Ancoras Kniv

När folk tänker på guden av liv och grönska så är inte det första man tänker på en kniv. Det första som måste nämnas om detta uråldriga av gudarna skapade föremål är att det inte är den typiska kniv som man ser hos banditer, soldater eller ens hos slaktare. Det är ett redskap mer likt det man finner hos en Snickare, en botaniker eller i ett kök. Det är en modest kniv, vars blad inte är mycket längre än en vuxen människas tumme och vars handtag saknar ornament eller annan utsmyckning.

Handtaget, som är klätt i fint bonat läder är lätt krökt, för att således underlätta fina handledsrörelser och har en enkel ring i änden.

I detta till synes omärkliga föremål ryms kraften av liv. Det är omöjligt att använda kniven för att dräpa eller åsamka skada, för att kniven är en av liv.

### **Risart den Store**

*Risart var en människa som levde hela sitt liv i sina medmänniskorna tjänst. Hen krökte aldrig ett hår, höjde aldrig sina stora nävar i ilska och stod alltid rak och ärlig. Ingen som stött på Risart kunde säga annat än att hen måste ha varit född under märkliga stjärnor, för att kunna vuxit sig så massiv och förblivit så ödmjuk.*

*Risart brukade jorden, som alla andra i den byn hen kallade hem. Från gryningen till skymningen stod hen för sina oxar, klippte sina får, mjölkade sina kor och såg över sina grödor. När hens fränder i byns djur blev sjuka så var Risart alltid på plats med hopkok och salvor för att göra dem friska och när om hösten skörden nalkades delade hen alltid med sig av allt utöver det som hen behövde själv.*

*Det började en sommar, när hettan dödat nästan allt vad grönt hette. Risart delade med sig av allt hen hade, och det var nog för att byn skulle klara sig men under vintern dog många av djuren. Vintern var kall och våren som följde lika så. De första fröna kunde inte sås förens sent in på våren. När tjälen gick ur marken började en unken miasma sprida sig från det träsk som fanns kvar av den lilla sjön.*

*Sjukdommen spred sig från människa, till djur och sedan tillbaka till människa. Vart än man gick kunde man se dem, utmärglade av svält och bleka av febern.*

*I detta stod Risart som en klippa i stormen. Ingen skulle gå utan hjälp. Hen lagade soppor och grytor på det som fanns kvar, gav vatten till de sjuka, höll många händer och stängde många ögonlock för sista gången.*

*I desperation hördes byborna tala om undergången och att gudarna måste ha glömt dem. Risart respekterade gudarna, men hade aldrig bett till dem så som sina grannar. Hen menade att bördan av det jordliga måste skötas av oss dödliga, och att man inte ska besvära gudarna med våra plågor. Risart tog sig till byns tempel, som låg öde efter att den Noctan som stått för mässorna dött, och där föll hen till knäna och bad till Ancora.*

*Vad guden sa vet ingen till denna dag, men ur templet steg den väldige Risart med en liten kniv i handen. Några hade nyfiket sätt hur hen hade gått in och tittade i förvåning när den väldige Risart med den lilla kniven i handen med raska steg begav sig mot byns bagare.*

*Bagaren hade precis samma morgon gräddat vad som kunde ha varit det sista brödet som byn någonsin skulle skåda. Risart begärde att få skära brödet med kniven som Ancora gett henom. Bagaren, förvirrad eller desperat la upp det ynkliga lilla brödet för Risart att skära.*

*Kniven skar igenom brödet, och där det tidigare varit ett bröd var nu två! Förbluffad såg bagaren hur Risart skar bröden igen och igen. Två blev fyra, fyra blev åtta och åtta blev sexton! Inom loppet av en timme var bageriet så fullt av bröd att de var tvungna att fylla gatan utanför.*

*Risart begav sig sedan mot stadens brunn, den ända källan för färskt vatten kvar sedan sjön torkat upp. En hink hissade Risart upp, och doppade försiktigt toppen av knivbladet ner i den. Ögonblickligen började vatten forsa ur hinken, som att kontakten med kniven fick innehållet att mångdubblas. Risart vandrade igenom staden med den forsande hinken och fyllde rännstenarna vart än hen gick fulla av färskt vatten. Barnen i byn verkade glömma sin hunger och dansade och lekte i vattnet, fram tills att hen nått fram till träsket. Med ett väldigt kast slungade Risart hinken ner i träsket, och som en ny källa hade öppnats fylldes sjön med rent, klart vatten.*

*Vad än som skars med kniven vidrördes av liv. Bröd, frukt och grönsaker mångdubblades när de skars av den. Med enbart en droppe Vatten, vin eller fruktsafter kunde Risart fylla upp tunnor. Sår, skador eller till och med sjukdommar försvann spårlöst om den lilla kniven fick vidröra dem.*

*På bara några veckor så återfick den lilla byn sitt liv, och Risart hyllades som en hjälte. Många av de äldre undrade vad Risart menade att göra med kniven nu. Risart tvekade, men lät sedan kungöra att hen tänkte gömma den på en plats där ingen skulle kunna missanvända den. På en plats där enbart den som verkligen behövde den skulle hitta.*

*Med de orden så packade Risart den store sin kappsäck och begav sig av; aldrig att återvända.*

### **Kniven**

Kniven har figurerat i många sagor och legender sedan Risart begav sig av. Alla avslutas på liknande manér; att den återförs till den plats där Risart först gömde den. Med kniven i hand kan den som håller i den utföra stordåd. Den kan läka alla sår och hela alla sjukdommar, och den som bär den kan skapa mat för en hel by, stad eller rike med enbart några brödsmulor och en plunta vatten.