III DIO: 1945–1990. Žene u socijalizmu – od ubrzane emancipacije do ubrzane repatrijarhalizacije

Zabilježene (Žene i javni život Bosne i Hercegovine u 20. vijeku)

Zlatan Delić je rođen 1987. godine u Tuzli, gdje je završio studij književnosti (svjetska i južnoslavenska) i b/h/s jezika na Filozofskom fakultetu. Magistrirao je na Odsjeku za rodne studije Centra za interdisciplinarne postdiplomske studije Univerziteta u Sarajevu. Autor je knjige Turbo-folk zvijezda (konstruiranje ženskog subjekta u pjesmama/tekstovima Lepe Brene, Svetlane Cece Ražnatović, Severine Vučković i Jelene Karleuše). Član je redakcije časopisa za feminističke i rodne teorije, kritiku i društvena pitanja Patchwork i godišnjaka Muzeja književnosti i pozorišne umjetnosti BiH, Baština. Bavi se pitanjima subjektiviteta, književnom i feminističkom teorijom, rodnim i kulturalnim studijama. Živi i radi u Sarajevu.

Ivana Dračo je rođena 1982. godine u Sarajevu. Završila je studij psihologije na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Sarajevu, a zatim magistrirala na rodnim studijama Centra za interdisciplinarne postdiplomske studije Univerziteta u Sarajevu. Objavljivala je stručne i naučne radove iz područja feminističke, queer i rodne teorije. Bavila se analizom medijskog izvještavanja o marginalizovanim grupama te koncipiranjem i vođenjem radionica i treninga iz oblasti rodne ravnopravnosti i osnaživanja LGBT osoba. Učestvovala je u realizaciji naučno-istraživačkih studija. Područja interesovanja: cyber kultura, vizualna kultura, queer teorija, teorije tijela, marginalizovane grupe, socijalna psihologija.

.. ukinuli ste nam afižu...

Ovo poglavlje se kontekstualno osvrće na društvene, ekonomske, političke i kulturne prilike, te svakodnevni život u Socijalističkoj Republici Bosni i Hercegovini (SRBiH), odnosno socijalističkoj Federativnoj Republici Jugoslaviji (SFRJ) po završetku Drugog svjetskog rata pa do kraja osamdesetih godina, sa posebnim naglaskom na žensko pitanje i položaj žena. Pažnja će se posvetiti ranim socijalističkim naporima i zakonodavnim mjerama za ravnopravnost spolova i emancipaciju žena, kao i cjelokupnom društvenom napretku za vrijeme socijalističke vlasti. Pitanja pozitivnih i negativnih implikacija ovog napretka po život žena propitivat će se iz feminističke perspektive. Za čim su žene žudjele, čemu su stremile, čemu se nadale i za šta se borile, da li su uspjele dosegnuti ravnopravnost sa muškarcima u periodu bratstva i jedinstva – samo su neka od pitanja kojima će se posvetiti posebna pažnja. Kako je pitanje obrazovanja žena bilo posebno važno u ovom periodu, ovoj temi će se posvetiti posebna pažnja, kao i doprinosu žena nauci. Pregled prilika kad su kultura i umjetnost u pitanju, posebno književnost, slikarstvo, pozorište i film daje se kroz predstavljanje rada određenih žena u ovim oblastima. Napominjemo da su i u ovom poglavlju spomenute samo neke od žena koje su se svojim djelima, radom i ostvarenjima istakle u toku socijalističkog perioda BiH.

## Ubrzana emancipacija

Nakon pobjede antifašizma i partizanskog pokreta, poslijeratni period u SRBiH, kao i u čitavoj SFRJ, označio je početak masovnih i značajnih društvenih, političkih i ekonomskih promjena. Promjene su se ticale iskorjenjivanja zaostavština Kraljevine Jugoslavije – kako u političkom i ideološkom tako i u društvenom segmentu – ali i urbanizacije i emancipacije ruralnih jugoslavenskih sredina i stanovništva, te industrijalizacije i uopće izgradnje socijalističkog društva i ratom devastirane zemlje. Socijalistički sistem se, kao jednopartijski sistem, u velikoj mjeri oslanjao na tekovine i mit o partizanskoj borbi protiv fašističke okupacije (1941–1945), ali i na tri potporna stuba – samoupravljanje, pokret nesvrstanih i bratstvo i jedinstvo. Samoupravljanje se odnosilo na slobodan, radnički, samoodrživ i progresivan sistem; pokret nesvrstanih je postavio Jugoslaviju između SSSR-a i Amerike i udružio je sa ostalim zemljama tog pokreta; bratstvo i jedinstvo se odnosilo na politiku promocije harmonije među nacionalnim grupama i republikama Jugoslavije.

Promjene koje su uslijedile nakon Drugog svjetskog rata uveliko su se ticale i žena i njihovog položaja i prava u državi. Nova prava koja su žene Jugoslavije stekle u socijalističkom vremenu zapravo su same osvojile, prije svega ravnopravnim učestvovanjem u NOBu. Ta osvojena prava su nakon rata ušla i u zakonodavstvo čime su žene stekle i formalni državni podsticaj i ohrabrenje za emancipaciju i ravnopravnost s muškarcima. Pitanje kojim ćemo se baviti u ovom poglavlju jeste da li su, osim teoretski, žene Jugoslavije pa tako i žene BiH, i u praksi uživale ravnopravnost sa muškarcima ili socijalizam nije uspio da riješi pitanje žena Jugoslavije.

Kao što je prikazano u prethodnom poglavlju, učešće žena u NOB-u bilo je veoma značajno. Hrabrost i odlučnost žena učesnica u NOB-u, kako partizanki tako i onih koje su doprinosile na druge načine, kao što su bolničarke, kurirke, ilegalke itd., u velikoj mjeri su doprinijele borbi protiv fašizma i borbi za svijet koji će biti bolji za njih i njihovu djecu. Ravnopravnost žena je svakako bila i dijelom komunističke ideologije. Kako je i sam Lenjin isticao, ne može biti socijalističkog pokreta ako ogroman dio radnih žena ne uzme u njemu široko učešće. (…) Nama je potrebno da žena – radnica postigne, ne samo pred zakonom već i u životu, jednakost sa muškarcem – radnikom. Zato je potrebno da žene – radnice uzimaju sve više učešća u upravljanju preduzećima i u upravljanju državom. Podrška i pohvala ženama je stigla i sa samog političkog i vojnog vrha, od Josipa Broza Tita, koji je istakao zasluge žena Jugoslavije i napomenuo da mora doći i do promjene položaja žena u zemlji:

(...) žene Jugoslavije, koje su u ovoj borbi sa takvim samoprijegorom dale takve žrtve, one što tako uporno stoje u prvim redovima Narodnooslobodilačke borbe, imaju pravo da ovdje, danas, jedanput zauvijek, utvrde jednu činjenicu: da ova borba mora donijeti ploda i
za žene naroda Jugoslavije, da nikada više niko neće moći istrgnuti te skupo plaćene plodove iz njihovih ruku!

thumb

Antifašistički front žena (AFŽ) bio je isključivo ženska, masovna organizacija koja je skupila i kanalisala žensku energiju
za unapređenje položaja žena u društvu. AFŽ je bila svojevrsna škola u kojoj su žene naučile da budu aktivne u javnom i političkom životu zemlje. Rad se odvijao pod rukovodstvom Komunističke partije Jugoslavije i bio je oslonjen na temeljna opredjeljenja da su žene ravnopravne sa muškarcima u svim segmentima života i rada. Nakon rata, u junu 1945. godine održan je Prvi kongres AFŽ-a Jugoslavije u Beogradu, kada su identifikovani osnovni ciljevi rada ove organizacije. Kako je utvrđeno, ciljevi su se prvenstveno odnosili na obnovu i humanitarne aktivnosti, ali su doneseni i zadaci o prosvjećivanju i opismenjavanju ženske populacije. U poslijeratnom periodu, AFŽ je dakako imao i veliku emancipatorsku ulogu. Kako se navodi u knjizi Ivane Pantelić Partizanke kao građanke, AFŽ je imao tri važne emancipatorske uloge: mobilisanje žena radi obnove, opismenjavanje i prosvjećivanje žena, podsticaj za izgradnju obdaništa, zahvaljujući čemu su žene dobile mogućnost da se zaposle i tako steknu suštinski značajnu ekonomsku samostalnost. AFŽ je bila osnovna organizacija oko koje su se združile mnoge žene, i aktivno je radila na uključivanju žena u društveni i politički život te na ohrabrivanju i podsticanju žena da istupe iz dotadašnjih matrica, koje su bile tipične za patrijarhalne tradicionalne sredine.

Veliki broj većih i bitnijih pozicija u AFŽ-u bio je dodijeljen bivšim partizankama koje su, u periodu poslije rata, služile kao modeli za emancipaciju ostalih žena a pogotovo žena iz ruralnih sredina. Politika AFŽ-a bila je i ohrabrivati, poticati i osposobljavati žene na
samostalan rad i neovisnost te potaći žene da se drugačije odnose prema radu. AFŽ je isticao i da udaja nije jedini smisao ženinog života. Iz ovih navoda se jasno vide emancipatorski i feministički postulati po kojima je AFŽ radio.

AFŽ je imao i svoju štampu koja je bila jako oružje za širenje ideološkog plana socijalističke Jugoslavije.

thumb

U periodu od 1942–1944, u toku rata na prostorima gdje je postojao Narodnooslobodilački pokret, povremeno je štampano trideset listova (…) od kojih su za BiH bili Žena kroz borbu (AFŽ OK KPJ za istočnu Bosnu), Žena na putu slobode (OK KPJ za Hercegovinu), Nova žena (AFŽ BiH), Front slobode (AFŽ za istočnu Bosnu), Hercegovka (AFŽ za Hercegovinu). Posle oslobođenja, u Jugoslaviji je formirana jasna i čvrsta struktura AFŽ-a na lokalnom, regionalnom, pokrajinskom i saveznom nivou tako da su se listovi, čiji je izdavač AFŽ, štampali u republičkim centrima i Vojvodini. Cilj je bio da se ženama prenesu političke poruke vodeći računa o kulturološkim razlikama i specifičnostima koje je svaka republika socijalističke Jugoslavije imala. Za BiH je štampana: Nova žena (AFŽ BiH, Sarajevo, 1941–1977) (...)

U prvom Ustavu Federativne Narodne Republike Jugoslavije (FNRJ) 1946. godine, žene su i formalno dobile pravo glasa. U 24.članu se navodi da svi građani, bez razlike pola, narodnosti, rase, vjeroispovijesti, stupnja obrazovanosti i mjesta stanovanja, koji su navršili 18 godina starosti, imaju pravo da biraju i da budu birani u sve organe državne vlasti. Ipak, žene Jugoslavije, uključujući, dakle, i žene BiH, imale su pravo glasa i prije ovog Ustava. Naime, u dokumentu pod naslovom Zadaci i ustrojstvo narodnooslobodilačkih odbora ženama je potvrđeno aktivno i pasivno biračko pravo koje su one koristile već 1941. godine u izborima za narodne odbore.

Kako navodi Godrana Stojaković, nakon donošenja člana 24. Ustava FNRJ uslijedio je sistem zakona koji je zaista utemeljio sva ta prava na ličnom, porodičnom i političkom planu. To je bio važan argument kojim se agitovalo za veće učešće žena u političkom i privrednom životu zemlje. Žene su u prvim godinama stvaranja socijalističke Jugoslavije krenule ka poziciji interesne grupe gdje su se sa jedne strane suočile sa situacijom u kojoj treba da formulišu svoje interese i da se za njih bore, a sa druge strane su postale interesna sfera, jer je bilo jasno da se obnova i izgradnja zemlje a i stvaranje jednog novog socijalističkog društva ne može desiti bez ozbiljnog aktivnog učešća žena, i tu je AFŽ odigrao nesporno važnu ulogu. Žene su se u socijalizmu izborile i dobile prostor da unutar nove ideologije aktivno učestvuju u stvaranju novog odnosa među spolovima, da uspostavljaju ravnopravnost, a AFŽ je organizovao mehanizme koji su mogli da uključe većinu žena.

Osim prava glasa, žene su u socijalizmu dobile još nekoliko važnih zakonskih mogućnosti. Kroz zakon o braku (1946) izjednačen je položaj žena i muškaraca u braku, zakonima iz oblasti porodičnog prava iz 1947, izjednačena su prava bračne i vanbračne djece, zakonom o socijalnom osiguranju uvedeno je i osiguranje za sve rizike, što je obuhvaćalo i plaćeno porodiljsko odsustvo i ostvarivanje prava na penziju pod istim uslovima i za žene i za muškarce, iako su žene ranije odlazile u penziju. Pravo na abortus je omogućeno zakonom iz 1951, a Ustavom iz 1974. ženi se garantuje puno pravo na slobodno rađanje, a od 1977. dozvoljen je abortus bez ikakvih ograničenja do deset nedelja starosti ploda. U tadašnje jugoslovensko zakonodavstvo ugrađene su sve međunarodne konvencije koje se odnose na položaj žene.

SFRJ je 1979. godine potpisala Deklaraciju o eliminisanju svih oblika diskriminacije žena (CEDAW), usvojenu na Generalnoj skupštini UN-a, koja je stupila na snagu 1981. godine i koja se automatski prenijela i na Republiku Bosnu i Hercegovinu nakon raspada Jugoslavije.

Uloga nove vlasti nakon Drugog svjetskog rata je bila okrenuta i ka suočavanju sa ranije stečenim društvenim praksama i preobražajem društva. Posebna pažnja se pridavala ukidanju ruralnih životnih praksi i modernizaciji društva, pa se tako trebalo suočiti sa unapređenjem higijenskih praksi stanovništva, iskorjenjivanjem zaraznih bolesti koje su uzele danak, kao i prosvjećivanjem društva. Ovim praksama su najviše bile ugrožene ruralnije republike i one sa nižim standardom života, kao što su Makedonija, Crna Gora i BiH. Urbanizacija društva, odnosno velike selidbe iz ruralnih područja u gradove dovele su do preseljenja i starih navika i tradicionalnih životnih praksi u gradove i urbanije sredine.

Ekipa AFŽ-a, koja je 1952. godine sprovela zdravstveno-prosvjetnu kampanju u Zenici, je organizovala veliku akciju čišćenja grada, kuća i dvorišta, budući da se pokazalo kako je nizak standard života u mnogim radničkim porodicama rezultat neznanja žena i muškaraca. Slične akcije su organizovane i u Jajcu, Bosanskom Novom, Mrkonjić Gradu, Bugojnu i Doboju.

thumb|Muslimanke skidaju zar na mitingu žena , Sarajevo, 1947.

Nadalje, u socijalističkoj Jugoslaviji donesen je i zakon o skidanju zara i feredže i otkrivanju muslimanske žene. Stav Islamske zajednice (IZ) po ovom pitanju je bio afirmativan, a potvrdilo se da s vjerskog stajališta nije bilo nikakve prepreke za skidanje zara i feredže, te da je pokrivanje žena bio više običaj nego vjerski nalog. Prije donošenja samog zakona pitanje otkrivanja muslimanske žene je razmatrano na Drugom kongresu AFŽ-a, koji je održan u Sarajevu 1947. godine,kada je donesena rezolucija o pokretu muslimanki za skidanje zara i feredže. Ovu akciju je pokrenuo AFŽ pod direktivom Komunističke partije, a ona je imala za cilj da se muslimanske žene same organizuju i promovišu skidanje zara i feredže. Pri tom je bilo bitno da se ovaj čin uradi javno tako da ohrabri/podstakne i ostale žene da učine isto. Akcija je donijela rezultate i zaista su neke žene javnim činovima skidanja zara i feredže ohrabrile i ostale da to učine. Međutim, akcija je nailazila i na otpor, a posebno otpor muških članova porodice, kako su neke žene navodile.

