Ю-ку

## Загальні відомості

Багато легенд ходить про дивовижний народ, що на північному заході проживає. Ім'я цього народу, згідно з їхньою ж говіркою - Ю-ку. Народ цей воістину древній, тисячоліттями на своїх законних землях проживає, ще до нас тут був і після нас, ймовірно, буде. Ю-ку розмовляють дуже складно, дуже незрозуміло, їхня мова схожа на гавкіт собак, низькі, гортанні звуки переважають у їхній мові, для спілкування з іноземцями, здебільшого, використовують універсальну мову жестів, яка за століття контактів із сусідами утворилася і розрослася до цілої науки. Самі по собі ю-ку не агресивні, точніше не агресивні ті, що живуть низько під горами або на півночі своєї країни, приморські ж ю-ку, навпаки, надмірно жорстокі та безжальні до своїх ворогів. Найсильніші племена полюють на купців, які привозять товари в їхні нечисленні міста, а деякі прибиваються до піратів і займаються морським розбоєм.

Ю-ку легко визначити за зовнішніми ознаками, це особливий народ з особливими відмінностями. Вони низькорослі, моторні та хитрі, вкриті волоссям з ніг до голови, нагадують мавп - звірів, які водяться в їхніх краях. Колір очей переважно карий, сірий або чорний, блакитний або зелений колір очей трапляється винятково у представників знатних родів, до речі, ті ж члени знатних родів виділяються своїм зростом. Якщо звичайний ю-ку зростом у два лікті, то знатний ю-ку був зростом у три лікті, а то й у чотири.

Держава Ю-ку, як вони самі себе і називають, складається з безлічі відносно самостійних племен, що підпорядковуються єдиній царській владі в прибережному, захованому в Туманних горах місті - Лаліку. Це найбільше місто в державі, куди щорічно сходиться до кількох сотень тисяч ю-ку, як паломники, торговці, в пошуках кращої долі. Місто оточене величезними стінами, закрите від світу крутими схилами і пагорбами, високо в Туманних горах, оточених густими пальмовими і широколистими лісами, річками і болотами. Небагатьох іноземців пускають до столиці, але ті, що там побували, розповідають про неймовірні дива: про кам'яні статуї, піраміди та будинки на них, про дивовижні храми найрізноманітніших богів, намолених та накурених священним ладаном, розповідають про золотих вартових, що охороняють спокій столиці, що вартові ці заввишки як славний емпрамський бик. Низькорослість звичайних ю-ку, що не належать до шляхетних родів, пояснюється їхньою щоденною тяжкою працею, їхнім недоїданням і малим часом відведеним для сну. Ці люди трудяться невпинно, їм відома бронза, метал, землеробство. Багатьма з цих знань, як доброю волею, з ними поділилися наші емпрамські пращури, коли мандрували Лазурним морем у пошуках нового дому, яким стане в майбутньому славний Хадіаполіс. На жаль, з тих славних днів уже минуло кілька століть, і за цей час дружбу між Ю-ку та Емпрамом було забуто, і в наш час їхні піратські судна все частіше нападають на наші кораблі, навіть якщо ці кораблі везуть товари на їхню батьківщину. Про ієрархію Ю-ку відомо небагато. Відомо, що у них є цар і ім'я йому Тарху Юнікту. До слова про царів, у їхніх звичаях прийнятно мати кілька сотень наложниць, і кожен знатний ю-ку має хоча б десяток найрізноманітніших наложниць, пірати ю-ку, як вони самі кажуть, "здобувають собі дружин у морі", через що таких рабинь називають "морськими дружинами" або "дівами моря". У ю-ку дуже розвинені судна: верткі, швидкі каное і вітрильні човни, але частіше за все, ю-ку наймаються цілими командами на інші, більші піратські кораблі, а після прибуття до спеціальних гаваней, розташованих на безлічі островів поблизу Хадиської затоки, сходять на берег і ділять награбоване.

