Virtuál

**Heslo se připravuje. Text bude doplněn výhledově po zveřejnění tištěné Mycelipedie, která vyjde jako příloha nového vydání *Pádu do temnot* v září 2022.**

Virtuál je simulace reality, využívaná k hrám a zábavě, v medicíně (paliativní péče) apod. Zprostředkování virtuální reality probíhá pomocí impulzů z virtuálového generátoru přes směrové emtory, jejichž signály zachycují snímače a přenášejí je do nervové soustavy. Používají se buď gelové snímače (přitisknuté na kůži - neinvazivní snadno odstranitelné, ale nezaručující tak kvalitní zážitek), nebo konektory zavedené přímo do těla (u dlouhodobých simulací, které mají být nerozlišitelné od reality - SD nad devadesát procent).

## Koeficient SD

Kvalitu zážitku (a věrohodnost simulace) vyjadřuje *Koeficient SD* (SD = "Suspension of Disbelief") neboli *koeficient věrohodnosti*.
U levných filmů je SD pod padesát procent (zážitek je nekvalitní, často rušený vpády okolní realit). Ale ani u dražších virtuálů SD nikdy nepřesáhne sedmdesát pět, protože to zakazuje zákon. Divákovi musí zůstat schopnost rozlišit iluzi od reality (vědomí, že TOHLE JE PŘECE JENOM FILM). Při vyšších hodnotách SD se rozdíl stírá. Člověk už není schopen poznat, co je skutečnost.

## Virtuál s vysokým SD

Pokud virtuální realita dostahuje koeficientu SD nad devadesát pět procent, je už natolik nerozlišitelná od reality, že může subjektu způsobit naprosto reálné zážitky (které mohou být traumatizující). Podle výjimky ze zákona je možné provádět vysoce věrohodné virtuálové simulace pro vědecké účely (především pro účely psychologického výzkumu) a při paliativní péči, ale v takových případech je vyžadován písemný souhlas.

ÚRYVEK - Lucas a virtuál - MYC I/4

*Co to vůbec dělám, proboha?!* pomyslel si s rostoucím zoufalstvím. Zařekl se, že se na ty spoty nikdy nepodívá. Virtuál byl pro něho synonymem zbabělosti; těžko si dokázal představit ubožejší konec života, přestože právě takhle, s hlavami omotanými elektrodami a napěchovanými spotřební vizí, umírali všichni přestárlí, osamělí či nevyléčitelně nemocní. Neměl se o virtuálu zmiňovat Staffordovi, tak je to! Z toho, co se jednou nahlas vysloví, se okamžitě stane mnohem reálnější možnost.

Zarytě listoval dál; když už, tak to hodlal dovést až do trpkého konce; ale o moc víc už toho nebylo. V tom, že se nechce stát *Úspěšnou moderní ženou*, *Topmodelkou Kate* ani *Svůdkyní Salome*, měl docela jasno, *Dát průchod své lásce ke koním v dojemném osudu žokejky Victorie* taky nehodlal, a nijak zvlášť ho neoslovilo ani *Sladké miminko Puclíček a jeho maminka*. Nakonec mu připadal nejzajímavější *Agent interplanetární tajné služby v boji s össenským podsvětím*. To znělo dobře, mimozemská společnost ho vždycky zajímala; jen se obával, že zrovna on, který měl za otce profesora össeistiky a sám na ambasádě v Perthünu strávil čtyři roky, ví o tamní situaci víc než tvůrci programu. Byl by doopravdy nerad, kdyby ho v pokojném umírání rušily nějaké trapné místopisné nesrovnalosti.

S povzdechem stránky o virtuálu zase zavřel.

Tak už snad jedině nějakou tu církev.

ÚRYVEK - Lucas a virtuál - MYC V

*– Tady máte dálkové ovládání. Sám začnete, sám to ukončíte. Kdykoliv budete chtít.

Lucas přikývne. Je to jen jednoduchý kulatý spínač, velký jako čajová svíčka. Hladce zapadne do dlaně. Lucas ho rovnou palcem stiskne. Není proč to odkládat.

Čeká závrať a prudkou změnu vnímání, ale neděje se vůbec nic. Obrysy věcí jsou naprosto zřetelné: jasné hranice, pevně daná skutečnost. Lucas se v ní pořád dokonale orientuje. Pořád ví, kde je. Zadívá se k oknu. Tohle je snad jediná drobnost: není si jistý jeho tvarem. Na chvíli se mu málem zdálo, že vidí obdélníkové plastové okno nějaké administrativní budovy, ne lomený oblouk ve stylu emzácké gotiky. Ale je to jen mžik. Co by pozemská kancelář dělala na Össe? Kamené ostění zřetelně vystupuje z hrubého kvádroví zdiva.

Lucas si chce pročísnout vlasy, ale nemůže zvednout ruku. Kromě toho... jeho pozornost neodolatelně přitahuje oheň, děsivý střed zdejšího vesmíru. Na konferenčním stole hučí sírově žluté plameny. Nejbližší židle se ztrácí v šeru, a vlastně je to kámen; mramorový schod aiö, ke kterému ho přivedli. Lucas konečně odtrhne oči od oltáře a zadívá se na svou ruku, uvězněnou v kovové obruči pout. To není skutečné, říká si v duchu. Pořád si to opakuje. To není skutečné, není, není. A přelud lidských tváří a židlí a papírů a lahví s minerálkou poslušně mizí; pozemská kancelář a pozemská komise se propadá do nebytí. Je tu jen össenský chrám.

Lucas se s leknutím probere. Rozhlédne se po stěnách svatyně a zalomcuje jím divoký poryv strachu. Něco mi uteklo, uvědomuje si náhle. Na chvíli zřejmě usnul vyčerpáním; byl to jen vteřinový spánek vestoje, úlevné zhoupnutí přetížených smyslů; a jeho ochromené vědomí se mu vzápětí pokusilo namluvit, že ze Země vůbec neodletěl a tohle celé se mu jenom zdá. Je to jenom příšerný sen před probuzením. Přelud a mámení. Virtuál. Urrümaë.

Ano; lidský mozek má neuvěřitelnou schopnost sebeklamu.*