Poslije Drugog svjetskog rata i socijalističke revolucije u Jugoslaviji, aktuelizovano je pitanje muslimanske ženske nošnje. Ta nošnja je okarakterisana kao prepreka emancipaciji muslimanke i zatraženo je njeno ukidanje. Akciju za ukidanje ove nošnje u BiH započeo je Antifašistički front žena (AFŽ) 1947. Na drugom kongresu AFŽ-a, održanom 13. i 14. jula 1947. u Sarajevu, donijeta je rezolucija o pokretu muslimanki za skidanje zara.
Godine 1950. donesen je i zakon kojim se zabranjuje nošenje, prisiljavanje ili nagovaranje žene da nosi zar ili feredžu ili na drugi način pokriva lice. Marame nisu bile zakonom zabranjene, ali će postepeno nestajati prvo u gradskim, a potom i seoskim sredinama. Kao razlog zabrane zara i feredže navodi se da se otkloni vijekovna oznaka potčinjenosti i kulturne zaostalosti žene muslimanke, da se olakša ženi muslimanki puno korištenje prava izvojevanih u narodnooslobodilačkoj borbi i socijalističkoj izgradnji zemlje i da joj se obezbijedi puna ravnopravnost i šire učešće u društvenom, kulturnom i privrednom životu zemlje.Dakle, zar i feredža su bili viđeni kao čin potčinjenosti. Za nepoštivanje zakona predviđene su kazne do tri mjeseca zatvora ili novčana kazna do 20.000 dinara. Za prisiljavanje žene da nosi tu odjeću ili za vršenje propagande u tom smislu, predviđena je kazna lišenja slobode sa prinudnim radom do dvije godine ili novčana do 50.000 dinara. Veliku ulogu u provođenju ovog zakona imao je AFŽ, čije članice su propagandnom akcijom ali i obilaskom ruralnih sredina u SR BiH, 30 dana prije samog stupanja zakona na snagu, utjecale na žene da se otkriju.

## Raskid sa SSSR-om i destaljinizacija

U periodu od 1945. do 1948. godine FNR Jugoslavija je bila na putu razvoja kao i ostale zapadne zemlje. Međutim, 1948. godine dolazi do sukoba sa Informbiroom (IB) zbog namjere jugoslavenskog rukovodstva da okupi balkanske i istočnoevropske države u jednu federaciju i preuzme vodstvo nad dijelom svjetskog komunističkog pokreta, što je dovelo do podozrenja Staljina i njegovog okruženja. Stoga je 1948. godine došlo do raskida između socijalističke Jugoslavije i čitavog istočnog bloka. Komunistička partija Jugoslavije
(KPJ) tada je bila uzdrmana i unutrašnjim raskolima a, kako navodi Ivana Pantelić, sukob sa Informbiroom je imao velike posljedice na emancipaciju žena u socijalističkoj Jugoslaviji. Kriza koja je uslijedila dovela je do smanjenja sredstava za ženske organizacije, kao što je AFŽ, i njihove novine i časopise. Već 1951. godine, forma časopisa je promijenjena u formu običnih ženskih magazina. Oni koji su podržali Staljina bili su proglašeni neprijateljima partije i države, te su progonjeni. Sudilo im se na sudovima narodne časti, a gubitak narodne časti podrazumijevao je i gubitak biračkog prava, ostalih građanskih prava i težak fizički rad.

Žene, a pre svega bivše partizanke, bile su također progonjene tokom ovog velikog, pre svega partijskog raskola, ali i dubokog sukoba u društvu. Sukob sa Informbiroom doveo je do svojevrsne, svakako neuobičajene emancipacije, pošto su prvi put u mirnodopskom periodu
žene u masi, posebno one politički aktivne, bile zatvarane i kasnije ostrakovane iz društva.

Kazne za privrženost Rusima bile su višestruke, uključujući izbacivanje iz stanova, gubitka radnog mjesta, batinanja, prisilnog razvoda, preseljenja, promjene zanimanja, do hapšenja i dugotrajnog zatočenja u logorima formiranim u pustim i surovim krajevima, po
uzoru na sovjetski sistem Gulaga. Optužbe su često bile bizarne, nedokazane i lažne, a mnogim optuženicima/ama nije ni suđeno. Kako navodi Jelena Vujić, u većini slučajeva sudilo se samo višim partijskim funkcionerima. O progonu i zatvaranju žena, Vujić ističe da žene informbiroovke nikada nisu služile kazne sa muškarcima. Prvo su bile smještene u Ramskom ritu kod Požarevca, a od 1950. godine
prelaze u poseban logor na ostrvu Sveti Grgur, a zatim na Goli otok. O uslovima života nakon zatvora, Ivana Pantelić ističe da:

žene koje su bile zatočene u vreme krize sa zemljama IB, imale su ogromne poteškoće da se ponovo integrišu u društvo nakon napuštanja logora. One su izgubile sva politička i građanska prava. Nije postojao način da ponovo budu primljene ni na stara radna mesta, ni u bilo koju drugu državnu službu. Baš kao i ostalim zatvorenicima, bilo im je teško da ponovo uspostave komunikaciju s okolinom. Svi su bili uplašeni a veliki broj ljudi nije želeo da ima bilo kakve veze sa bivšim zatvorenicima.
Iako se smatra da je oko 16.000 ljudi uhapšeno u Jugoslaviji (5% od ukupnog partijskog članstva) te da je bilo 413 ljudskih žrtava, Goli otok se ipak ne uzima kao logor smrti. Goli otok je bio u funkciji od 1948. do 1956. godine. Tri godine nakon Staljinove smrti 1953. godine odnosi sa SSSR-om su se poboljšali, a Goli otok je zatvoren iako se navodi da su neki zatvorenici/e oslobođeni tek 1959. godine.

Raskid sa Staljinom u SFRJ je doveo i do odbacivanja nekih elemenata staljinističkog socijalizma, npr., sovjetski način upravljanja kompanijama, formalna cenzura, i poslije 1964. anatemizacija nacionalizma.
## Urbanizacija i industrijalizacija – žene kao radna snaga

U teškom poslijeratnom periodu u kom su se društvo i država morali, što prije i što efikasnije, oporaviti od ratne devastacije kao i nedostataka prijeratne države – stare Jugoslavije, ali i u toku industrijalizacije države, javila se potreba za što većom radnom snagom.

Po ugledu na sovjetsko iskustvo i praksu, jugoslavenski režim je Prvim petogodišnjim planom definisao razvoj teške industrije kao alfu i omegu svakog privrednog razvitka i napretka (…) za samo pet godina trebalo je povećati nacionalni dohodak za gotovo 2,5 puta.
Zbog nerealnih ciljeva i manjka profesionalne i stručne radne snage, na industrijalizaciju se trošilo više sredstava nego što je bilo potrebno. Krupne investicije u jednoj dominantno ruralnoj zemlji stvorile su problem radne snage.

Tokom 1948. i 1949. godine fabrike i rudnici iz svih dijelova zemlje slali su dramatična upozorenja o nedostatku radne snage (…) seljake nije bilo jednostavno nagovoriti da postanu industrijski radnici (…) a vlasti su posebno insistirale na uključivanju žena u industriju, smatrajući seljanke i domaćice najvećim rezervama radne snage.

Najdramatičniji porast je zabilježen u BiH, gdje je broj zaposlenih žena povećan 2,5 puta.

U periodu od 1948 do 1950. članice AFŽ-a su svojim radom podržale Petogodišnji plan. Obnova zemlje, industrijalizacija i ‘uvođenje žena u privredu’ bili su osnovni zadaci. Žene su masovno podržale stav Tita i rukovodstva KPJ protiv IB-a. Nadalje, žene su masovno bile uključene u radne akcije na kojima su se gradile fabrike, pruge, putevi, itd. (...) radile su kao volonterke u obnovi zemlje, edukaciji stanovništva i zbrinjavanju ratne siročadi. Sretne što imaju mogućnost izaći u javnost, prvi put učiniti sebe i svoj rad vidljivim i poštovanim, one nisu postavljale pitanje plaćanja svoga rada pa su, čini se, bile i omiljena radna snaga novoga, ‘poslijeratovskog’ socijalističkog poretka.
Žena kao radnica i ‘samoupravnica’ popularna je fraza kojom se definisala ‘politička’ uloga žene, prvo na radnom mjestu u sklopu ekonomske i političke demokracije, a potom aktivistice u društveno-političkom radu u zajednici.
Kako bi se donekle olakšale životne obaveze žena radnica, gdje se prvenstveno misli na njihove porodične i kućne obaveze kao i odgoj djece koji je bio samo ženska obaveza, socijalistička vlast je donijela i niz uredbi kojima se rješavaju pitanja djece i majčinstva i omogućava ženama da bez obzira na osnivanje porodica ostanu posvećene i aktivnostima u javnoj sferi ali i kako bi im se olakšao rad na fizički zahtjevnim poslovima. Tako Uredbom o pitanju ženskog rada u vrijeme trudnoće ili menstruacije žene su bile oslobođene rada koji zahtijeva dulje stajanje (npr. ne bi trebale biti kondukterke u tramvajima, vozovima, autobusima, ne bi trebale biti traktoristice, a predlagalo se da se ženama koje rode dvoje djece produlji roditeljski dopust).  Također je postojala i Uredba o otvaranju jaslica po poduzećima. Iako je cilj ovih uredbi bio olakšati poslovanje ženama, ne možemo ne primijetiti da ih je i dalje držao u okovima bioloških okvira, te da je briga o djeci bila prepuštena isključivo ženama.

Kada se govori o pravima radnica, bitno je napomenuti da (...) su žene bile uspješne i kompetentne na poslu i da nisu osjećale da su (…) bile onemogućene u napredovanju u karijeri. Razlozi za ove stavove mogu se potražiti u teško osvojenom pravu na rad, na njihovim
osjećajima prema novom sistemu kao i u (patrijarhalnom) odgoju i utjecaju njihovih porodica. Novi socijalistički poredak nominalno je izjednačio radnike i radnice u plaći, ali je i dalje podržavao podjelu profesija na tzv. muške i ženske (...)  Kako P.S. Ramet ističe, prepoznata su dva problema radne prakse socijalističke žene: žene su bile skoncentrisane oko pojedinih profesija (naprimjer, tekstilna industrija) i vrlo ih je malo bilo na rukovodećim mjestima. Istraživanje iz 1980. godine ukazuje da su gotovo 80% zaposlenika/ca u socijalnim službama činile žene, te da je bilo gotovo 75% medicinskih službenica. Žene su bile i većinski radnici u hotelijerstvu, turizmu, kožnoj industriji i osnovnim školama, dok je jako malo bilo novinarki, profesorica i sutkinja. Kao razloge ovih profesionalnih podjela na ženske profesije autorica navodi da su jugoslavenski istraživači/ce istakli rizik da bi zapošljavanje žena na pojedina radna mjesta dovelo do otpuštanja muške radne snage što bi proizvelo konflikte u porodici. Ovaj navod ponovo ukazuje na patrijarhalne porodične stavove po kojima je muškarac prvenstveno zadužen da skrbi za porodicu. Očekivalo se da drugačije uređen raspored porodičnog privređivanja – onaj u kome žena radi a muž se bavi kućnim poslovima – dovede do nezadovoljstva i konflikta u porodici.

Suzana Đurić i Gordana Dragićević napominju i to da je obrazovanje i zaposlenje mlade ruralne žene bilo opstruirano od strane njihovih očeva i muževa koji su smatrali da je ženina primarna uloga ona domaćice. Ukorijenjeni tradicionalno-patrijarhalni principi i uređenja nastavili su da ograničavaju žensku emancipaciju i u vrijeme socijalizma. Dodatni problem žene radnice je predstavljalo i dvostruko opterećenje – na poslu i u kući. Uprkos naprednim zakonskim rješenjima i uspostavljanju vrtića i obdaništa za djecu, ženska uloga majke i primarne odgajateljice djece kao i one koja se brine za kuću i kućne poslove nikada zapravo nije dovedena u pitanje. Predstava jugoslavenske žene kao oslobođene i pozapadnjačene zapravo oslikava iskustvo žena srednje i više srednje klase iz urbanih sredina.

Kako navodi Irene Stiver, (...) same žene smatraju da se uspješna žena otuđuje i od žena i od muškaraca, te da uspjeh žene na poslu
ugrožava njezin privatni život.  Po tome je, kako se navodi u Ženskom biografskom leksikonu, moguće zaključiti da je muško poimanje
prioriteta postavilo standard koji ovjerava ženinu vrijednost i pravo na konzumiranje jednakopravnosti. Socijalistički period u Jugoslaviji je, stoga, označen i nesuglasjem između ideologije proklamovane jednakosti žena i muškaraca. Kako se napominje u pojedinim dokumentima, ženama socijalističko društvo nije davalo podršku, već ih je smatralo samo zamjenom za najbolju mušku radnu snagu koja se nalazi u političkom i javnom životu, što je vidljivo i iz zastupljenosti u tijelima vlasti nakon prvih poslijeratnih izbora.

Pedesetih godina, nakon uspostave samoupravnog sistema i nakon što je postalo normativno da preduzeća pokažu pozitivan ekonomski rezultat, dotadašnji projekt državnog sistema je postao skup. Država nastavlja da finansira dio društvenog standarda, ali veliki dio spada na porodice. Potreba za velikim brojem radne snage je opala, a naročito je opala potreba za manje kvalifikovanom radnom snagom koju su činile većinom žene. Uredba o visokim dječijim dodacima i ukidanje jednog broja obdaništa i jaslica proizvelo je situaciju da se jedan broj žena vrati u kuće. Gordana Stojaković napominje i da je uvođenjem samoupravljanja i rentabilne ekonomije u uslovima nerazvijene proizvodnje došlo do smanjenja državnih subvencija za dječije ustanove i ustanove društvenog standarda, čime je jedan broj zaposlenih žena izgubio mogućnost da njihova djeca budu jeftino i bezbjedno zbrinuta. Uvođenje dječijeg dodatka 1951. dovelo je do toga da mnoge žene ostave posao.

## Razvod braka

Nakon pregleda ženskog rada u socijalizmu, treba se osvrnuti i na stečeno pravo za razvod braka, koji je još jedan od faktora koji ukazuje na stepen ravnopravnosti žena i muškaraca. Nakon Drugog svjetskog rata, ravnopravnost muškarca i žene, nesumnjivo velika tekovina Revolucije, postaje jedno od osnovnih načela Ustava, bračnog prava i ostalih zakona. Trebalo je mijenjati stara patrijarhalna shvatanja o podređenom položaju žene nagomilana kroz vijekove i zadržana u svijesti ljudi. Stvaranje novih odnosa među ljudima je dug i težak proces. Bez obzira na zakonske deklaracije, oni ne mogu nastati spontano odjednom, sa promjenom društvene strukture. Stoga su razumljivi podaci koje je pokazalo istraživanje provedeno 1965. godine, a koje se odnosi na mjerenje ravnopravnosti žene i muškarca uvidom u brakorazvodne parnice: iako su žene zakonski imale pravo zatražiti razvod braka, ovu mogućnost su i dalje više koristili muškarci. Kako navodi Nermina Traljić, na području suda u Sarajevu u 1946. godini, u 322 slučaja se kao tužilac pojavljuje muž, dok u 270 slučajeva je žena tužiteljica. Razlozi za veći broj zahtjeva za razvod braka od strane muževa mogu se tražiti u ekonomskim prilikama u kojima su se žene nalazile, nemogućnost za izdržavanje djece bez muževljeve finansijske pomoći, strah od gubitka starateljstva nad djecom, duboko ukorijenjeno patrijarhalno shvatanje da je razvod braka sramota za ženu. Potom, ostali razlozi koji su legitimni za muškarčev zahtjev za razvod uključuju i nemogućnost imanja djece, za šta se krivi isključivo žena, kao i situacija da žena nije došla nevina u brak. Zaključci istraživanja tako potvrđuju da savremena porodica još uvijek nije počivala na potpunoj ravnopravnosti, pa ni u oblasti razvoda braka. Žene su se i dalje nalazile u neprihvatljivom i ponižavajućem položaju gdje su bile malo cijenjene i zapostavljene.

