Karin Vallentinsdotter

**Teaterspelet Silversmycket**

En sommar, när jag kanske var runt 11 år, hörde jag för första gången talas om Karin Valentinsdotter, fast då var det inte hennes namn jag hörde utan om hennes öde. Jag och min sommarbästis, Gittan, höll på och lekte med något intill skogskanten av Hoverberget när hon berättade att just här omkring hade en flicka för länge sedan blivit avrättad. Hon hade blivit halshuggen. Varför, fick jag aldrig veta, men på fantasifulla småflickors vis fick vi för oss att vi skulle leta efter stocken, som hade använts vid avrättningen. Inne i ett snår av sly gjorde vi vårt fynd. En rejäl gammal murken stubbe, som hade skarpa hack från en yxa. Något år senare såg jag för första gången krönikespelet ”Silversmycket” i grannbyn Åsarna och förstod då att det var om den här flickan jag hade hört talas. Jag insåg även att det knappast kunde ha varit rätt stubbe som jag och min kompis hade fyndat tidigare. (Térèse Juel)

Den omtalade kvinnans öde hade utspelats på 1700-talet. Hon blev avrättad 14 juli 1767 endast 33 år gammal.

**Karin Valentinsdotter från Österåsen strax utanför Åsarna var den sista som avrättades i Berg.** Hon var dotter till en torpare, **Valentin Järnberg,** och hans hustru **Anna Pålsdotter**.

”Silversmycket” är ett drama om en närmare 240 år gammal våldtäkt. Spelet om henne uruppfördes 1962 och är skrivet av Holger Olsson, som byggt det på hörsägen. Men stommen i spelet är de förhörsprotokoll, som finns bevarade, samt den dom som sedan verkställdes.

*Foton från Silversmycket 2013*

Sägnerna om ”Vallentin-Karin” är många. Enligt förhörsprotokollen blev hon ställd inför rätta efter att ha **dödat sitt nyfödda barn.** Många månvarv har visserligen gått sedan dess, men ”Silversmycket” ger en påminnelse om att synen på våldtäkt och på skuldfrågan i vissa avseenden inte har förändrats speciellt mycket. När Valentin-Karin ställdes inför rätta var hon helt ensam med sin oönskade graviditet, och som det står att läsa i rättens beslut ”9 Martii 1767: ”Ty pröfvar Rätten thet skal hon Karin Wallentinsdotter i formågo af 14 Cap och 16 Cap 1 missbrukat sig sjelf til wälförtjänt straff och androm til sky och warnagel mista högra handen, halshuggas och i båle brännas”. När halshuggningen skulle verkställas på avrättningsplatsen i Hoverberg den 14 juni 1767 återberättas i ”Silversmycket” den diskussion, som då lär ha uppstått. Huruvida Karin först skulle halshuggas och sedan mista handen innan kroppen skulle brännas, vilket några av de närvarande ansåg skulle ha varit det mest humana. Men, som en av lagmännen i spelet tydligt uttrycker: ”Texten lyder FÖRST mista högra handen, SEDAN mista huvudet, och den ordningsföljden får absolut inte ändras. Man måste följa domen!”. Spelet, som framförs på Åsarna Hembygdsgård brukar inte spelas varje sommar, men när en uppsättning är på gång är det fascinerande att se hur nästan alla i trakten går man ur huse för att ta del av bygdens historia. Och trots att alla vet hur det slutar, blir alla likna gripna varje gång

*Uppgiftslämnare: Thérèse Juel.*

**Information om Avrättningsplatsen på Bygdeband. Foton från Bygdeband.**

Invid den gamla landsvägen mot Balviken vid foten av Hoverberget ligger den avrättningsplats där den sista avrättningen i Bergs socken ägde rum den 14 juli 1767 och som bevittnades av hundratals sockenbor. Då avrättades Karin Wallentinsdotter, dotter till Valentin Järnberg och Anna Pålsdotter, Österåsen nr 5 i Åsarna. Hon blev dömd för att ha dödat sitt nyfödda barn. Domen löd ”til wälförkänt straff och androm till sky och warnagel, mista högra handen, halshuggas och i båle brännas”.