## Культура

Як я згадував раніше, ю-ку живуть у кількох містах, розташованих у різних частинах країни, але більшість проживає в селах, в будинках з дерева і соломи, вони орають поля, розводять худобу, торгують ремісничими виробами між собою та із сусідами; валюта в ю-ку своєрідна - кам'яні монети, їхня цінність полягає в тому, що кожна така монета має частинку рідкісного ебонітового скла, яке видобувають із вулкану Юту-Таріву. Ебоніт використовується і в ритуальних цілях, як згадувалося раніше, у ю-ку є найрізноманітніші боги, і не всі з них милосердні і людинолюбні. Наприклад, місцевий бог війни Ту-Ту-Накі вимагає постійних жертвоприношень, тому іноді племена ю-ку, якщо немає іншої можливості добути полонених не ю-ку, влаштовують цілі локальні війни, щоб зловити полонених і принести їх у жертву, в надії на те, що Ту-Ту-Накі відведе страшну і велику війну від їхнього племені. Богиня родючості Тікі-Тойо навпаки поблажлива і добра і часто дарує щедрий врожай, а натомість ю-ку приносять в її храми вироби з борошна, картоплі або овочів і фруктів, на знак подяки за те, що вона обдарувала своїх дітей цими дарами. Головним божеством, якого найчастіше зображують людиноподібною горилою, є Ютулу-Хакі, бог усього сущого, покровитель і захисник Ю-ку, творець усього і батько всіх богів і божеств, дід і прадід усіх духів. Вічно бореться він із хижим кондором Тікуті-Альпатою, падальщиком, символом смерті й жорстокості, генерацією всього поганого, що є в людині. Щороку, підносячи хвалу батькові всього сущого Ютулу-Хакі, у центральному храмі столиці відбувається жертвоприношення кондора перед храмовою горилою, вважається, що це аватар їхнього бога на землі, найчастіше позначений особливим знаком, білою шерстю, різним кольором очей або надзвичайно розвиненим розумом. Кожного разу, коли цей аватар помирає, у Лаліці проводять похорон, ритуально спалюючи тіло загиблого божества, відправляючи його на небо разом із димом, і, прислухаючись до знамень, шукають нового. Коли ж новий аватар буде знайдений, у місті та по всій країні проходить свято возз'єднання духовного і матеріального, назване Ту-Ту-Екка. Жерці показують народу нового аватара лише один раз, і серед ю-ку вважається благословенням побачити його, один лише погляд на живе божество здатний дарувати людині везіння і відлякування бід на цілий рік. Далі горилу відводять за стіни центрального храму, де вона проживає своє життя ні в чому не маючи потреби, отримуючи регулярні жертви і поклоніння. Іноді трапляється так, що потрібно передбачити результат якоїсь війни чи іншого конфлікту. Для цього горилу сім днів і ночей морять голодом і катують, уособлюючи жахіття війни: голод, біль, хворобу, злість, і на восьмий день дають битися голодному, величезному кондору, символу ворога, сильного, небезпечного, хитрого. Якщо горила переможе, то ю-ку можуть починати війну, не побоюючись за існування своєї держави, якщо ж аватар Ютулу-Хакі гине, то це означає високу загрозу, і від війни варто утриматися і всіляко уникати.