Slične rezultate, uvidom u brakorazvodne parnice sudova u SR BiH u 1946, 1953. te 1963. godini, navodi i Alija Silajdžić. Rezultati koje ovaj autor iznosi pokazali su da su muževi olako shvatali vjernost u braku, da su žene u mnogo slučajeva bile žrtve nasilja u porodici od strane muža ali i od strane njegove bliže rodbine, da žene nisu imale pravo na izbor partnera nego da su im partnera, odnosno muža, često birali roditelji, ali i to da su žene ekonomski bile ovisne o muževima te su se zbog toga udavale nadajući se da će ih brak izbaviti iz siromaštva. Istraživanje, također, ukazuje da su se žene borile da osnuju i očuvaju brak više od muškaraca te su u najviše slučajeva bile spremne nositi najteži teret koji im nameće život u braku i porodici i podnositi uvrede od strane muža i njegovih srodnika. Međutim, Silajdžić zaključuje i da su se žene u socijalizmu sve više borile za ravnopravnost sa muškarcima i iskorištavale svoje pravo na razvod braka kada im je bračna situacija postajala nepodnošljiva.

## Žene u politici, žene u partiji

Statistički podaci o učešću socijalističke žene u politici i KPJ također ukazuju na kontradikciju teorije i prakse. Naime,
1948. godine, u toku problema sa Staljinom, KPJ na Petom kongresu potvrđuje svoju politiku ravnopravnosti žena i muškaraca.
Posvećivanje pažnje politici ravnopravnosti spolova u toku krize koju je destaljinizacija izazvala makar je deklarativno potvrđivalo
posvećenost KPJ da pitanja rodne ravnopravnosti ostaju na vrhu političke agende.  Učešće žena u politici kao i članstvo u KPJ bili su praćeni iz godine u godinu, a problem malog broja žena u politici se napominjao. Te iste 1948. godine samo 19,9% članova partije su bile žene, a samo 9,7% žena su bile predstavnice na Petom kongresu 1952. godine, na Šestom kongres KPJ u Zagrebu, samo šest žena je bilo u Centralnom komitetu, a njihova reprezentacija u lokalnim komitetima je opala od 1948. godine. Na Sedmom kongresu KPJ 1958, dok je ekonomija zemlje cvjetala a sistem se hvalio uspjesimasamoupravljanja, problem ženskog učešća u politici i partiji je i tada istaknut. Godine 1960. samo 16% žena je bilo u partiji. Nadalje,na Jedanaestom kongresu 1978, ujedno i posljednjem na kom je učestvovao Tito, učešće žena u partiji se povećalo na 23,3%, ali je taj porast označen kao neznatan. Tito je problem rodne nejednakosti proglasio klasnim pitanjem ali su ostali delegati smatrali da je problem više ležao u primitivizmu i zaostalim religijskim praksama. Kasnije će se pokazati da je vremenom slabio entuzijazam i ideološka mobilizacija za ostvarenje rodne ravnopravnosti, te se ona na kraju svela na ponavljanje ideoloških fraza i floskula koje više nikoga nisu animirale.

Neda Božinović ističe da je problem malog broja žena u politici postajao više vidljiv tek pred izbore te da je do 1974. vidljiva tendencija opadanja učešća žena u skupštinama. Godine 1974. uveden je delegatski sistem i nova organizacija skupština, a žene postaju birane većinom u vijeća udruženog rada, društveno-politička vijeća, a najmanje u vijeća općina i mjesnih zajednica. Nakon 1990. godine,
kada je uveden višepartijski sistem, broj žena izabranih u republičke skupštine bio je manji od broja iz 1958. godine.

U nastavku prenosimo statističke podatke čiji pregled daje Amila Taljanović u svojoj knjizi Žene u politici Bosne i Hercegovine.

Tabela 1. Poslanici republičke skupštine NR BiH, odnosno SR BiH

Tabela 2. Žene kao predsjednici radničkih savjeta

 1965
 1966
 1968

Tabela 2.1. Žene kao predsjednici upravnih odbora

 1965
 1966
 1968

Tabela 2.2. Žene kao direktori preduzeća

 1965
 1966
 1968

## Ukidanje AFŽ-a

U analizi Rodna perspektiva u novinama Antifašističkog fronta žena (1945–1953), Gordana Stojaković ističe da se od 1950. do 1953.
počinje i okončava gašenje AFŽ-a, prouzrokovano nejasnim direktivama datim na Trećem kongresu 1950. godine. Kada su postavljena
pitanja ženskog aktivizma i opterećenosti žena, Lidija Sklevicky ocjenjuje da se na Trećem kongresu odredio neprofesionalni karakter
organizacije u kojoj je aktivnost uskoro postala dobrovoljna, a ranije zaposlene članice premještene ili otpuštene.

Na Četvrtom kongresu AFŽ-a, održanom 1953. godine, osim transformacije organizacije, najvažnije teme bile su položaj žena
na selu i politička pasivizacija žena. Milovan Đilas na Četvrtom kongresu primjećuje da je stvarna ravnopravnost žena daleko, ali je
naglasio da je jačanjem demokratije i ženske ravnopravnosti u Jugoslaviji svaka posebna politička aktivnost žena postala smetnja u ostvarivanju ravnopravnosti i aktivnosti žena. O ukidanju AFŽ-a se oglasila i **Vida Tomšić** na Četvrtom kongresu pojašnjavajući da je AFŽ monopolizovao društvene i političke aktivnosti žena, te da je kao takav postao neodgovarajući. Ona je kao nasljednike AFŽ-a vidjela već postojeća ženska društva koja će se direktno baviti pitanjima ženskog položaja u društvu.

Ženskom neodobravanju ukidanja AFŽ-a svjedočila je Neda Božinović koja je bila funkcionerka u KPJ i borkinja, a kasnije i sutkinja
Ustavnog suda Republike Srbije. Nakon posjete jednom selu u BiH istakla je (...) da je to bio haos, da su žene bile toliko besne i žalosne kada je AFŽ ukinut, i rekle joj: Ukinuli ste nam afižu, naši muškarci svugde mogu da idu, i u lov i u kafanu, a to je bilo jedino
mesto na koje smo mi mogle da idemo i gde oni nisu smeli da nam zabrane. I to ste nam ukinuli!

Karakteristično za AFŽ je bilo to da muškarci nisu mogli / smjeli ženama zabraniti odlazak na AFŽ sastanke zbog toga što je AFŽ po
statutu bio dio Narodnog fronta. Stoga je veliki broj žena prisustvovao ovim sjednicama i sastancima na kojima su se osjećale sigurno, gdje su razmjenjivale ideje i mišljenja, i na koncu, gdje su se obrazovale i emancipovale te imale i političko djelovanje.

Ukidanje AFŽ-a je svakako bio veliki gubitak za žene Jugoslavije dok je važnost ove organizacije i njena uloga vremenom jenjavala i
poprimala različite konotacije. Kako navodi Lydia Sklevicky u knjizi Žene Hrvatske u NOB-i, (…) nakon nekih četrdesetak godina od
događaja (…) koncept afežejka, neodređen kao sifražetkinje, ima konotacije ekscentričnog relikvija – vrsta aktivistkinje koja je komična
i neprilagođena. Tako je, vremenom, patrijarhalno društvo umanjilo postignuća AFŽ-a i sistematski mijenjalo tekovine i uspjeh ove organizacije. Lidija Sklevicky nadalje ističe da je AFŽ vremenom postao samo jedan sektor Partijskog rada, jedan sektor rada na Frontu. O snazi i masovnosti organizacije govori i činjenica da se gasila gotovo tri godine dok nije konačno ugašena 1953. godine.

(...) odmah posle oslobođenja, u onoj situaciji kada se Jugoslavija našla u teškom i političkom i ekonomskom trenutku i kad je trebalo
preživeti i obnoviti zemlju, upravo su žene bile ta snaga obnove i u tih nekoliko ključnih posleratnih godina, kada politička oligarhija
još nije bila utvrđena, AFŽ je zaista predstavljao organizaciju koja je vodila računa o uspostavi novog života za žene u socijalističkom
društvu koje se gradilo.

Mjesto ukinutog AFŽ-a zauzima Savez ženskih društava, koji je pod pritiscima od 1959. do 1961. prerastao u Konferenciju za
društvenu aktivnost žena. U Rezoluciji o stvaranju Saveza ženskih društava naglašeno je da je stvar ženske ravnopravnosti zajedničko
društveno pitanje (…) opće borbe svih snaga socijalističkog vaspitanja masa (…) te da žene ne treba da se odvajaju u posebne političke organizacije. Dakle, bilo koja politička udruživanja velikog broja žena bila su praktično nemoguća.

## Obrazovanje žena u SRBiH

Nakon završetka Drugog svjetskog rata počinje najdinamičniji period razvoja školstva u SR BiH. Cjelokupno školsko naslijeđe bilo je siromašno te je daleko zaostajalo za jugoslavenskim prosjecima. Od četiri odrasle osobe, tri su bile nepismene. Bilo je neophodno uspostaviti nove škole, obnoviti postojeće te istovremeno školovati učiteljski kadar, s obzirom da je brojno stanje učitelja/ica u SR BiH predstavljalo gorući prosvjetni problem. Stoga se prve dvije godine poslije rata najveća pažnja u školstvu posvetila opismenjavanju, otvaranju osnovnih i obnavljanju srednjih škola.

Popis iz 1953. godine ukazuje na visok procent opće nepismenosti. Kada je u pitanju stanovništvo staro 10 i više godina klasifikovano prema osnovnoj školskoj spremi, 46,2% žena je bez osnovne školske spreme, 45,2% žena ima završenu četverogodišnju osnovnu školu, dok samo 2,8% žena ima završenu osmogodišnju školu. Nepismenost je rezultat nedovoljno razvijene mreže osnovnih škola, ali i uvjerenja da ženama nije potrebno obrazovanje, odnosno da je preče izvesti na put muškarca nego ženu. Prema statističkim podacima, u SR BiH je 1973. godine bilo 672.000 nepismenih. Svaki šesti stanovnik je bio nepismen, a samo u Sarajevu ih je bilo oko 18.000. Žensko nepismeno stanovništvo je predstavljalo veliki problem. Svaka treća žena je bila nepismena. Kada je riječ o osobama ženskog spola u dobi od 10 do 34 godine, 19,93% je bilo nepismenih.

Odmah nakon završetka rata likvidacija nepismenosti proglašena je osnovnim prosvjetnim zadatkom. Prva kampanja opismenjavanja započela je 1945. godine i trebala je obuhvatiti oko 900.000 stanovnika. Među osnivačima analfabetskih kurseva bio je i Antifašistički front žena (AFŽ). Samo tokom 1946/47. godine naučilo je čitati i pisati preko 400.000 žena. Broj nepismenih koji je 1931. godine iznosio 44,6%, smanjen je 1953. godine na 25,4%, te 1971. godine na 15,1%. Od ukupnog broja opismenjenih u prvih pet godina nakon rata oko 75% su bile žene. Masovne akcije opismenjavanja trajale su do 1952. godine.

Problem predstavlja i nedovoljno razvijena mreža osnovnih škola, što se ogleda u velikoj udaljenosti od jedne škole do druge te
nedovoljnom kapacitetu niza osnovnih škola da prime svu djecu sa većeg područja. Ženska djeca ne pohađaju više razrede ili napuštaju
školovanje poslije petog ili šestog razreda. Pohađanje škole podrazumijeva pješačenje ili putovanje vozom po nekoliko kilometara, što
također utječe na smanjenje broja ženske djece u osmogodišnjim školama. Ove razlike su najvidljivije u višim razredima osnovne
škole. Problem sa obuhvaćenošću ženske djece najprisutniji je u ruralnim krajevima sa nerazvijenom privredom i bez uslova za
značajniji privredni razvoj.

Ženska djeca često su završavala samo jedan ili dva razreda, a zatim se usmjeravala na kućanske poslove, čuvanje stoke i sl. Zakon
o osnovnoj školi, donesen 1959. godine, nalagao je obavezno pohađanje osnovne škole svakom građaninu i građanki od 7 do 15 godina. Kršenje Zakona se u 90% slučajeva odnosilo na sprečavanje školovanja ženske djece. U svim općinskim područjima, prema podacima Zavoda za unapređenje školstva BiH, bilo je manje ženske djece. I dalje su postojale takozvane nepotpune osnovne škole sa četiri ili šest razreda u kojima je bilo 46,54% ženske i 53,46% muške djece. Samo na području Visokog u 1967. godini bilo je 2.500 djevojčica koje nisu pohađale osnovnu školu, a svake godine bi nakon završenog četvrtog razreda školu napuštalo 500 učenica. Rodna disproporcionalnost naročito je izražena u višim razredima osnovne škole, što ukazuje na tendenciju roditelja da žensku djecu ispisuju iz škole nakon što nauče osnove čitanja i pisanja.

U 1959. godini više razrede pohađa 37% ženske i 63% muške djece. U jednoj općini, školu pohađa 44 učenika i samo jedna učenica. Mnogi roditelji nisu dopuštali djeci da nastave školovanje nakon završenog četvrtog razreda, a neki su i namjerno ometali upis
u prvi razred osnovne škole, te su bili upućivani sucu za prekršaje i plaćali kazne u iznosu od 500 novih dinara. U tome su se naročito
isticali dobrostojeći roditelji i to, uglavnom, ženske djece. Dio roditelja je odbijao da upiše djecu u osnovnu školu zbog potrebe za radnom snagom u individualnim seoskim domaćinstvima. To je bilo naročito karakteristično za nerazvijene dijelove BiH u kojima nije
bila prihvaćena ni četvorogodišnja nastava. Roditelji su smatrali da za bavljenje poljoprivredom nije potrebno osmogodišnje školovanje.

Zbog konzervativnog shvatanja da ženskoj djeci nije potrebno obrazovanje, dio roditelja je posezao za radikalnim mjerama kako
bi osujetio upis ženske djece u osnovnu školu. Doktori su izdavali uvjerenja da dijete treba biti oslobođeno škole jer je nesposobno da
pohađa redovnu nastavu.  Roditelji su također donosili uvjerenja o bolestima i psihičkim poremećajima samo da bi izbjegli školu. S
obzirom da je postojala zakonska odredba o udaljenosti kuće od škole, neki roditelji su čak konopcem mjerili tu udaljenost. Ukoliko
bi roditelji ipak bili prisiljeni da pošalju dijete u školu, odbijali bi da sarađuju sa školom, kupuju školski pribor, prijetili bi djeci da ne smiju dobiti ocjenu veću od jedinice i sl. Zanimljiv je primjer ispisivanja nekoliko stotina učenika/ca iz osnovne škole na području općine Doboj 1967. godine. Iako je riječ o djeci koja su bila obavezna pohađati nastavu jer nisu bila udaljena više od šest kilometara od škole, roditelji su ih ispisali navodeći razloge poput lošeg materijalnog statusa, slabe prilike za upis u škole drugog stepena te nezainteresovanosti djece da idu u školu. Važno je napomenuti da je 95% djece bilo ženskog spola. Jedan od načina suzbijanja predrasuda i diskriminacije ženske djece jeste putem obrazovanja budućeg naučnog kadra o humanim odnosima među spolovima.[428] Problem jednakog gledanja na potrebu školovanja muške i ženske djece kod nas je star koliko i naše školstvo. Problem uključenja sve djece u škole trebao je biti problem i prosvjetnih radnika, a ne samo narodne vlasti. Stoga se smatra da je potrebno
ukazati budućim nastavnicima/ama i odgajateljima/cama da cilj i zadaci socijalističkog odgoja ne prave nikakve razlike između pripadnika
muškog i ženskog spola.