Ur rättegångsprotokollet kan man läsa att fader till barnet var **dragonen Göran Lundahl** i Dalåsen hos vilken hon hade arbetat som piga och med vilken hon ”plägat kjötsligit umgänge”. När hon upptäckte att hon var med barn slutade hon hos Lundahl och började som piga hos fänrik Anders Oldberg i Rätan. Hon lyckades att hemlighålla att hon var med barn. Den 14 februari födde hon en liten flicka som hon efter förlossningen ströp med en halsduk. Det var drängen Per Nilsson som på morgonen hörde barnaskrik och sedan tillsammans med pigorna Ingeborg och Brita upptäckte den mördade flickan. De var kallade som vittnen i rättgången. Dessutom vittnade ”bruksfeldtscheren” Samuel Regnér som obducerat flickan och intygade att flickan fötts levande. Karin erkände att hon hade strypt flickan för att undvika ”verldsligt straff för begånget lönskaläge”. Protokollet är undertecknat av häradshövdingen samt tolv nämndemän.
Rättegången hölls vid Bergs Tingslags Häradsrätt i tingsrummet på gården Stenhammar den 6 mars 1767.
För att domen skulle vinna laga kraft så måste den godkännas av Kongl Majts och Swea Hofrätt. Detta skedde 2 juni 1767. Efter det skickades en order till landshövdingen i Västernorrland att verkställa domen. Men innan datum för avrättningen fastställdes skulle han förvissa sig om att Karin via prästen ”i Christendomen noga och med sorgfällighet underwist samt til döden wäl och Christeligen beredd”. Landshövdingen skickade i sin tur ett meddelande till kronofogden Jonas Berg att förbereda avrättningen och meddela landshövdingen när Karin var ”beredd” och avrättningen kunde genomföras. Landshövdingen skickade även en befallning till skarprättaren Nicolaus Fredricsson i Gävle att inställa sig i Berg och verkställa avrättningen. Fredricsson var skarprättare för både Västernorrlands och Gävleborgs län, 1766 – 1769 och bodde på skarprättargården i Gävle. Efter avrättningen kunde han kvittera ut drygt 33 daler i arvode för avrättningen samt ersättning för resan.
Fram till avrättningen satt enligt sägnen Karin förvarad i ”fångkammaren” på Stenhammar.

*Källor: Historiska dokument*

I Bergs kyrkobok kan man läsa ”14 juli undergick barnamörderskan Karin Wallentinsdotter efter gudelig beredelse med stor frimodighet sitt ådömda dödsstraff, blev halshuggen och å båle bränder, 33 ½ år gammal”. I kyrkboken finns även en notering om ”12 april mördat pigebarn”.
Inga anteckningar i domstolsprotokollen har hittats om att Göran Lundahl blev dömd för otillåtet könsumgänge. Boten för om en ogift man hade otillåtet könsumgänge (lönskaläge) var 10 daler och 5 daler för kvinnan (ogift).
I kyrkoräkenskaperna från 1767 står det under rubriken ”Frivilliga gåvor”, ”juni 22 Dödsfången Karin Walltins d:r 10” (daler). En stor gåva då de flesta gåvor från andra personer var 1 daler. Eller var det inbetalningen av Göran Lundahls bot?
Eftersom Jämtland då tillhörde Västernorrlands län så finns en del dokumentation på Landsarkivet i Härnösand bl a i Landsboksverifikationer, brevkoncept och skrivelser från Hovrätten.
Avrättningsplatsen är även omnämnd i Fale Burmans dagboksanteckningar från besöket i Berg 1798. ”Gick ned åt Balvikssidan, där vid landsväg har varit en afrätts-plats”.
Det har tidigare skrivits om avrättningen i sockenkrönikan Bergvind från 1938. Där berättar Anton Tapper om en ”gammal folksägen”. I Bergvind från 1955 finns en avskrift av domstolsprotokollet och en bild från avrättningsplatsen.

**Utdrag från artikel skriven av Stefan Nolervik i Östersundsposten 2 januari 2022.**

Det var i början på juli 1767 som den här platsen röjdes och avverkades för att göra plats för ett skådespel inför publik. Det var egentligen ingen ansenlig plats. En öppning i skogen intill gamla landsvägen mellan Bergsbyn och Balviken i Bergs socken. Arrangemanget förväntades locka hundratals personer från trakten och skarprättare Nicolaus Fredricsson var hitsänd från Gävle. Åt honom hade de byggt en tillfällig koja av ris som han höll till i tills stunden var inne.

