Proč je tu Sociální stratifikace?

*Kdybyste se zeptali středověkého rolníka, zda se mu líbí pracovat dva dny v týdnu pro svého pána, zatímco si sotva vydělá na jídlo, pravděpodobně by odpověděl, že ne.  A kdybyste se dnes zeptali dělníka v továrně, zda se mu líbí, že vydělává jen zlomek toho, co generální ředitel jeho firmy, pravděpodobně by odpověděl podobně.  Ale přestože obrovské množství lidí nerovnost nechce, stále existuje, a to už dlouho.  A systémy rozvrstvení, o kterých jsme mluvili minulý týden, to příliš vysvětlit nepomáhají:  Mohou nám říci, jak k této nerovnosti dochází, ale nemohou nám říci proč.  Chceme-li na tuto otázku odpovědět, budeme se muset opět vrátit k našim starým známým třem sociologickým paradigmatům: strukturálnímu funkcionalismu, teorii sociálních konfliktů a symbolicko-interakcionismu.*

Začněme tím, že si ujasníme něco docela důležitého o tom, jak sociologové chápou nerovnost:  I když se rolníkovi i dělníkovi v továrně nelíbí nerovnost v jejich životě, mohou stále věřit, že je spravedlivá.  Sedlák by mohl říci, že je to prostě jeho místo na světě, aby dřel pro svého pána, a tovární dělník by mohl říci, že generální ředitel si své bohatství jistě zaslouží.  A to se děje díky ideologii jejich společností.  Pro naše účely je ideologie soubor kulturních přesvědčení a hodnot, které ospravedlňují určitý způsob uspořádání společnosti.  Ideologie zahrnuje také silně zakořeněná přesvědčení o vzorcích nerovnosti v dané společnosti.  Ideologie může pomoci vysvětlit, proč nerovnost nikdy nezmizí, ale sama o sobě nevysvětluje, proč vůbec máme nerovné společnosti.  Proto se musíme obrátit na naše tři paradigmata.  Z pohledu strukturálního funkcionalismu máme sociální stratifikaci, protože... no, základní příběh strukturálního funkcionalismu už znáte, tak si ho řekněte spolu se mnou:  Máme stratifikaci, protože je pro společnost funkční.

To je základní argument takzvané Davisovy a Moorovy teze.  Předložili ji v roce 1945 Kingsley Davis a Wilbert Moore a tvrdí, že společnost přiděluje větší ekonomické a sociální odměny těm zaměstnáním, která jsou pro společnost důležitější.  To zaručuje, že obtížná pracovní místa budou obsazena, a odvádí lidi od jednodušší a méně důležité práce.  Čím důležitější je tedy práce pro správné fungování společnosti, tím více ji společnost odměňuje, což podporuje efektivní fungování této společnosti - a také systém sociální stratifikace.  Davis a Moore v podstatě tvrdí, že bez nerovného odměňování by jen málo lidí chtělo práci, která vyžaduje dlouholeté školení nebo osobní oběti, jež jsou obvykle spojeny s dlouhou pracovní dobou.  Vzpomeňte si na lékaře.  Bez nerovných odměn, které by lidi motivovaly, bychom měli spoustu plavčíků opalujících se na pláži a málo doktorů na pohotovosti.  Tato myšlenka má však několik vážných problémů.

Za prvé, Davis a Moore nemluví o tom, jak jejich teze ve skutečnosti ve společnosti funguje:  Mluví pouze o tom, proč by nerovnost mohla být funkčně užitečná.  A to vede k dalšímu problému: ne všechna důležitá povolání se nutně musí těžko učit nebo za ně musí být vysoký plat.  Například sběr odpadků je pro hladké fungování společnosti nesmírně důležitý.  Ale není to nijak zvlášť dobře placená a společensky ceněná práce.  A tento nesoulad funguje i v opačném směru: Ne všechna vysoce placená zaměstnání jsou funkčně důležitá.  Položte si například otázku, kdo je pro společnost funkčnější: středoškolský učitel, nebo slavný herec?  Nyní se zamyslete nad tím, kdo je více placen.