Kada je riječ o srednjim školama, veliki problem je predstavljala nedovoljno razvijena mreža škola za profesionalno obrazovanje. Roditelji su se teže odlučivali da žensku djecu pošalju van mjesta stanovanja zbog nedovoljnog broja internata i visoke cijene internatskog smještaja. Broj mladih uzrasta od 15 do 18 godina koji su pohađali škole drugog stupnja iznosio je 37.790, od čega je 19.552 bilo djevojaka, što je najmanji broj u odnosu na ostale republike. Djevojke sa završenom osmogodišnjom ili nedovršenom srednjom
školom uključivale su se na daktilografske kurseve koje su organizovali biroi za posredovanje rada. Djevojke su sve češće upisivale
gimnazije i ekonomske škole koje su osnivane i u manjim mjestima. Znatno se povećao broj djevojaka i u trgovačkim školama, na
šta je utjecala sve češća promocija zapošljavanja žena u trgovini i ugostiteljstvu. Također, djevojke su se opredjeljivale za medicinsku,
učiteljsku, kao i administrativne škole, dok su u manjem broju pohađale tehničke škole. Tako npr. u tehničkim školama od 14.429 učenika/ca bilo je samo 4.219 djevojaka. U poljoprivrednim školama od 7.921 učenika/ca 1.297 bile su djevojke. Razlozi su duboko
ukorijenjeni rodni stereotipi, odnosno konzervatizam udružen sa nepojmljivom zabrinutošću da li ti poslovi odgovaraju sklonostima žena, da li su naše sredine dovoljno izrasle da prime žene na radna mjesta u poljoprivredi, da li će djevojke uspijevati na školama u kojima ima dosta matematike i fizike, jer su one sklonije narativnim predmetima i sl.

Odmah nakon rata zatvaraju se ženske stručne i ženske zanatske škole te se osnivaju prosvjetno-domaćički kursevi, a zatim i niže domaćičke škole. Prosvjetno-domaćički kursevi predstavljaju najmasovniji oblik prosvjećifvanja žena u ruralnim područjima. Pedesetih godina se otvaraju niže domaćičke škole za koje je vladao velik interes. Iako nisu pružale značajniju školsku kvalifikaciju, ipak su omogućavale zapošljavanje u kuhinjama, zadrugama, bolnicama, dječijim domovima i sl. U školskoj godini 1952/53. nastava se odvija u 24 niže domaćičke škole sa 2.484 učenice. Zbog nedostatka kvalifikovanog nastavničkog kadra otvaraju se učiteljske domaćičke škole u Mostaru i Doboju. Zadatak učiteljskih domaćičkih škola bilo je obrazovanje stručnog kadra za nastavu domaćinstva u osnovnim
školama, kao i za nastavu u nižim domaćičkim školama. Pohađale su ih isključivo žene. Plan i program je obuhvatao sljedeće predmete
krojenje, šivanje, ručni rad, kuhanje, nauku o ishrani, mljekarstvo, povrtlarstvo, stočarstvo i poznavanje robe. Učiteljske domaćičke
škole su ukinute 1957. godine zbog, između ostalog, nedovoljnog razumijevanja za prosvjećivanje žena.

Obrazovni sistem reprodukuje patrijarhalne modele rodnih uloga i ne nudi mogućnost potkopavanja naslijeđenih shvatanja o ženama. Problematičan je i praznik Osmi mart koji se tradicionalno obilježava u školama i ima karakter dana majki i njene funkcije u porodici. Također, školske čitanke i dječija štampa veoma često sadrže tekstove koji potkrepljuju stereotipnu predodžbu o majci kao požrtvovanoj kućanici. Dušanka Kovačević ističe da je nužno jasnije i tendencioznijed pokrenuti ovo pitanje te mlade potaknuti na razmišljanje kako bi se nove generacije djevojaka usmjerile na osvajanje što širih oblasti djelatnosti i zanimanja. Izražena je i diskriminacija kada je riječ o stipendiranju djevojaka. Mnoga preduzeća, kao i javne službe iskazuju otpor prema stipendiranju djevojaka smatrajući to nesigurnom investicijom. Njihov je stav da žene češće ne ispunjavaju obaveze, da ih udaja i materinstvo ometa da se jave na posao.

Disproporcionalan broj učitelja i učiteljica naročito je vidljiv u osnovnim školama. Istovremeno, učiteljski poziv prati loš materijalni
status. Vlada svojevrsni kult učiteljice, o čemu svjedoči i oda poštovanja koju piše Gavrilo Subotić, nekadašnji učitelj:

Ko god je imao dijete u školi, mogao se uvjeriti kakvu čudesnu moć nad njima ima učiteljica. Ono što roditeljski dom nije u stanju da postigne i najupornijim nastojanjem, to učiteljica postigne u toku nekoliko dana po dolasku djeteta u školu. Zar smo malo puta ostajali prosto zbunjeni uvjeravajući se koliko naše dijete voli i poštuje svoju učiteljicu. Ona je za njega i najbolja i najpametnija, pa čak (za djevojčice) i najljepša. Svi pokušaji da se dijete u nečem ispravi, da mu se nešto pokaže propadaju pred jednom njenom tvrdnjom: ‘Tako nije rekla učiteljica’. Niko ne zna kao ona, nikome se ne želi tako ugoditi kao njoj! Jedan od razloga popularizacije učiteljskog poziva među ženama zasigurno je i tradicionalno shvatanje da su odgoj i obrazovanje ženski posao.
## Tržište, Ustav i studentski protesti

Po završetku rata pa do ranih pedesetih godina zbog velikih ulaganja u industrijalizaciju životni standard u Jugoslaviji je bio izrazito nizak. Kako ističe Dobrivojević, iako su novinske stupce punili tekstovi o jugoslovenskom privrednom čudu, vrtoglavom porastu proizvodnje
i životnog standarda ‘radnog naroda’ (…) stvarnost je bila drugačija, država nije bila u stanju da potrošačima na obezbeđenom snabdevanju osigura minimalne propisane količine prehrambenih proizvoda.

Urbanizacija se ubrzano širila pa je dodatni problem predstavljalo i stambeno pitanje, ali i infrastruktura gradova koja nije mogla pratiti takav ubrzani rast. Kao što je ranije navedeno, destaljinizacija se odrazila i na privredu. Već u toku pedesetih godina nastupila je ekonomska reforma koja je bila bliža tržišnoj ekonomiji – smanjena je državna kontrola i planiranje a uveden koncept samoupravljanja. Međutim, Ante Batović napominje da je nagli ekonomski rast u Jugoslaviji u pedesetim godinama prvenstveno baziran na velikoj
pomoći Zapada koja je 1960-ih došla na naplatu, a jugoslavenska ekonomija i industrija još uvijek nije bila dovoljno razvijena kako bi omogućila otplatu ovih dugova. Jugoslavija je od ruralne i zaostale zemlje do početka šezdesetih godina dostigla stepen srednje razvijene i relativno industrijalizirane zemlje. U razdoblju od 1954. do 1961. godišnji rast gospodarstva tekao je po prosječnoj stopi od 12%, dok je stopa osobne potrošnje iznosila 10% godišnje. Do 1971. godine oko 5,5 miliona ljudi je otišlo sa sela raditi u gradove, a istovremeno je i poljoprivredna proizvodnja povećana za 60% u odnosu na prijeratno razdoblje.

Vesna Kesić ističe da je sistem samoupravljanja bio izrazito rodno neosjetljiv, a žene su masovno bile isključene sa viših pozicija na kojima su se donosile odluke. Godine 1965. donose se reforme kako bi se oporavila ekonomska situacija i kako bi se država oslobodila planirane ekonomije po uzoru na sovjetske zemlje. U to doba, zbog jugoslavenskog učešća u pokretu nesvrstanih, radnici su išli u inostranstvo na rad, a studenti ostalih nesvrstanih zemalja dolazili na studije u Jugoslaviju. Ekonomskim reformama se zemlja za jedan korak približila tržišnoj ekonomiji liberalizacijom cijena i davanjem veće autonomijepreduzećima te otvaranjem vanjskotrgovinskih propisa. Međutim,nakon ovoga je uslijedila ekonomska nejednakost među republikama,regijama unutar svake republike i socijalnim društvima u svakoj regiji.Nastupila je velika nezaposlenost.

Godine 1968. dogodili su se studentski protesti po uzoru na proteste u ostalim zemljama Evrope – Njemačke, Francuske, Poljske – kada
su studenti i profesori blokirali fakultete i izašli na ulice protestvujući protiv korumpirane vlasti i općeg lošeg ekonomskog stanja. Protesti su počeli u Beogradu ali su se ubrzo proširili i na Zagreb, Ljubljanu i Sarajevo, a bili su prvi masovni pokret koji je uzdrmao socijalističku vlast. Studenti su isticali da su njihovi problemi isti kao i problemi radnika. Bili su prvi koji su zahtijevali javni dijalog povodom kontradikcija socijalističkog režima. Vladajuća elita je bila uzdrmana ovim masovnim ispoljavanjem nezadovoljstva što je dovelo do novih autoritativnih mjera i progona onih koji su mislili drugačije. Sve ovo je rezultovalo rušenjem vrijednosti i već osvojenih sloboda koji su Titov sistem okarakterisali kao otvoreniji od sovjetskog.

Kao odgovor na studentske proteste, zahtjeve kosovskih Albanaca 1968. godine da se Kosovu dodijeli status republike, te zahtjeve članova Komunističke partije Hrvatske i Srbije 1971. i 1972. godine za promjene strukture i načina donošenja odluka (oba pokreta suzbijena od strane Tita), u Jugoslaviji je donesen Ustav 1974. godine, koji je bio na snazi sve do raspada Jugoslavije. Novi Ustav je donesen s ciljem unošenja reformi koje su, kako se pokazalo, bile potrebne jugoslovenskom društvu te kako bi se završila decentralizacija započeta Ustavom iz 1963. Tako je novi Ustav imao za cilj i da oslabi unutrašnje političke i društvene tenzije uz održavanje monopola Saveza komunista. Na federativnom nivou, država je bila decentralizovana – izuzev vanjskih poslova, vanjske trgovine i odbrane – a odluke su prenešene na republike.  Ovim su republike dobile moć veta na odluke donesene na federativnom nivou. Tito je i dalje, kroz Savez komunista Jugoslavije, imao kontrolu nad svim što se dešavalo u republikama. Međutim, kako navodi Tepavac, ovim Ustavom su potrebe Federacije zanemarene. Svaka od republika se potom počela zaduživati u inostranstvu, što je dovelo do poboljšanja životnog standarda, ali i do ekonomske krize koja se desila već 1981. godine, a koja je nastala i zbog naftne krize iz 1979. godine. Reforme koje je Ante Marković donio 1990. godine su dovele do poboljšanja i znatnog smanjenja inflacije, ali se pokazalo da su reforme došle prekasno. Sedamdesete i feminizam drugog vala

Sedamdesete godine su u SFRJ bile značajne za žensko pitanje i feminističko organizovanje. Od ukidanja AFŽ-a pa do sedamdesetih godina, ženskom pitanju se nije pridavala neka velika važnost niti pažnja. Međutim, sredinom sedamdesetih godina, drugi val feminizma polako dolazi i u Jugoslaviju, podstaknut studentskim demonstracijama 1968.

Generacija mladih i obrazovanih žena iz urbanih centara (…) činila je jezgro novog feminističkog pokreta ranih sedamdesetih (…) ove žene su imale pristup obrazovanju i zaposlenju, ali su iskusile i razliku između proklamovane ravnopravnosti žena i muškaraca i svakodnevnog života.
Godina 1978. je od posebnog značaja za žene i žensko pitanje u SFRJ jer je te godine održan međunarodni skup Drug-ca – Žensko pitanje. Novi pristup? u Studentskom kulturnom centru (SKC) u Beogradu, koji je predstavljao prvi buran izlazak feministkinja na javnu scenu u socijalističkoj zemlji i prvu međunarodnu konferenciju o položaju žena u Jugoslaviji. Fokus na žensko pitanje i problem rodne podjele poslova podvučeni su domišljatim i zvučnim sloganom konferencije koji je glasio Proleteri svih zemalja – ko vam pere čarape? Organizatorice konferencije su bile **Nada Ler Sofronić, Žarana Papić i Dunja Blažević**. Skupu su prisustvovale obrazovane i
afirmisane žene i feministkinje iz Zagreba, Sarajeva, Ljubljane i Beograda kao i one iz Italije, Francuske i Engleske. Konferencija je ukazala na svo licemjerje režima koji je tvrdio da je u socijalizmu žensko pitanje riješeno, da su žene jednake s muškarcima i da je svako pitanje specifičnih ženskih interesa proglašavano ili buržoaskim feminizmom ili novoljevičarenjem ili jednim i drugim istovremeno. Samoupravljačice su bile, isto kao i danas, premlaćivane između četiri zida, kao i danas, radile su na manje vrednovanim radnim mjestima, kao i danas su istiskivane sa stvarnih mjesta odlučivanja, kao i danas su bile ikebane u važnim upravljačkim tijelima i organima, kao i danas manje ili više otvoreno im je sugerisano da im je glavna zadaća kuhinja i rađanje...

Jugoslavija je u 1970-im godinama bila jedina socijalistička jednopartijska država koja je imala otvorene granice i relativno slobodan pristup stranim časopisima i programima međunarodne akademske razmjene.
Stoga nije bilo iznenađujuće da se baš u ovoj socijalističkoj državi organizuje ovakva konferencija. Značaj ove konferencije je taj što se pozabavilo ženskim pitanjima i problemima kojima se niko u državi nije bavio. Tako se novi feminizam kasnih sedamdesetih razvijao u
opoziciji sa državnim (zvaničnim) feminizmom koji je negirao bilo kakvu potrebu za autonominm ženskim organizacijama, smatrajući da
će rešenje klasnog pitanja biti istovremeno i rešenje ‘žensfog pitanja’.

Poseban značaj na konferenciji su dale feministkinje razvijenog Zapada, koje su pričale gotovo istu priču, ali o tome kako je Zapad koji
se toliko hvali svojom demokratijom u stvari demokratija bez žena...[

Na konferenciji se raspravljalo o patrijarhatu, feminizmu i marksizmu, feminizmu i psihoanalizi, identitetu, seksualnosti, jeziku, nevidljivosti žena u kulturi i nauci, ali i o svakodnevnom životu žena, diskriminaciji žena u javnoj i privatnoj sferi, dvostrukoj opterećenosti žena, o nasilju nad ženama, o opstajanju tradicionalnih patrijarhalnih uloga uprkos normativnim rešenjima koja garantuju ravnopravnost. Prvi put je javno dat kritički osvrt na rešavanje ženskog pitanja u Jugoslaviji. Ta kritika je bila feministička, ali ne i antisocijalistička.