Ю-ку дуже цінують військові якості, часто влаштовують дуелі, перевіряючи майстерність опонента, іноді з царської руки відбуваються цілі битви-вистави, які описують якийсь уривок з історії Ю-ку. Спортивні змагання, забіги та інші спортивні заходи. Так само у них розвинена писемність, вони пишуть стилусами на дерев'яних або глиняних дощечках, розписують свої храми і будинки химерними візерунками і знаками, малюють картини на стінах храмів і палаців. Писемність ю-ку сама по собі вельми складна і незрозуміла, майже ніхто, окрім їхніх самих, не може зрозуміти сенс, закладений у символах, які вони використовують як письмо. Бог-покровитель писарів Тога-Мутрі приймає дари у вигляді глиняних дощечок з молитвами, написаними від руки того, хто просить, тому при храмах, присвячених цьому божеству, діють спеціальні писарі, які пропонують свої послуги в навчанні неграмотного ю-ку письма. Вони вислуховують його молитву, а потім вчать писати її на дощечці, ні більше, ні менше, після чого відносять молитву до храму, передають жерцям, а ті за допомогою медитації і трансу підносять до вівтарів усі ці письмена. Виручка від послуг прихрамових писарів іде на утримання цих храмів. Взагалі в культурі Ю-ку заведено дарувати богам виріб з тих матеріалів, богами яких вони є, богу війни - кров, богині родючості - плоди, богу письма - письмена і так далі.

У музиці ю-ку віддають перевагу бубнам і барабанам, струнні інструменти практично не використовують, у пошані так само духові інструменти: флейти, дудки та інші сопілки. Це закритий, консервативний у своїх поглядах народ, який не бажає змінювати що-небудь.

## Географія

Місцевість на півдні вельми велика: рівнини, луки, поля, іноді савани, місцевість поцяткована річками, що впадають у Блакитне море, уздовж цих річок розташовані невеликі господарства - теміту-куві. Це невеликі села, що виробляють натуральні продукти: м'ясо, шкіру, аграрні продукти, вирощують фрукти. Також існує безліч стежок і доріг, часто навіть із каменю, що з'єднують міста, селища і фортеці ю-ку. На півночі ю-ку здебільшого землероби та скотарі, на відміну від войовничих південних ю-ку, ці сіверяни відіграють роль економічного сектору, виробляють різні товари, забезпечують державу всім необхідним для її нормального існування. Південні ж ю-ку навпаки мусили виживати в гористій місцевості, що зробило їх чудовими воїнами, які натомість на продукти, які виробляють сіверяни, виконують захисну функцію. І хоча саме північні ю-ку виробляють більшість товарів, у суспільстві вони вважаються другим сортом і часто страждають від свавілля мешканців півдня, хоча, центральна влада і намагається боротися з цим, скасовуючи "вікові традиції щодо відношення до жебрацьких верств суспільства".

## Рабство

Багато ю-ку є рабами: хтось із народження, хтось є борговим рабом, хтось продав себе в рабство добровільно. Усі ці питання регулює центральна влада, керуючись "Рабським постулатом" - це збірка законів, що регулює ставлення до рабів, способи їхнього визволення або поневолення, можливість мати рабам своїх рабів або не мати, ціни викупу себе з рабства або ціни продажу себе в рабство.

## Література

Ю-ку достеменно не знають як довго вони проживають на своїй землі, бо в них нема точного літочислення. Їхнє літоліточислення починається і закінчується з життям царя. Приблизно це виглядає наступним чином: "йшов шостий рік від царювання царя Муві-Брахті" або "кінець шістдесятого року правління царя Лю-Пінуті", ця система ускладнює точно визначити, наскільки давня їхня цивілізація, бо, під час міжплемінних і міждержавних війн багато літописів було втрачено, на превеликий жаль для мене як для вченого та допитливого мандрівника. Нам відомо з міфів і легенд ю-ку про створення світу Ютулу-Хакі, про його ворожнечу з Тікуті-Альпатою, про народження інших богів і багатьох інших подій, що дають уявлення про побут і життя стародавніх ю-ку, але не дають точних, конкретних відповідей про їхнє проживання тут у найдавніші часи.

На завершення хочу сказати, як автор, що ця країна дивовижна, і я мав честь побувати в ній, навіть у Забороненому місті, інакше як би я вам усе це розповів? Ю-Ку зберігає в собі безліч нерозгаданих загадок, безліч таємниць, і розгадати їх належить не одному мандрівникові, я ж сподіваюся побувати там знову й дізнатися ще більше та додати ще більше рядків до цієї книжки, в ім'я Знання, як подарунок майбутнім поколінням.