon? Egyenesen belesétáltam a csapdájába, akár egy szúnyog a... nos, a borostyánba?
Elhessegettem ezeket a sötét gondolatokat. Nem állt szándékomban tétlenül hagyni, hogy ellopja a testemet és az erőmet.
„Az urna mindenre éhezik, amit csak el tud nyelni, de az én történetem nem itt fog véget érni. A Borostyán ereje újra az enyém lesz!”
Hirtelen egy kísérteties kéz nyúlt felém, és éreztem, ahogy kiszívja belőlem az elemi erőmet! Ironikus, nem igaz?

### 8. fejezet: A Borostyán valódi mestere

A Borostyán ereje úgy terült el kettőnk között, mintha kötélhúzást játszanánk a viharral.
„Ez az erő valódi megtestesülése: magadnak kell elvenned azt!” - nevetett. „Senki sem érdemli ki az erőt, csak elvenni lehet. Ezért teremtettem a Borostyánt, és így is fogom újra használni!”
Éreztem, ahogy elhagy az erőm, de a szavai a lelkembe hasítottak.
„Én nem hiszek ebben!” - kiáltottam vissza, miközben minden akaratommal azon voltam, hogy visszanyerjem az erőmet. „Ez nem arról szól, hogy mit érdemelnek ki az emberek, hanem arról, hogyan használjuk azt, amink van. Lehet, hogy azért teremtetted a Borostyánt, hogy ellopd vele mások erejét, de én arra akarom használni, hogy összedolgozzak másokkal! Egységben az erő, nem pedig irigységben!”
Minden összeállt. Az eddig még soha nem érzett megvilágosodás pillanatát éltem át, és az Ősi Mestert egy sárga fénysugárral árasztottam el!
„Soha. Ahogy az apám, úgy te sem tudsz legyőzni.”
Az Ősi Mester a földre zuhant, teljesen megsemmisült, minden akaratereje elhagyta őt, a hátán lévő láncok pedig darabokra törtek. Tudom, hogy szellem volt, de most még átlátszóbbnak tűnt, és a tekintetéből ítélve pontosan tudta, hogy mi következik.
Zöld energia vibrált mögötte, ami az Elhunytak Birodalmába vezető portál volt. A láncok, amiket az urna évek óta arra használt, hogy távol tartsa a túlvilágot, végre eltűntek, a portál pedig elkezdte magába rántani őt, miközben rúgkapált és sikoltozott.
Egy pillanatra azt hittem, hogy apám sziluettje néz rám a portál mögül, de ekkor az Ősi Mester átlépett rajta, a portál pedig egy zöldes füstfelhőben szertefoszlott.

### 9. fejezet: Epilógus

Ahogy az Ősi Mester eltávozott, és eltűntek *rólam* a láncok, visszatérhettem a testembe, így Egonnal egyedül maradtunk a romok között. Csalódottan hallottam, hogy Chamille elszökött néhány ereklyével, de az árulásával majd később foglalkozom. Egon segített összegyűjteni a többi relikviát – ismerek egy alagsort a Borg torony alatt, ami tökéletes hely lesz ezeknek a tárgyaknak.
Kissé vonakodva adta vissza a Tornádópálcát (ő nevezte el így, nem én), mert aggódott amiatt, hogy nélküle csupán egy csaló marad.
„Vissza az építkezésre! A pálca nélkül nem vagyok más, csak egy szélhámos.”
„Nem” - válaszoltam nyugtatva. „Lehetsz eredeti. Egy *igazi* bűvész.”
Remélem, megfogadja a tanácsomat.
Ahogy a Gyűlölet Urnáját nézem, nem tudok másra gondolni, csak arra, hogy miért teremtették a Borostyánt. A Borostyán Ősi Mestere megszállottan el akarta venni azt, ami nem az övé, ez pedig egy magányos élethez vezette, akárcsak az apámat.
A barátaimra gondolva nagyon boldog vagyok, hogy egy másfajta útra tereltek, ahol a Borostyán a csapatmunka eszköze lehet, nem pedig a lopásé. Egységben az erő, nem pedig irigységben.
Minden izgalom ellenére szomorú vagyok, hogy ennyire könnyen tudott manipulálni a Borostyán Ősi Mestere. Utólag visszagondolva a látomásom gyanúsnak tűnik – talán annyira hinni akartam benne, hogy *hagytam* magam belesétálni egy nyilvánvaló csapdába?
Talán itt az ideje elfogadni, hogy nincs többé. Olyan érzés, mintha újra elveszíteném, de ha ez a kaland bármire is megtanított, az az, hogy néhány dolgot jobb a múltban hagyni. Ráadásul izgalmas jövő áll még előttem.