Interesantno je napomenuti i da je na konferenciji prisustvovao značajan broj muškaraca što je bio i jedan od razloga sporenja jugoslavenskih i zapadnih feministkinja. Osim toga, jugoslovenske feministkinje su smatrale da feministkinje sa Zapada nisu dovoljno
upućene u situaciju u Jugoslaviji, dok za zapadne feministkinje Jugoslavenke nisu bile dovoljno radikalne. Još bitnije je spomenuti i da za mnoga pitanja koja su u Evropi bila od značaja (abortus ili razvod), u Jugoslaviji se zbog naprednog zakonodavstva tim pitanjima nije pridavao neki veliki značaj. Ove činjenice ukazuju na naprednost koju je jugoslavenska žena u nekim segmentima uživala za vrijeme socijalizma, pa čak i u odnosu na Zapad koji je uvijek smatran kao napredniji.

Kako Stojičić primjećuje, konferencija je iz sadašnje perspektive bila od historijske važnosti, vraćajući feminizam u javni prostor i predstavljajući prvi kritički osvrt na rješavanje ženskog pitanja u tadašnjoj Jugoslaviji, ali i zbog utjecaja koji je imala na učesnike i učesnice i dalji razvoj feminizma. Konferencija je bila medijski jako dobro ispraćena i poslužila je za udruživanje žena i kreiranje feminističkih pokreta u većim urbanim centrima Jugoslavije – u Zagrebu, Ljubljani i Beogradu i zajedničke saradnje među feministkinjama iz ovih centara. Došlo je i do uvođenja SOS telefona, za žene i djecu žrtve nasilja, u Zagrebu 1988, Ljubljani 1989. i Beogradu 1990.

Godine 1987. održan je i Prvi jugoslavenski feministički skup u Ljubljani, nakon toga tri u Zagrebu i Beogradu, a posljednji je održan
1991. u Ljubljani. Ženski pokret je u ratnom periodu bio usko vezan sa antiratnim pokretima, a kritika socijalističkog sistema je nastavljena kritikom nacionalističkih država. Ipak, na ovom mjestu treba spomenuti da nisu sve feministkinje bile i antinacionalistkinje.

## Ubrzana repatrijarhalizacija

Kako neki teoretičari navode, ekonomska kriza i decenijama dugi neuspjeli socijalistički procesi modernizacije bili su osnovni
uzročnici rasta etnonacionalizma i nacionalizma, te u konačnici i dezintegracije Jugoslavije i pada socijalizma. Ovi procesi su imali
retrogradne konsekvence na žene Jugoslavije vraćajući ih u okvire njihove biološke uloge – majke, ali i u privatni prostor – kuću.

Usponom entonacionalizma, žene gube politički značaj i sa jačanjem etnonacionalisitčke retorike postaju puko sredstvo u kandžama entopolitike, budući da su muškarci – ratnici uzdignuti na pijedestal borca za opstanak nacije. Pri tom, ekonomska kriza i politička previranja dovode do masovne nezaposlenosti koja se drugačije odražavala na muškarce i žene. (...) na mušku nezaposlenost se gledalo kao na izvor nestabilnosti koji se morao izmijeniti, dok je nezaposlenost žena postajala sve prihvatljivija te bivala opravdana od strane nacionalističkih vođa koji će uskoro doći na vlast.
Repatrijarhalizacija koja je počela u kasnim osamdesetim godinama nastavila se i nakon raspada SFRJ i kroz oružane sukobe koji su
se desili u devedesetim. Emancipacija i zalaganje za ravnopravnost muškaraca i žena je zamijenjena političkim i društvenim zalagan-

jima za vraćanje žena u privatni prostor i reafirmaciju njene uloge majke za reprodukciju članova etnije. Kako navode Čaušević, Hrelja i Gashi, uz porast nacionalizma žene se identificiraju biološki odgovornim za nastavak određene nacije/etničke grupe što je rezultiralo
inicijativama za smanjenje prava na planiranje porodice i pobačaj. Uz to, kako Ana Dević primjećuje:

*U toku socijalizma, privatnu sferu su i muški i ženski disidenti smatrali zonom sigurnom za protivrežimska okupljanja. Slavljenje žena kao čuvarki tog sigurnog opozicionog prostora je, u jednom trenutku, koincidiralo sa nacionalističkim režimom predstavljanja žene kao prirodne spone između porodice i (etničke) nacije (koja se vidi kao velika/proširena porodica*).
Međutim, jugoslavenske žene su bile pokorene i poražene s dva aspekta (...) s jedne strane pokorene od strane svoje nacije a sva moć im biva oduzeta od muškaraca koji vladaju; a s druge strane, žene su smatrane ultimativnom neprijateljicom od strane druge etničke grupe
zbog njihovih sposobnosti ‘razmnožavanja’, što je dovodi u rizik direktnog nasiglja (...) (...) nacionalističke ideologije u Jugoslaviji su oblikovale naciju da sliči patrijarhalnoj porodici gdje su muškarci morali braniti naciju, a žene stavljene sa strane da izvršavaju svoje reproduktivne obaveze.  Tako je, kako Vojvodić primjećuje, pozicija ‘emancipovane’ jugoslavenske žene u devedesetima vraćena na nivoe koji su bili niži nego za vrijeme komunizma. Ženska uloga je retrogradno vraćena na onu koja dominira u patrijarhalnim društvima, a ravnopravnost koju su socijalističke žene osvojile i stekle biva brzo zaboravljena i poništena. Slika žene radnice je brzo zamijenjena slikama majke ili kurve, i u većini slučajeva slabe, pasivne žrtve.

## Žene i naučni rad u SRBiH

Univerzitet u Sarajevu je razvio vrlo široku naučnu djelatnost koja je ranije počivala, gotovo isključivo, na radu Zemaljskog muzeja i Balkanološkog instituta. Uz pojedine fakultete su osnivani naučni instituti koji su funkcionisali kao organizacione jedinice za naučni rad u pojedinim oblastima. Kasnije se naučna djelatnost proširila i na druge veće centre (Mostar, Tuzla, Banja Luka i Zenica). Naučno društvo BiH (NDBiH) osnovano je 1951. godine, s ciljem unapređenja naučnog kadra i širenja naučne djelatnosti. Na temeljima NDBiH 1966. godine osnovana je Akademija nauka i umjetnosti BiH (ANUBiH) čiji zadatak je bio da vodi brigu o ukupnom razvoju nauke i umjetnosti, da organizuje naučna istraživanja i umjetničke manifestacije, da objavljuje radove svojih članova i saradnika Akademije. Zanimljiv je podatak da među predsjednicima ANUBiH nije bilo žena. Također, ni na jednom univerzitetu u BiH žene nisu birane na funkciju rektorice. Iako njihov rad nije dovoljno vidljiv, brojne međunarodno priznate naučnice i univerzitetske profesorice dale su veoma značajan doprinos u oblasti nauke i obrazovanja.

**Vera Šnajder** (1904–1974) bila je vrsna matematičarka i naučnica. Za vrijeme stručnog usavršavanja na Institutu Henri
Poincaré u Parizu, Vera Šnajder objavljuje svoj prvi naučni rad u Comptes rendus de l’Académie des sciences. To je ujedno prvi naučni rad iz oblasti matematike koji je objavio neko iz BiH. Učestvovala je u osnivanju Filozofskog fakulteta u Sarajevu, naročito u organiziranju Katedre za matematiku, kasnije Odsjeka za matematiku, na čijem čelu je bila dugi niz godina. Vera Šnajder ušla je u historiju kao prva žena na poziciji dekanese u SFRJ. Školskih 1951/52. i 1958/59. godina postavljena je za dekanesu, a 1952/53, 1957/58. i 1959/60. za prodekanesu Filozofskog fakulteta. Bila je i predsjednica Društva matematičara, fizičara i astronoma BiH, kao i organizatorica Četvrtog kongresa matematičara, fizičara i astronoma Jugoslavije, održanog 1965. godine u Sarajevu. Objavila je i knjigu za predmet racionalna mehanika, koji je godinama predavala.

**Mirjana Vuković** (1948) doktorica je matematičkih nauka, autorica preko stotinu stručnih i naučnih radova (uključujući knjige, zbirke zadataka, skripte i monografiju). Bila je predsjednica Sekcije za matematiku Društva matematičara, fizičara i astronoma BiH, kao i prodekanesa za naučno-istraživački rad i obrazovanje Prirodnomatematičkog fakulteta u Sarajevu, te prorektorica za nauku, istraživački rad i obrazovanje Univerziteta u Sarajevu. Dobitnica je brojnih nagrada i priznanja, između ostalog i najveće republičke nagrade, za naučni rad u oblasti matematike, Veselin Masleša (1987).

**Smilja Mučibabić** (1912–2006) bila je antifašistkinja, aktivistkinja, naučnica, autorica nagrađivanih udžbenika za visoke i srednje škole. Stekla je titulu doktorice bioloških nauka na Univerzitetu u Cambridgeu. Bila je jedna od osnivačica Prirodno-matematičkog fakulteta u Sarajevu, kao i prva dekanesa (1960). Izabrana je za prorektoricu Sarajevskog univerziteta u periodu od 1963. do 1965. godine. Objavljivala je u najpoznatijim međunarodnim ekološkim i biološkim časopisima. Profesorica Mučibabić nesumnjivo zauzima mjesto među pionirima eksperimentalne i teorijske ekologije.

**Jelena Đorđević** (1929–1988) bila je redovna profesorica radiologije na Medicinskom fakultetu u Sarajevu, osnivačica Odjeljenja za radioterapiju Kliničkog centra Koševo i voditeljica brojnih naučnoistraživačkih projekata na Institutu za radiologiju i onkologiju.
Iz oblasti radiologije se usavršavala u Japanu, Francuskoj, SADu, Engleskoj, Rusiji, Mađarskoj i Rumuniji. Autorica je više od 200 stručnih i naučnih radova iz oblasti radiologije, knjiga Limfografija iRadioterapija, te koautorica udžbenika Opća radiologija.

**Zulejka Popović** (1930–1991) bila je redovna profesorica Pedijatrije na Medicinskom fakultetu u Sarajevu, direktorica Klinike i poliklinike za dječije bolesti Prof. dr. Milivoje Sarvan, šefica Katedre za pedijatriju Medicinskog fakulteta, predsjednica Pedijatrijske sekcije Društva ljekara BiH, osnivačica Službe za dječiju alergologiju i imunologiju u BiH i organizatorica nekoliko stručnih i naučnih skupova iz pedijatrije. Autorica je preko 100 stručnih i naučnih radova, najvećim dijelom iz oblasti dječije alergologije i imunologije. Bila je aktivna u Predsjedništvu alergologa i imunologa Jugoslavije, kao i Predsjedništvu pedijatara Jugoslavije.

U sklopu Medicinskog fakulteta djelovao je Farmakološki institut na kojem je veliki doprinos dala Dubravka Potkonjak (1986–2005), naučnica i farmakologinja. Profesorica Potkonjak je bila saradnica profesora Pavela Šterna, osnivača instituta i jednog od najplodnijih istraživača Medicinskog fakulteta.

**Jela Grujić Vasić** (1923–2009) dala je značajan doprinos iz područja medicinske hemije. Obavljala je dužnost dekanese Farmaceutskog fakulteta u periodu od 1982. do 1988. godine. Bila je prva profesorica i šefica Katedre za farmakogneziju i hemiju droga. Objavila je ukupno 195 naučnih radova. Autorica je jednog univerzitetskog udžbenika i koautorica jednog udžbenika i dva priručnika. Učestvovala je u izradi brojnih naučno-istraživačkih projekata. Jedna je od rijetkih žena izabranih za redovnu članicu Akademije nauka i umjetnosti BiH.

**Herta Kuna** (1922–2009), filologinja i historičarka, u svom dugogodišnjem naučnom radu opisala je korpus srednjovjekovne bosanske književnosti, kao i korpus bosanske franjevačke pismenosti. Sintezu njenih istraživanja srednjovjekovne Bosne čini knjiga Srednjovjekovna bosanska književnost, a kapitalno djelo koje se veže uz njeno ime predstavlja izdanje Hvalova zbornika (1986). Profesorica Kuna potaknula je izdavanje Zbornika krstjanina Hvala (1404), rukopisnoga, savršeno iluminiranoga kodeksa Crkve bosanske. Objavljivala je naučne članke i rasprave u brojnim publikacijama, a za svoj rad primila je i nekoliko društvenih priznanja i nagrada.

**Zlata Grebo** (1922, Trebinje) radila je kao profesorica na Fakultetu političkih nauka u Sarajevu. Objavila je brojna istraživanja iz oblasti demografije i sociologije, a područja kojima se usko bavila vezana su za demografske politike, reprodukciju i ulogu žena u razvoju društva. Samo neki od njenih radova su: Želje i strahovanja jugoslovenske žene (1965), Ravnopravnost žene – dio borbe za socijalističko društvo (Sarajevo, 1969), Materinstvo i rad – stvarna ili prividna dilema u porodici zaposlene žene (1975), Čovjek, rađanje i društvo (1975). Učestvovala je u pripremi metodologije popisa stanovništva 1971. godine u Saveznom zavodu za statistiku. Dobitnica je više društvenih priznanja.

**Sana Salahović** je predstavljala SFR Jugoslaviju na Prvoj svjetskoj konferenciji o ženama, koja je održana u Meksiko Sitiju 1975. godine. Pisala je empirijskim podacima potkrepljene naučne radove o ženama. Tekst Naučni i tehničko-tehnološki razvoj i tendencije u obrazovanju žena Jugoslavije prerađeno je izlaganje sa Međunarodnog seminara za društvenu aktivnost žena Jugoslavije, održanog u Beogradu
oktobra 1971, na kojem su bili predstavnici/e iz Alžira, Egipta, Austrije, Belgije, Bugarske, ČSSR, Danske, DR Njemačke, Francuske, Holandije, Italije, Kanade, Mađarske, Norveške, Poljske, Rumunije, Sirije, SR Njemačke, SSSR-a i Švicarske. U izdanju Saveznog zavoda za statistiku u međunarodnoj godini žena, 1975. godini, izlazi pregled osnovnih statističkih pokazatelja Žena u privredi i društvu SFR Jugoslavije, koje je istražila Sana Salahović, a značajan je i njen tekst Položaj žene u savremenom svijetu, iz 1976. godine (Pregled,Sarajevo). Sestra je Zlate Grebo.

**Slavica Krneta** (1927–2010) bila je profesorica na Pravnom fakultetu u Sarajevu i članica ANUBiH. Dala je veliki doprinos razvoju prava i pravne nauke u BiH. Bavila se građanskim pravima, te autorskim i industrijskim vlasništvom iz pravne perspektive. Predavala je i na brojnim međunarodnim fakultetima, bila je uključena u izradunekoliko zakona, intenzivno se bavila naučnim radom kroz pisanje.

**Natalija Mastilo** (1930–1992) bila je pokretačica i urednica časopisa Nastava geografije, predsjednica Komisije za nastavu Saveza geografskih društava Jugoslavije i organizatorica Četvrtog i Petog geografskog simpozijuma. Bibliografija njenih radova sadržava nekoliko
stotina jedinica.

**Desanka Kovačević-Kojić** (1925) je vrsna historičarka. Objavila je šest autorskih knjiga i oko 100 naučnih i stručnih radova. Bila je saradnica Enciklopedije Jugoslavije, te predsjednica Društva historičara BiH. Dobitnica je brojnih nagrada i priznanja. U svom radu najviše je proučavala ekonomsku historiju srednjeg vijeka, naročito srednjovjekovne Bosne. Izabrana je za redovnu članicu Akademije nauka i umjetnosti BiH.