På platsen finns en skylt *”Här avrättades Karin Wallentinsdotter 14 juli 1767. Hon blev dömd för att ha mördat sitt nyfödda barn.”* Att Karin i den maktstruktur som rådde på 1700-talet dessutom hade en underordnad position som piga råder det knappast några tvivel om. Det troliga är också att hon utnyttjades av husbonden i det här fallet.

Ur rättegångsprotokollet:m*"Fader till barnet var dragonen Göran Lundahl i Dalåsen hos vilken hon hade arbetat som piga och med vilken hon ”plägat kjötsligt umgänge*”. När hon insåg att hon var med barn slutade hon hos Lundahl och började som piga hos fänrik Anders Oldberg i Rätan. Hon lyckades där hålla sin graviditet hemlig. Den 14 februari födde hon sedan en liten flicka som hon efter förlossningen ströp med en halsduk. Det var drängen Per Nilsson som på morgonen hörde barnskrik och sedan tillsammans med pigorna Ingeborg och Brita upptäckte den döda flickan. De var sedan kallade som vittnen i rättegången. Dessutom vittnade ”bruksfeldtscheren” Samuel Regnér som obducerat flickan och intygade att hon fötts levande. Karin erkände och på frågan varför hon strypt det nyfödda barnet svarade hon att det hade varit för att undvika *”verldsligt straff för begånget lönskaläge”.*

Domen löd: *til wälförkänt straff och androm till sky och warnagel, mista högra handen, halshuggas och i båle brännas”.*

I juni samma år fick rätten tillstånd från konungen att genomföra avrättningen. Dag och plats bestämdes. Fram till avrättningsdagen satt Karin förvarad på ett ställe som heter Stenhammaren. Innan bilan föll skulle man också förvissa sig om att Karin via prästen *”i Christendomen noga och med sorgfällighet underwist samt til döden wäl och Christeligen beredd”.*

Platsen var fylld av människor från byn, från grannbyar och från andra socknar. Många var nyfikna, men de allra flesta var här eftersom det förväntades av dem som goda sockenbor.

Syftet var att avskräcka: Så här går det om du inte följer lagen. Barn, pigor och drängar ska stå närmast schavotten, de anses ha mest att lära. Ett sorl kom från folksamlingen när det från prästgårdshållet kom ett följe längs landsvägen. Det skred sakta fram med den ljust klädda Karin Wallentinsdotter i mitten ledsagad av två präster på var sin sida. Hon var klädd i en vit mantel då hon fått nattvarden i kyrkan före avrättningen och när de nu kom fram till stupstocken klädde de två prästerna av henne och böjde henne ned med blottad hals. Upp mot Hoverberget ovanför avrättningsplatsen rörde sig människor i hundratal, det är kvinnor och män som klättrat och hängt sig fast i småskogen långt uppåt berget, oroliga med stirrande skrämda blickar, beklämt väntande på det avskyvärda. Så klev skarprättare Fredricsson fram ur in riskoja, redo att utdela statens straff till den 33-åriga Karin Wallentinsdotter.

**Holmbergs-Anna**, en ung flicka och vittne till avrättningen, kunde aldrig glömma händelsen under sitt långa liv. Hon berättade senare: "*Då mästermannen trädde fram ur riskojan, glänste bilan till i solskenet, och när huvudet föll, då hördes rop och skri upp över hela berget – och kvinnor svimmade.”* Allt var över på ett ögonblick.

Nicolaus Fredricsson rengjorde sin bila, fick sitt arvode på omkring 33 daler för uträttat värv och ersättning för resan och åkte tillbaka till Gävle. Kroppen brändes på bål och begravdes.

Så här drygt 250 år senare är det läge för eftertanke. Att som kvinna få ett barn utom äktenskapet var då skamfyllt och med den tidens ögon nog för att få hela sitt liv förstört. Om det därtill dessutom handlade om att hon blivit utsatt för våldtäkt kan vi förstå handlingen i sig som sedan ledde till hennes död. Det finns ingenting i de historiska dokumenten som ger klart besked om vad som hände. Det är omöjligt att hitta svaret på om Karin Wallentinsdotter blev våldtagen och därför blev gravid. Ingen förövare fälldes. Vittnen hördes, men frågan är hur trovärdiga de var, eller under vilken press de vittnade.

*Källor: Bergs sockenkrönika och hembygdsföreningens information*

Holger Olsson levde 1915 till 1990.