Davis a Moore také ignorují skutečnost, že ne všechny cesty jsou stejně otevřené všem lidem.  Pokud je nerovnost pro společnost funkční, protože motivuje k tvrdé práci, pak by to společnost měla odrážet tím, že bude meritokratická - společnost, ve které může každý tvrdě pracovat a prosadit se.  Jak jsme však již viděli, taková není společenská realita.  Strukturální povaha nerovnosti neboli způsob, jakým je společnost uspořádána tak, aby zvýhodňovala některé skupiny oproti jiným, může být příčinou individuálního úspěchu či neúspěchu bez ohledu na to, jak tvrdě člověk pracuje.  Zatímco Davis a Moore se dopadem nerovnosti příliš nezabývají, teorie sociálních konfliktů se jím zabývá ve velké míře.  Pro Karla Marxe je stratifikace založena na rozdílných vztazích k výrobním prostředkům.  Na nejjednodušší úrovni jedna třída ovládá výrobní prostředky, což jí umožňuje získávat práci od druhé třídy, která ovládá pouze svou vlastní práci.

Marx věřil, že s rozvojem kapitalismu se nerovnost mezi buržoazií a proletariátem bude prohlubovat, až se nakonec proletariát sjednotí a buržoazii svrhne.  A tím, jak se domníval, nakonec vykolejí celý kapitalistický systém a veškerou nerovnost, která s ním souvisí.  Jednou z hlavních kritik sociálněkonfliktního chápání stratifikace je však to, že v západní Evropě ani ve Spojených státech nikdy nedošlo k proletářské revoluci.  Pokud byla nerovnost pro dělníky tak špatná, proč k revoluci nedošlo?  Nuže, německý sociolog Ralf Dahrendorf tvrdil, že Marx se nemýlil v konfliktu jako takovém, ale viděl, že konflikt, který Marx pozoroval, se změnil v několika směrech, které zabránily tomu, aby k revoluci došlo.  Za prvé, řekl Dahrendorf, kapitalistická třída v Evropě byla příliš roztříštěná na to, aby mohla sloužit jako jednotný cíl pro revolucionáře.  Namísto toho, aby proti stále rostoucímu proletariátu stálo jen několik kapitalistů, máme ve skutečnosti více kapitalistů, a to různého druhu: majitele podniků a vedoucí pracovníky a lidi vlastnící akcie.  Do kapitalismu jako ekonomického systému investuje stále více lidí.  A roztříštěná třída kapitalistů ztěžuje pracujícím soustředit svou revoluční energii na jednu skupinu.

Kromě toho podle něj větší organizovanost dělníků v podobě odborů umožnila dělníkům bojovat za lepší pracovní podmínky, vyšší mzdy a větší kontrolu nad svou prací, což vedlo ke zvýšení životní úrovně.  Větší právní ochrana dělníků, jako je odškodnění dělníků, pojištění v nezaměstnanosti a sociální zabezpečení, rovněž zabránila revoluci, kterou Marx předpovídal.  Všechny tyto strukturální změny zase přispěly k větší stabilitě pracovních míst, což snižuje pravděpodobnost, že by dělníci prosazovali revoluční změny.  Dahrendorf však viděl, že zde hraje roli i ideologie kapitalismu.  Stejně jako je do kapitalismu finančně investováno více lidí, jsou do něj lidé investováni i ideologicky.  Nejde však jen o to, zda se lidem systém líbí, nebo ne: ideologie určuje, co lidé považují za dostupné k boji.  Boj za vyšší mzdy se zdá být rozumný, ale zrušení námezdní práce nikoli.  Kritik Marxe je více než jen chybějící revoluce a jednu z těch zásadnějších nevyslovil nikdo jiný než Max Weber.  Konkrétně Weber tvrdil, že Marxovo zaměření na ekonomickou stratifikaci je příliš zjednodušující: Weber poukazoval na to, že je třeba brát v úvahu i jiné druhy konfliktů.

Weber tvrdil, že stratifikace se ve skutečnosti odehrává ve třech dimenzích: ekonomické třídě, sociálním statusu a sociální moci, neboli v tom, co sociologové označují jako socioekonomický status.  Tento pohled přidává k problematice stratifikace další složitost a nuance, ale stejně jako strukturální funkcionalistický přístup se zaměřuje pouze na makro perspektivu.  Marxova teorie například hovoří o dlouhém historickém oblouku třídního konfliktu, ale neříká nám, jak to vypadá v každodenním životě.  Pro pohled na nerovnost na mikroúrovni nebo na úrovni jednotlivce se sociologové obracejí k symbolickému interakcionismu.  Když jsme poprvé definovali sociální stratifikaci, řekli jsme, že jde o zařazování lidí do kategorií.  Symbolicko-interakcionismus nám umožňuje pochopit, jak to vlastně funguje, protože jistě, to, do jaké třídy patříte, se může odvíjet od toho, kolik vyděláváte peněz.