**Hanifa Kapidžić Osmanagić** (1935) je književna kritičarka i teoretičarka, esejistkinja i prevoditeljica. Objavila je veliki broj studija i eseja iz komparativne, francuske i književnosti južnoslavenskih naroda. Dugogodišnja je glavna urednica časopisa za književnu i umjetničku kritiku Novi izraz. Redovna je članica ANUBiH. Bila je predsjednica PEN centra, šefica Katedre za francusku književnost, predsjednica Vijeća Odsjeka za romanistiku, dekanesa Filozofskog fakulteta u Sarajevu (1973–1975) i prorektorica Univerziteta u Sarajevu (1985– 1988).

**Adila Pašalić Kreso** (1944) je pedagoginja, članica ANUBiH, potpredsjednica Svjetskog savjeta udruženja komparativnih pedagoga (WCCES), predsjednica Mediteranskog udruženja komparativnih pedagoga (MESCE), urednica časopisa Porodica i dijete, te šefica Odsjeka za pedagogiju na Filozofskom fakultetu u Sarajevu. Bila je i na funkciji prodekanese na Fakultetu političkih nauka u Sarajevu (1981–1985). Objavila je više od stotinu članaka u stručnoj periodici, domaćim i stranim časopisima.

**Branislava Peruničić** (1936) je naučna saradnica Instituta za automatiku i računarske nauke (IRCA), saradnica Instituta za računarske i informacijske sisteme (IRIS) u Energoinvestu, predsjednica Savjeta za kompjuterizaciju Energoinvesta te delegatkinja Savjeta akademija SFRJ u komisiji za nauku. Predsjednica je bh. sekcije vodećeg svjetskog Instituta inžinjera/ki elektrotehnike, elektronike i računarstva (IEEE), redovna profesorica Elektrotehničkog fakulteta i članica ANUBiH. Objavila je ukupno 29 radova, kao i udžbenik Analiza signala i sistema, sa koautoricom Melitom Ahić-Đokić. Žene i javni život Bosne i Hercegovine u 20. vijeku Žene i javni život Bosne i Hercegovine u 20. vijeku Najznačajniji doprinos ostvarila je u tri oblasti: teorija sistema sa promjenjivom strukturom; digitalna zaštita, lokacija kvara i mjerenje u elektroenergetskim sistemima; teorija grafova.

thumb|Olga Vidović, fotografija iz porodičnog albuma

U okviru Poljoprivrednog fakulteta djelovali su instituti koji su objedinjavali naučno-istraživački, stručni i nastavni rad. Na Institutu za ratarstvo i oplemenjivanje bilja poseban doprinos dala je **Olga Vidović** koja je zajedno sa dr. Jovanom Todorovićem 1988. godine, kao rezultat višegodišnjeg istraživačkog rada, objavila prvu monografiju o grahu na području SFRJ. Olga Vidović (1921.) spada u red najznačajnijih stručnjaka/inja na polju genetike i stvaranja novih sorti. Dala je veliki doprinos poljoprivrednoj nauci i praksi, stvorivši pet novih sorti graha koje su zbog visokog kvaliteta i hranjive vrijednosti cijenjene širom zemlje. Bila je redovna profesorica Poljoprivrednog fakulteta u Sarajevu, kao i prorektorica Univerziteta u Sarajevu. Dobitnica je nagrade ZAVNOBiH-a, odlikovana Ordenom zasluge za narod III reda, Ordenom zasluge za narod sa srebrenom zvijezdom i Orednom rada sa crvenom zastavom.

**Natalija Dozet** (1923) je bila inicijatorica osnivanja Odsjeka i Instituta za preradu i kontrolu poljoprivrednih proizvoda, kao i nositeljica brojnih istraživačko-razvojnih projekata. Na Poljoprivredno- šumarskom fakultetu bila je prodekanesa i dekanesa. Dala je poseban doprinos razvoju laboratorijskih kapaciteta Instituta pisanjem brojnih udžbenika, priručnika i praktikuma.

**Marija Kon** (1894–1987) prva je žena doktorica nauka u BiH. Marija Kon je porijeklom iz Beča, a ona i njena sestra Lujza bile
su prve maturantkinje u BiH. Završile su gimnaziju u Sarajevu. Marija je zatim završila studij germanistike i slavistike na Filozofskom
fakultetu Univerziteta u Beču, te odbranila doktorsku disertaciju pod nazivom: Njemačka poezija Petra Preradovića (1916). U periodu 1919–1941. radila je kao profesorica u gimnazijama u Mostaru, Cetinju i Sarajevu. Otpuštena je iz službe 1941, a 1942. sprovedena u Italiju. Poslije kapitulacije Italije, septembra 1943. dolazi na oslobođenu teritoriju gdje radi kao profesorica i direktorica gimnazije u Glini. U periodu 1945–1949. obavlja razne funkcije u oblasti kulture i školstva u Mostaru i Sarajevu. Radila je kao profesorica za jugoslavenske književnosti na Višoj pedagoškoj školi u Sarajevu (1949), a na Filozofskom fakultetu u Sarajevu od njegovog osnivanja 1950. Marija Kon je jedna od osnivača/ica Katedre za njemački jezik i književnost i prva predsjednica formiranog Odsjeka za germanistiku i anglistiku. Penzionisana je 1965. godine. Bavila se svim razdobljima njemačke književnosti, a posebnu pažnju posvećivala je prevodilačkom radu. Objavljivala je radove u časopisima Život i Izraz.

**Marija Đorđević** (1902–1982) prva je Bijeljinka predavačica na fakultetu i prevoditeljica. Marijina porodica je početkom XX vijeka bila među najjačim trgovačkim kućama u regiji, pa je Marija imala mogućnost da pored muzičkog obrazovanja veoma rano razvije i svoj
talent za jezike. Od 1930. godine je radila kao profesorica francuskog i njemačkog jezika u Učiteljskoj školi u Novom Sadu pa sve do 1938. godina, zatim u gimnaziji u Beogradu u kojoj je poslije Drugog svjetskog rata predavala i ruski jezik. Godine 1937. i 1938. provela
je u Parizu proučavajući francuski jezik. Od 1950. do 1965. je bila profesorica njemačkog jezika na Šumarskom fakultetu u Beogradu. Bavila se prevodilačkim radom sa njemačkog, francuskog, ruskog i engleskog na srpskohrvatski i sa srpskohrvatskog na njemački i francuski
jezik. Člancima i prikazima sarađivala je u mnogim književnim časopisima. Narodnoj biblioteci Filip Višnjić u rodnom gradu Bijeljini
zavještala je izuzetno bogat knjižni fond. Umrla je u Beogradu.

**Emina Začiragić** (1940) je cijeli svoj radni vijek provela u pravosuđu i advokaturi, a politički angažman je započela 1980. godine. Rat ju je zatekao kao članicu predsjedništva Općinskog komiteta u Jajcu. Ostat će zapamćena kao prva žena sudija u Jajcu, i kao jedna od deset prvih advokatica u BiH.

## Narodi i narodnosti u SFRJ

Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija sastojala se od šest narodnih republika, Slovenije, Hrvatske, Srbije, Crne Gore, Makedonije i BiH. Dva temeljna, autohtona i kompaktna, neslavenska naroda — Mađari u Vojvodini i Albanci na Kosovu, činili su dvije autonomne pokrajine, vezane uz Republiku Srbiju. BiH je bila jedina republika bez većinske nacije (muslimanska „nacija“ [znaci navoda u originalnom tekstu] službeno je prihvaćena 1968). Kako napominje J.Đorđević, svaka republika je bila samostalna zajednica unutar države, pri čemu su republike zapravo bile nacionalne države - Srba, Hrvata, Slovenaca, Makedonaca i Crnogoraca. BiH, šesta republika, također počiva na nacionalnom principu, ali, kao zajednica triju naroda.

Prava svih građana/ki SFRJ, uključujući i manjine, ostvarivala su se u okviru ideološkog koncepta socijalističkog društva, a odrednica bratstvo i jedinstvo je stavila narode i nacionalne manjine u širi kontekst države radnih ljudi i građana/ki. Kao što je istaknuto u Komparativnom istraživačkom projektu o medijima i manjinama na Zapadnom Balkanu: Jugoslavija je bila ‘država zasnovana na suverenosti naroda’, na ‘vlasti i samoupravljanju radničke klase i svih radnih ljudi’ i ‘socijalistička samoupravna demokratska zajednica radnih ljudi i građana i ravnopravnih naroda i narodnosti’.

U etničkom značenju, termin ‘nacionalna manjina’ smatran je zastarjelom kategorijom koja pripada starom, predsocijalističkom vokabularu. Umesto ‘manjina’ i ‘većina’, zvanična klasifikacija je pravila razliku između ‘(konstitutivnih) naroda’ i ‘narodnosti’, ostavljajući izvestan prostor za ‘etničke zajednice’ u donekle sivom području političkog rečnika. Šest slovenskih konstitutivnih naroda nije smatrano ‘manjinama’ ni na jednom delu jugoslovenske teritorije, čak ni u onim oblastima gde su bili u manjini (na primer, Srbi na Kosovu, Hrvati u Vojvodini ili Bosni, itd.). Prema tome, za razliku od Italijana, Albanaca i Mađara, oni nisu imali nikakvu institucionalnu zaštitu koja bi inače pratila njihov ‘manjinski’ status (autonomne oblasti, izdavačke kuće, novine, zasebne škole, itd.). Ni narodnosti nisu bile tretirane kao ‘manjine’. Tamo gde su činile većinu lokalnog stanovništva (kao Albanci na Kosovu), njihov položaj je bio institucionalizovan. Tamo gde su bili u manjini (kao Albanci u Makedoniji, Italijani u Hrvatskoj i Sloveniji, Mađari u Vojvodini), njihov status se nije mnogo razlikovao od statusa ‘konstitutivnih naroda’ u oblastima gde su oni bili u manjini.[

Što se tiče Jevreja u SFRJ, kako ističu Vedrana Madžar i Nataša Tepavčević, samo 20% jugoslavenske jevrejske zajednice preživjelo je Drugi svjetski rat, od čega se polovina njenih članova iselila u Izrael. Ova zajednica je tako ostala vrlo mala u SFRJ. Nakon Drugog svjetskog rata, socijalistička Jugoslavija je (...) vrlo rano, za razliku od ostatka Evrope, u periodu kada se holokaust nalazi na marginama društvene debate, otpočela komemoraciju jevrejskim žrtvama fašizma, i naročito, jevrejskim borcima palima u Narodnooslobodilačkoj borbi.

## Jevrejke u socijalizmu

U socijalističkoj Jugoslaviji, Jevreji su bili priznati kao nacionalna manjina a svoj su jevrejski identitet podređivali jugoslavenskom, kao i mnogi Jevreji u ostalim zemljama komunističke istočne Evrope. Nakon rata u Sarajevo su se vratili neki Jevreji/ke koji su bili prognani iz tog grada. Zbog multietničke sredine, u SR BiH je bilo dosta miješanih brakova – judaizam, kršćanstvo i islam. Članstvo u Jevrejskoj zajednici je bilo na dobrovoljnoj osnovi. Mnogi Jevreji, rođeni nakon Drugog svjetskog rata, imali su malo znanja o svom jevrejskom porijeklu, a jevrejsko obrazovanje je bilo limitirano samo na predškolsko doba, odnosno u jevrejskim obdaništima. Izvan kuće nije bilo nikakvog vjerskog jevrejskog obrazovanja. Članovi i članice Jevrejske zajednice su održavali jake porodične i prijateljske veze sa Izraelcima, a pojedini mladi ljudi su posjećivali ili studirali u Izraelu pa čak i poslije 1967. kad je SFRJ prekinula diplomatske odnose sa Izraelom.

Kako bi podstakla i ojačala jevrejski identitet članova i članica, Federacija jevrejskih zajednica je organizovala ljetne kampove na jadranskoj obali od 1955. do 1991. i godišnja okupljanja koja su se zvala Mala Makabijada. U toku šezdesetih i sedamdesetih godina Jevrejska zajednica je slala svoje članove na sastanke Svjetske zajednice jevrejskih studenata (WUJS), a članovi WUJS-a i Izraelci su dolazili u ljetne kampove.

Nakon Drugog svjetskog rata mnoge jugoslavenske Jevrejke su se fakultetski obrazovale i sticale dodiplomske, postdiplomske diplome i doktorate, a neke su završavale i umjetničke i muzičke akademije u Jugoslaviji, Izraelu ili u nekoj drugoj zemlji. Jugoslavenske Jevrejke su radile kao doktorice, učiteljice, profesorice, naučne istraživačice, socijalne radnice, historičarke umjetnosti i kustosice, advokatice, inžinjerke i sekretarice. Neke su bile i književnice, novinarke, publicistkinje i prevoditeljice, umjetnice, glumice, operske pjevačice i plesačice. Jevrejke koje su emigrirale u Izrael (aliyah) bile su zaposlene na sličnim radnim mjestima, a neke su bile i turističke voditeljice, vlasnice prodavnica ili instruktorice letova. Status žena u socijalističkoj Jugoslaviji je znatno poboljšan, a pošto su žene oficijelno dosegle političku i ekonomsku ravnopravnost, mnoga ženska udruženja su se ugasila. Tako su se gasila i jevrejska ženska udruženja. Ni jedna Jevrejka nije bila izabrana na veće vodeće funkcije unutar jevrejskih zajednica ili Federacije jevrejskih zajednica Jugoslavije, mada su neke radile kao potpredsjednice ili članice upravnih odbora. U SR BiH je **Flora Pinkas Klem** (1909–1982) bila izabrana za državnu službenicu u Jajcu.

S druge strane, žene su imale važnu ulogu u društvenom upravljanju na svim nivoima vlasti osim na najvećem nivou. Imale su važne pozicije kao administratorke, arhivistkinje, kustosice i bibliotekarke u jevrejskoj zajednici. U društvenom životu zajednice, žene su učestvovale
puno aktivnije nego muškarci i više nisu bivale isključene iz aktivnosti uz izuzetak aktivnosti u sinagogama. Uz muškarce su ravnopravno učestvovale u odborima Federacije, lokalnim zajednicama, Jevrejskom historijskom muzeju, i staračkom domu Švarc. Također su pjevale u
sekularnim jevrejskim horovima u Beogradu i Zagrebu. Odvojene ženske sekcije koje su bile formirane u većim centrima često su bile najveća i najaktivnija tijela unutar udruženja. Ženske sekcije su se brinule o obdaništima i ljetnim kampovima te doprinosile generalnom
društvenom i kulturnom napretku zajednice.

Mnoge starije jevrejske aktivistkinje, rođene krajem XIX i početkom XX vijeka, dobile su priznanja za svoje doprinose i društveni rad. Mnoge su bile upisane u Federaciju jevrejskih zajednica i u registru Jevrejskog nacionalnog fonda. Među njima je bila i **Sarika Baruh Konforti** (1900– 1980) iz Sarajevske ženske sekcije. Vrlo mali je broj Jevrejki, rođenih nakon 1930, koje su postale prominentne u društvenom životu Jugoslavije. A samo neke od onih koje su emigrirale u Izrael su postale aktivne u Udruženju emigranata iz Jugoslavije.

## Osvrt na pozorišne prilike

Period samoupravnog i patrijarhalnog socijalizma u bosanskohercegovačkom društvu je obilježilo otvaranje katedri za pozorišnu i filmsku režiju, pozorišnih kuća kao što je Pozorište mladih (1950), Malo pozorište, današnji Kamerni teatar ‘55 (1955), pa samim tim i intenzivnije artikulisanje ženskog pozorišnog stvaranja. Žene se unutar ove epohe javljaju izravno kao autorice, teoretičarke pozorišta, kostimografkinje i rediteljice, a takvo što su postigle socijalističkom strategijom emancipatorne i obrazovne politike što je nadolazećim generacijama omogućilo ravnopravan status za bavljenje ovom jelatnošću. Svakako, takva obrazovno-emancipatorna ravnopravnost se ogledala u tome da studirate ono što vas zanima, ali u reprezentacijskom i strukturalnom kontekstu, žene su ideološki i brojčano bile isključene iz teatarskoga svijeta koji se odnosio na režiju, scenarij ili na neku drugu vrstu izravnog kreiranja fikcije ili narativa. Takvo što je rezultiralo nedostatkom pozorišnih rediteljica i producentica, čak i u postjugoslavenskom periodu se ova djelatnost smatra muškim angažmanom. Međutim, to ne znači da žene nisu ostavile traga u pozorišnom svijetu.

**Helena Uhlik Horvat** (1920), scenografkinja i kostimografkinja, rođena je u Tuzli. Srednju školu je završila u Beogradu, a slikarstvo i balet studirala u Zagrebu. Poslije kraćeg angažmana u svojstvu balerine i kostimografkinje u Beogradu, krajem 1949. godine prelazi u Narodno pozorište u Sarajevu, gdje je od 1955. potpuno posvećena kostimografiji i scenografiji. Najveći uspjeh ostvarila je u dramskim djelima Roberta Bolta (Thomas Mor), Arthur Adamov (Mrtve duše), Miroslav Jančić (Bosanski kralj), Molièr (Građanin plemić) i dr. Od operskih djela posebno se ističu kreacije za Verdijevu Aidu, Falsfata i Don Karlos, Rajičićevu Simonidu i Vagnerovog Loengrina. Od baletnih premijera se izdvajaju Čajkovski (Labuđe jezero), Prokofjev (Romeo i Julija), Hristić (Ohridska legenda). Osim rada u pozorištu, Helena Uhlik-Horvat uspješno je kostimski opremila i nekoliko televizijskih emisija, zabavno-muzičkih programa i igranih filmova. Dobitnica je mnogih značajnih nagrada u oblasti kostimografije: godišnja nagrada ULUPUBiH 1964, Šestoaprilska nagrada grada Sarajeva 1966, Specijalna nagrada Udruženja primijenjenih umjetnika i dizajnera Vojvodine na Sterijinom pozorju u Novom Sadu 1972,
Nagrada pozorišnih igara u Jajcu 1973. i 1974. Predavala je modno crtanje u Zagrebu, te historiju scenskog kostima na Dramskom studiju
u Sarajevu. Umrla je u Zagrebu, 2007. godine.

**Olga Babić** je prvakinja drame Narodnog pozorišta za ulogu Meri u drami Dugo putovanje u noć, Eugenea O’Neilla. Dobitnica Šestoaprilske nagrade, kao i Danica Rošulj Malkin, prvakinja drame Narodnog pozorišta za ulogu Džozi o Hogan u drami, Eugenea
O’Neilla, Mjesečina za nesrećne, koja je također dobila Šestoaprilsku nagradu 1969. godine.

**Hela Volfart Kojović** (1928), scenografkinja i kostimografkinja, rođena je u Sarajevu, a srednju školu završila u Beču. Poslije rata, 1945. godine, primljena je na prestižnu Visoku školu primijenjenih umjetnosti gdje je provela godinu dana, a na drugoj godini se specijalizirala na Odsjeku za modu. Godine 1950. završava Srednju slikarsku školu, a 1953. diplomira na Odsjeku za kostimografiju na Akademiji primijenjenih umjetnosti u Beogradu. Od 1954. do 1961. radila je kao slikarica u Etnografskom odjeljenju Zemaljskog muzeja u Sarajevu. U periodu od 1953. do 1971. posvećena je radu na kostimografijama opremivši preko 150 predstava. Osim rada u Narodnom pozorištu, bila je dugogodišnja saradnica Kamernog teatra ‘55, Pozorišta mladih i Lutkarskog pozorišta u Sarajevu. Najznačajnije kostimografije u sarajevskom Narodnom pozorištu za dramske premijere su: Nušić (Sumnjivo lice, Gospođa ministarka, Protekcija), Čehov (Ujka Vanja), Krleža (Gospoda Glembajevi, Kome zvono zvoni), Selimović (Tvrđava), Bizet (Carmen), Verdi (Nabuko), Guno (Faust) i dr. Hela Volfart-Kojović je prva obrazovana kostimografkinja u bosanskohercegovačkim pozorištima. Za društveni i stručni rad odlikovana je brojnim nagradama i priznanjima: nagrada Zajednice profesionalnih pozorišta BiH za najbolju scenografiju na Prvom susretu pozorišta lutaka BiH u Mostaru (1971), Povelja za izuzetne zasluge i doprinos u historiji Narodnog pozorišta u Sarajevu (1971), Šestoaprilska nagrada grada Sarajeva za predstavu u cjelini Omer Paša Latas (1977), Priznanje za najuspješniji rad na godišnjoj izložbi ULUPUBiH (1979). Živi u Beču.

**Gordana Muzaferija** (1948–2008), dramaturginja, rođena je u Oštarijama, (Hrvatska). Osnovnu školu i gimnaziju završila je u Visokom. Doktorirala je na temu Narodna pjesma kao inspiracija u jugoslavenskom dramskom stvaralaštvu na Filozofskom fakultetu u Sarajevu, gdje je predavala hrvatsku književnost kao redovna profesorica. Univerzitetsku karijeru započela je kao asistentica na Akademiji scenskih umjetnosti u Sarajevu prije više od 20 godina, da bi uznapredovala u redovnu profesoricu na predmetu Historija južnoslavenske drame i pozorišta. Objavila je veliki broj književno-historijskih i dramatološko-teatroloških radova, te dvije knjige dramskih tekstova Alije Isakovića s iscrpnim predgovorima. Pored toga napisala je i dvije monografske studije Činiti za teatar i
Kazališne igre Mire Gavrana. Objavila je oko stotinu stručnih i znanstvenih radova, učestvovala na brojnim slavističkim skupovima, simpozijumima i konferencijama u zemlji i inozemstvu, gostovala kao profesorica na fakultetima u Mostaru, Tuzli, Rijeci, Innsbrucku i Halleu, te postala saradnicom Leksikografskog zavoda Miroslav Krleža i hrvatske Akademije znanosti i umjetnosti u Zagrebu. Sudjelovala je
u izradi pozorišne enciklopedije Larousse – Bordas, kao ekspertica za bosanskohercegovačko pozorište, a redovno je učestvovala i na simpozijumima koje svake godine u južnoslavenskim centrima organizuje Sorbonne Paris. Gordana Muzaferija je jedna od rijetkih autorica koja je uvrštena u kanonske antologijske izbore izdavačke kuće Alef pod uredništvom Enesa Durakovića. Taj obimni projekat antologijskog vrednovanja, poduzet očigledno s dvostrukom namjerom očuvanja i učvršćivanja bošnjačkoga identiteta, s jedne strane, i suprotstavljanja razarajućoj moći ratne mašinerije da uništi simbolička dobra kao temelj razvoja bosanskohercegovačkoga društva, s druge strane, nesvjesno nam pokazuje kakava je druga strana medalje simboličkoga nasilja, ono se ne provodi uvijek minobacačima, već preko znanja i uspostavlja podvlađivanjem onih koji ga podnose. Preovlađujući kriterij za konstrukciju bošnjačkog književnog korpusa i bosanskohercegovačkog kanona su, dakako, definisani nacionalno, ali u prvom i književnice i kritičarke dobijaju nešto više mjesta u skladu sa suplementarnim kriterijem kulturološkoga pamćenja, dok u drugom čast da učestvuje u izboru ima samo jedna autorica. Među pjesnikinjama izabrane su **Bisera Alikadić, Mubera Pašić, Jozefina Dautbegović i Ferida Duraković**, a Antologija bosanskohercegovačke pripovijetke XX vijeka izdvaja samo jednu pripovijedačicu **Almu Lazarevsku**. Umrla je u Visokom.

## Osvrt na književne prilike

Propitivanje historije domaće i svjetske književnosti, kreiranje osobnog književnog iskustva, narušavanje samorazumljivih poimanja
tradicije i širenja granica diskursa, sačinjavanje novih poetika i emancipatornih politika unutar književnoga izričaja odlika je ženskog književnog stvaralaštva u jugoslavenskom periodu. Odlike te epohe će zapravo utemeljiti žensko književno stvaralaštvo u BiH i unutar ostalog (post)jugoslavenskog regiona, te otvoriti vrata novim generacijama književnica koje se javljaju nakon raspada SFRJ. Ključne autorice u SFRJ periodu su: **Dara Sekulić** (1931), **Nasiha Kapidžić-Hadžić** (1932–1995), **Vojka Đikić** (1932), **Marina Trumić** (1939–2007), **Bisera Alikadić** (1939), **Jasmina Musabegović** (1941),  *Mubera Pašić* (1945) i **Jozefina Dautbegović** (1948–2008).

Autorice su ponajviše hronološki smještene u ovaj period, zbog toga što su unutar ovog perioda objavile najveći broj svojih djela, pa i izvršile mnogo veći utjecaj, te u konteksualnom značenju bile mnogo više subverzivne. Međutim, neke autorice koje smo smjestili u ovu epohu su nastavile pisati i u postjugoslavenskoj BiH (M. Trumić, J. Dautbegović, J. Musabegović), neke još uvijek i pišu poput Bisere Alikadić.

**Bisera Alikadić** (1939, Livno) bosanskohercegovačka je književnica od koje zapravo i započinje književno-umjetnička vrijednost
ženskoga književnog stvaralaštva,  ] te jasno artikulisana feminilno-feministička književnost, kako je Grosz razumijeva. Granice između ove dvije kategorizacije nisu samorazumljive  kada se radi o književnim poetikama Bisere Alikadić, kao ni po toposima koji su dominirali u njenim tekstovima. Ključan topos njenog pozamašnog književnog opusa je svakako konstrukcija ženskoga subjekta i/ili identiteta, ona zapravo iskustvo i uslove nastanka ženskoga subjektiviteta postavlja u centar svoga književnog narativa. B. Alikadić se izravno bavila feminističkim artikulacijama i raščinjavanjima mizoginih i patrijarhalnih reprezentacija ženskih likova i ženskog iskustva u bosanskohercegovačkoj i južnoslavenskoj književnosti. U svojim književnim djelima je problematizirala zazorne ženske figure, ženskost kao drugost, žensku tjelesnost, patrijarhalni strah od ženske seksualnosti, intertekstualnim oslanjanjem na svekoliko iskustvo svjetske i domaće književnosti i književne tradicije, te raščinjavanjem tih mitova o ženskim i muškim reprezentacijama u poeziji ili prozi. Sa pojavom Bisere Alikadić propituju se označiteljske prakse koje su dovele do razumijevanja ženske seksualnosti unutar patrijarhalnih okvira. Nerijetko je muške likove prikazivala kao nesigurne, preplašene, submisivne i groteskne. Još od prvog romana Larva, objavljenog 1979. (koji je zapravo trebao biti objavljen 1966. ali zbog pretjerane erotizacije u romanu štampa je bila odgođena), Bisera Alikadić zapravo određuje topose svojih tekstova, poetskih ili proznih. Ono što se može odrediti kao jedna od značajnijih feminističko-književnih preokupacija jeste upravo nastojanje da se figurama kao što su Eva, Antigona, Medeja, itd. povrati dignitet i vrijednost koja se sada uspostavlja izvan krutih patrijarhalnih binarnih opozicija.  Simptomatičnim se smatra to što je književna kritika  iz ove jugoslavenske epohe nerijetko B. Alikadić držala za: osrednju autoricu, erotsku književnicu, ženu koja pati uslijed neostvarenog majčinstva, te njene književne tekstove posmatrala uvijek kao odraz osobnog iskustva, kao da neko drugo osim osobnog postoji. Drugim riječima, reprezentativno je jedno posve mizogino razumijevanje unutar kojeg se književnica nikada ne može distancirati od teksta/tijela, nije to sposobna racionalizovati, jer je navodno autorica, samim tim što je žena, neodvojiva od svoga teksta. Bisera Alikadić je, kao i Dubravka Ugrešić u Hrvatskoj pojašnjavala da književnost nužno ne nastaje iz života nego iz književnosti same, odnosno iz želje za pisanjem. Iako se nikada nije javno deklarisala kao feministkinja, njen angažman je posve feministički, prije nego feminilan. Sa pojavom **Bisere Alikadić, Dubravke Ugrešić, Jasmine Tešanović, Mubere Pašić, Marine Trumić i Jozefine Dautbegović** postaje posve jasno kako unutar južnoslavenske transliterarne zajednice književnost prestaje biti isključivo muška djelatnost. U Bosni i Hercegovini period samoupravnog i atrijarhalnog socijalizma je utemeljila Bisera Alikadić i izvršila ogroman utjecaj na savremeno bh. i jugoslavensko žensko stvaralaštvo uopće. Objavila je dva romana, nekoliko knjiga poezije, priče i pjesme za djecu, novelu i tri radio drame. Njena djela se nalaze u lektirama u BiH. Članica je Društva pisaca BiH. Knjige pjesama: Intonacije (sa S. Kabiljo i i T. Šipovcem, 1959), Noć i ćilibar (1972), Kapi i mahovina (1975), Drhtaj vučice (1981), Raspeće (1986), Izabrane pjesme (1988), Dok jesam ciganka (1991), Ne predajem se (1994), Grad hrabrosti / City of Courage (dvojezično, 1995), Knjiga vremena (1999), Ludi kamen (2002).

**Safeta Obhođaš** (1951), Pale, Sarajevo – bh. književnica u dijaspori - od 1980. do 1992. objavljuje radio drame i priče za koje dobija nekoliko nagrada, te knjigu Žena i tajna u Sarajevu. Od 1992. živi i radi u Njemačkoj i posebno se angažuje u prezentovanju bosanske kulture u njemačkoj kulturnoj zajednici. Istovremeno se angažuje i za bolji položaj i bolje obrazovne mogućnosti muslimana u Evropi. U to spadaju brojne literarne večeri, posjete njemačkim školama, projekti sa njemačkim i bosanskim kolegama. Piše i izdaje i na njemačkom jeziku.

**Vojka Smiljanić Đikić** (1932, Varcar-Vakuf) pjesnikinja je, prevoditeljica, urednica časopisa Sarajevske sveske i urednica
časopisa Trećeg programa Radio Sarajeva. Diplomirala na Filozofskom fakultetu u Beogradu. Godine 1975. je primila nagradu Udruženja prevodilaca BiH. Kao supruga ambasadora, Osmana Đikića, živjela je u Alžiru i Finskoj, a nekoliko godina je provela i u Londonu. Njene objavljene knjige su: Pjesme (Sarajevo, 1966), Tkači vetrova (prva književna komuna, Mostar, 1987), Prepelica (Sarajevo, 1977), te Zid (Sarajevo 2000).

**Dara Sekulić** (1931, Kordunjski Leskovac) – pjesnikinja. Gimnaziju je pohađala u Italiji, Splitu, Sisku i Karlovcu, a u Sarajevo se doselila 1953. godine gdje završava Višu školu za socijalne radnike. Od 1992. do danas živi u Istočnom Sarajevu. Objavila je tridesetak knjiga. Dobitnica je nagrade Avramov štap.

**Razija Handžić** je književnica i kustosica za književne zbirke u Muzeju grada Sarajeva. Godine 1955. dala je ideju za Muzej književnosti i pozorišne umjetnosti koji je osnovan 1961.

**Ajša Zahirović** (1942, Sarajevo), pjesnikinja, urednica je prve Antologije bosanskohercegovačke ženske poezije, izdate 1985. godine, u kojoj se spominje 40 pjesnikinja i još 50 imena žena iz kulture.