Ale jak mohou ostatní lidé v každodenní interakci poznat, o jakou třídu se jedná?  Není to tak, že by lidé chodili s cedulemi.  Až na to, že to tak trochu dělají, v podobě nápadné spotřeby.  To je situace, kdy výrobky, které si kupujete, vypovídají o vašem společenském postavení.  Koupě opravdu pěkné láhve vína na večeři nebo nošení značkových slunečních brýlí není jen o věci samotné, ale také o vyslání zprávy každému, kdo ji uvidí, zprávy, která říká "patřím do vyšší třídy".  Předměty fungují jako znakové prostředky, které nesou význam stejně jako psané slovo.  Do jisté míry je veškerá spotřeba nápadnou spotřebou:  Váš vkus je utvářen vaším společenským postavením a používáte ho k tomu, abyste se definovali, stejně jako ostatní čtou váš vkus, aby vás a vaše postavení posoudili.

Představte si, že jedete autem se známým a chcete si pustit hudbu.  Hudba, kterou si vyberete, o vás něco vypovídá.  Řekněme, že si pustíte nějakou opravdu esoterickou klasickou hudbu.  Tím samozřejmě svému známému sdělíte, že se vám líbí, a snad si myslíte, že se bude líbit i jemu.  Ale také jim to říká, že jste typ člověka, který má rád esoterickou klasickou hudbu.  Pokud vám není jasné, jak to souvisí se stratifikací, zamyslete se nad předpoklady, které o vás váš známý bude předpokládat: že pocházíte z určitého prostředí, které vám umožnilo přístup k určitému druhu vzdělání a výchovy, nebo že máte za sebou roky výuky hudby.  Mohou snadno předpokládat, že jste typ člověka, jehož třídní postavení mu umožňuje rozvíjet tento hudební vkus.  Aby bylo jasno, netvrdím, že tyto soudy jsou pravdivé.  Spousta lidí, kteří mají rádi klasickou hudbu, nejsou, řekněme, bohatí nebo vzdělaní.  Říkám jen, že podobné předpoklady bývají obecně rozšířené a uznávané.  Takže když si pustíte hudbu, váš kamarád vás může poznat jako člověka podobného jemu, pokud sdílí váš vkus.  Nebo vás možná nepozná jako někoho, kdo je jako oni, takže vás odsoudí za to, že jste domýšliví.  A není to proto, že by klasická hudba byla nějak výjimečná: platí to bez ohledu na to, jakou hudbu si pustíte, a platí to stejně tak pro oblečení, které nosíte, knihy, které čtete, a všechny vaše další záliby.  To všechno jsou způsoby, kterými vás lidé zařazují do hierarchie stratifikace.  Jsou to znaky, které nosíte s sebou a které lidem říkají, kam ve společnosti patříte a jak s vámi mají komunikovat.

Tento druh posuzování a vzájemného uznávání není zanedbatelný.  Je to mocná síla pro stratifikaci.  Může být například nesmírně důležitý při získávání zaměstnání.  Přijímání zaměstnanců může být často cvičením v tomto druhu posuzování, protože manažeři hledají lidi, kteří "zapadají do kultury" a budou dobře vycházet se zbytkem týmu.  A nejde jen o to, co se vám líbí, ale také o to, jak se vám to líbí.  Pokud se rozhodnete začít lidem říkat, že máte rádi operu, protože chcete působit jako vyšší třída, ale pak přijdete na představení v tričku a žabkách, pravděpodobně se nikam nedostanete.  Za vkusem a preferencemi se skrývá spousta znalostí a porozumění, které nemůžete jen tak z ničeho nic vykouzlit, a obtížnost získání těchto znalostí pomáhá udržovat stratifikaci.  Tyto tři perspektivy, strukturálně-funkcionální, sociálně-konfliktní a symbolicko-interakcionistická, nám tedy mohou pomoci lépe pochopit nejen to, jak stratifikace funguje, ale i proč ji máme.

Dnes jsme se seznámili s různými teoriemi stratifikace.  Mluvili jsme o ideologii a o tom, jak pomáhá stratifikaci reprodukovat se.  Diskutovali jsme o strukturálně-funkcionalistické tezi: Davis-Moorově tezi a jejích problémech.  Mluvili jsme o Marxově chápání tříd a Weberově kritice.  A viděli jsme, jak symbolicko-interakcionismus pomáhá vysvětlit stratifikaci v každodenním životě.