**Marina Trumić** (1939 - 2011) – književnica i prevoditeljica. Rođena u Beogradu, ali je veći dio karijere provela u Sarajevu. Objavila je knjige proze: Između mene i tebe (priče, 1971), Daleko proljeće (priče, 1971), Lirski dnevnik Marije Wisniewske (roman), Čežnje i daljine (putopisi, 1979), Ime puta (putopisi, 1987), Mome poštaru s ljubavlju (1995), Živi glas umjetnika (intervjui s piscima, 2005).Objavila je i nekoliko knjiga poezije: Između Varšave i Sarajeva (1999), **Cipele za Mona Lizu** (2009). Nekoliko njenih knjiga je prevedeno na poljski, jezik, sa kojeg je godinama prevodila. Svojim prijevodima najznačajnijih poljskih pjesnika Marina Trumić je značajno doprinijela čitanju i upoznavanju ove velike evropske literature na našem govornom području. Prevodila je Czeslawa Milosza, Wislawu Szymborsku, Tadeusza Rozewicza, Dawida Warszawskog, Ewu Lipsku i mnoge druge. Dobitnica je nagrade Saveza novinara BiH 1968. godine, te odlikovanja Republike Poljske, za promovisanje poljske kulture.

**Jasmina Musabegović** (1941, Vogošća) – romansijerka i esejistkinja. Diplomirala južnoslavensku književnost i francuski jezik u Sarajevu. Piše romane, eseje i bavi se prijevodom sa francuskog jezika. Izdala je knjige: Snopis (1980), Skretnice (1986), Žene i glasovi (knjiga eseja i ispovijesti, 1994), Most (1996). U svom opusu u centar pažnje stavlja poziciju bosanskohercegovačke žene. Radila je u sarajevskoj Svjetlosti uređujući biblioteku stranih književnosti. U knjizi Voices in the Shadows; Women and Verbal Art in Serbia and Bosnia, autorica Celia Hawkesworth spominje i mnoge druge bh. pjesnikinje i spisateljice, koje su našle mjesto u ovoj knjizi, ali i one koje nisu, između ostalih i Meliku Salihbegović (1945).

## Žene i film u SRBiH

Analiza filmski konstruisanih rodnih odnosa i identiteta u jugoslavenskim filmovima otkriva dominaciju muškog autorstva i reprezentaciju
ženskih likova kao vizuelnog spektakla. Žene su predstavljene kao pasivni objekti, nositeljice, a ne stvarateljice značenja. Evidentan je nedostatak ženskih likova koji mogu poslužiti kao pozitivan model i djelovati osnažujuće i emancipatorski. Prema riječima Dubravke Ugrešić: Jugoslavenske filmove su pedesetak godina radili gotovo isključivo muški reditelji i ujedno godinama učvršćivali jedan te isti ženski lik. Gledan iz te perspektive jugoslavenski film duboka je i poražavajuća istina o slici koju jugomuškarac ima o ženi. Jugoslavenske filmske reprezentacije reprodukuju patrijarhalno odsustvo simboličkog ženskog i obiluju sistematskim prikazima mučenja, silovanja i utišavanja žena. Žensko tijelo je infantilizovano, poniženo, premlaćivano, mrtvo ili maternalizirano.

Iskakanje iz matrice, ženski pogled i žudnja obično su kažnjavani. To je najvidljivije na primjeru Bademe, protagonistkinje nagrađivanog
filma Kuduz (1989), reditelja Ademira Kenovića i scenariste Abdulaha Sidrana. Badema (Snežana Bogdanović) je utjelovljenje stereotipa opasne preljubnice, okorjele nemajke, neukrotive žene u koje je srce prebrzo pa ju je zbog toga potrebno kazniti. Ne može se čovjek borit protiv sile kad je ne zna i ne vidi, izgovara Bećir Kuduz (Slobodan Custić), romantizovani tragični junak i brižni otac, čiji je jedini grijeh što je Bademu toliko volio da ju je morao ubiti. Zbog provociranja granica sfere privatnog, kao i granica tradicionalno nametnute ženstvenosti, Badema je kažnjena smrću. Njena smrt je legitimisana posljednjim riječima koje, umjesto nje, izgovara muškarac: Ne mogu ti ja, Bećo, biti na jednom mjestu, ja vičem: ‘Stani, Badema! Kud’ si navrla!’, al’ noge same odoše haj-haj. Ne mogu ništa kad sam takva! I neka si me, vala, ubio!

Žene u jugoslavenskom filmu su najčešće predstavljene kao fetišizirane i fatalne zavodnice u sjeni muškarca – junaka, kao pasivne,
onemoćale ili emotivno krhke, predstavnice visokog društva ili margine.  Smještene su na tradicionalno mjesto objekta ljubavi ili mržnje, a ne subjekta narativa ili diskursa. Na taj način izražava se ubjeđenje da je jedino ovakva sudbina prirodna za ženski rod. Ženski likovi su redukovani na tradicionalnu dihotomiju djevice/ kurve, moralne/nemoralne, smjerne/zavodljive. One utjelovljuju
prostitutke, žene sumnjivog morala, društvene otpadnice ili tihe,poslušne majke, žene i sestre, politički pasivne i nezainteresovane.
Konstruisanje figure žene – majke služi kao najjače ideološko, kulturalno i propagandno oružje u formiranju države – nacije. Nacija je predstavljena u tijelu žene, dok je junak nacije po definiciji muškarac. Vrlo ograničen spektar ženskih likova pojačan je sadističkim voajerizmom, fetišizacijom i degradacijom seksualizovanih ženskih tijela. Silovanje je jedan od najčešćih motiva u jugoslavenskom filmu krajem šesdesetih godina; osnovni tipovi žena – majka u crnini, prostitutka/ pjevačica, silovana djevojka, predstavljeni su kako u jugoslavenskim ratnim filmovima, tako i u savremenijim.

Žensko tijelo se doživljava kao objekt voajerističkog promatranja i fetišizacije. Film, osim što doprinosi konstrukciji identiteta, proizvodi identitet žene kao uvijek nekome/nečemu podređene. U mizoginim filmovima proslavljene jugoslavenske kinematografije status žene kao nižeg bića se podrazumijeva. Žene su najčešće prikazane kao utjelovljenje stereotipa i muške, najčešće heteroseksualne, žudnje. Objektiv se tretira kao zamjensko oko muškog gledatelja čime se učvršćuju tradicionalni odnosi posmatranja, u kojima je muškarac moćni vlasnik pogleda, a žena samo pasivna slika, sirovina njegove želje. O pasivnom stanju gledanosti Mulvey ističe: U svojim tradicionalno egzibicionističkim ulogama, žene su istodobno posmatrane i prikazivane i, budući da je njihova pojava oblikovana da bi se postigao jak vizuelni i erotični utjecaj, može se reći da, kao takve, kontrolišu gledanost.  De Lauretis daje značajan doprinos razmatranju tehnologije pogleda, navodeći kako se rodni subjekt konstruiše uz pomoć raznolikih diskursa i tehnologija roda, koje kontrolišu polje društvenih značenja i na taj način stvaraju, promovišu i nameću reprezentacije roda.

Akademija scenskih umjetnosti u Sarajevu (ASU) počela je sa radom 1981. godine. Prva dekanesa bila je Razija Lagumdžija (1925–1995) i to u periodu osnivanja ove visokoškolske ustanove, kao i u naredna dva mandata (1981–1986). Bila je i na funkciji dekanese
Pedagoške akademije (1980–1982). Ime Razije Lagumdžije danas nosi nagrada koja se od 2001. godine dodjeljuje nastavnicima/ama
i saradnicima/ama Akademije za najuspješnije rezultate u nastavi, umjetnosti i znanosti.

Osamdesete godine, kao najznačajnije i najplodnije vrijeme dotadašnje bh. kinematografije, obilježio je i prvi igrani film koji je režirala žena – Prkosna delta (1980), Vesne Ljubić. Vesna Ljubić (1938) je rediteljica, scenaristica i producentica. Diplomirala je na Odsjeku za filozofiju Filozofskog fakulteta u Sarajevu, a zatim je studirala režiju na prestižnoj Akademiji Centro sperimentale di cinematografia (CSC) u Rimu. Radila je kao asistentica italijanskog reditelja i scenariste Federica Fellinija, koji je ostvario značajan utjecaj na njen razvoj i filmski izraz. Fellinijev utjecaj je naročito vidljiv u filmovima Prkosna delta i Posljednji skretničar uzanog kolosijeka. Vesna Ljubić je uvijek nastojala ostati vjerna svom filmskom izrazu bez obzira na dominantne trendove. Njeni filmovi tematizuju živote običnih ljudi, njihovo siromaštvo i izdržljivost unatoč svim nedaćama te način na koji pregovaraju odnose među spolovima. Vesna Ljubić je snimala igrane i dokumentarne filmove u Italiji, SFRJ i Indiji. Neki od najpoznatijih su: Bosanska rapsodija na rubu znanosti, Adio Kerida, Posljednji skretničar uzanog kolosijeka, Prkosna delta, Simha, Putovanje i Ecce Hommo. Za filmove Prkosna delta (1980) i Posljednji skretničar uzanog kolosijeka (1987), Vesna Ljubić je osvojila nagradu za najbolji bh. scenarij, a za kratki igrani film Iluzionisti nagradu za najbolju režiju na beogradskom Festivalu dokumentarnog filma. Radio-televizija Sarajevo je film Simha (1971) proglasila filmom godine, a otkupile su ga brojne televizijske stanice u zapadnoj Evropi, što je bila rijetkost u socijalističkoj Jugoslaviji.Bila je i urednica Redakcije dokumentarno-dramskog programa Radija Federacije BiH. Poznat je njen putopis o Havajima. Vesna Ljubić se i danas bavi dokumentarnim radom.

Među glumicama, rediteljicama i scenaristicama koje su ostvarile značajan doprinos kinematografiji BiH, u periodu od 1941. do
1991. godine, potrebno je istaknuti Mirjanu Zoranović, rediteljicu, scenografkinju i kostimografkinju, koja u svom opusu ima preko 20
dokumentarnih filmova, od kojih se ističu kratki dokumentarni filmovi: Priča za odrasle (1982), Revizor (1983) i Ana (1984); zatim scenaristicu **Zlatu Kurt**, najpoznatiju po scenariju za film Azra (1988); jednu od najznačajnijih bh. glumica, **Nadu Đurevsku** (1952), koja je odigrala zapažene filmske uloge u Mirisu dunja (1982), Igmanskom maršu (1983), Hasanaginici (1983) i TV seriji Aleksa Šantić (1990); te filmske, pozorišne i televizijske glumice **Semku Sokolović-Bertok** (1935–2008), Ines Fančović (1925–2011), **Jasnu Ornelu Bery** (1954) i **Jasnu Diklić** (1946).

## Neke od žena u muzičkoj i likovnoj umjetnosti Bosne i Hercegovine

**Radmila Jovandić Đapić** (1946, Sarajevo) je 1971. godine diplomirala na Fakultetu primijenjenih umjetnosti i dizajna u Beogradu, a
1976. završila postdiplomske studije na istom fakultetu, te imala prvu samostalnu izložbu na Grafičkom kolektivu. Od 1973. do 1992. godine radi kao asistentica, potom docentica te vanredna profesorica na Akademiji likovnih umjetnosti u Sarajevu. Godine 1992. radi tri
semestra specijalizacije iz litografije i dubokog tiska na Visokoj školi za umjetničko-industrijski dizajn (UMPRUM) u Pragu. Od 1998. do 2001. radi kao nastavnica u Školi za dekor i oblikovanje porcelana (AFPI), Limoges, Francuska. Članica je Udruženja likovnih umjetnika BiH, Udruženja likovnih umjetnika primjenjene umjetnosti BiH, Maison des Artristes u Francuskoj, a od 1992. godine i živi u Francuskoj. Kao samostalna umjetnica istražuje i radi u raznim oblastima likovne i primijenjene umjetnosti i animira kurseve grafike.

**Nada Pivac** (1926–2008), rođena u Čapljini – nagrađivana bosanskohercegovačka slikarica i pedagoginja, članica Udruženja likovnih umjetnika BiH od 1960. godine. Diplomirala je na Akademiji likovnih umjetnosti u Beogradu 1953, a 1955. je završila postdiplomski studij u klasi prof. Nedeljka Gvozdenovića. Bila je jedna od osnivačica Akademije likovnih umjetnosti u Sarajevu i Akademije likovnih umjetnosti u Širokom Brijegu, na kojoj je i predavala. Za svoj rad dobila je veliki broj nagrada, a najznačajnije su: Plaketa Univerziteta za doprinos u njegovom razvoju, Šestoaprilska nagrada Grada Sarajeva, Godišnja nagrada ULUBiH-a, Nagrada za slikarstvo Collegium artisticum, Nagrada Republičke zajednice za kulturu BiH i brojne druge. Umrla je u Sarajevu.

**Emira Turnadžić** (1955, Zagreb) – slikarica. Diplomirala je 1979. godine na Akademiji likovnih umjetnosti u Sarajevu. Nakon toga je dvije godine radila u Slikarskoj majstorskoj radionici Ljube Ivančića i Nikole Reisera i predavala slikanje na sarajevskog Akademiji. Godine 1981. je dobila nagradu na Jedanaestom bijenalu mladih u Rijeci i Nagradu za slikarstvo Collegium Artisticum u Sarajevu. Živi i radi u Ljubljani.

**Rajka Merćep** (1904–1961) rođena je u Bileći. Bila je vajarka i keramičarka, i jedina umjetnica iz BiH koja je između dva rata ostvarila značajnu karijeru. Govorila je šest stranih jezika i bila izuzetno obrazovana i gotovo neprimijećena u BiH. Nakon Prvog svjetskog rata sa porodicom se seli u Sarajevo. U ranoj mladosti je bila zainteresovana za književnost, pozorište, filozofiju i likovne umjetnosti. Prve upute iz vajarstva dobija od Ive Despić i Ante Matkovića, a potom odlazi u Zagreb da nastavi školovanje na Akademiji kod Ivana Meštrovića. Odlučuje da živi u Parizu gdje, uz vajarstvo, pohađa i kurseve iz keramike. Studirala je na Academie Colarossi i Academie de la Grande Chaumiere. Godine 1930. postiže svoj prvi uspjeh sa bistom Lik Azije na Salonu nezavisnih. Kritičari ovog rada su u Rajki okarakterisali mušku odvažnost. Između 1935. i 1937. se vraća u Sarajevo. Međutim, zbog muževog poslovnog neuspjeha, izgubivši svu imovinu, sele se ponovo u Pariz gdje provodi ostatak života i izlaže u pariskim salonima. Redovno je učestvovala i na izložbama jugoslavenskih umjetnika/ ca u Parizu i van njega, tako održavajući dodir sa domovinom. Radila je i skulpture u kamenu, terakoti i bronzi, sa primjetnim zanimanjem za forme ženskog tijela i pokreta. Također je radila i crteže na kojima potencira formu, masu i skulptorski oblik. Rajkini crteži spadaju među najbolje realizacije ove vrste u bh. umjetnosti.

**Lujza Kuzmić Mijić** (1889–1959) rođena je u Sarajevu. Ostavila je značajan trag u razvoju bosanskohercegovačkog slikarstva. Nakon
završetka Više djevojačke škole, 1906. godine, upisuje privatni slikarski kurs kod profesora Jana Karela Janevskog, 1907. godine odlazi
na studij slikarstva u Beč a nakon privatnog kursa kod profesora Roberta Šefera pohađa Umjetničku školu za žene. Ova škola je bila
znatno liberalnija od Akademije što je ostavilo traga i utjecaja na Lujzin rad približavajući je idejama plenerista i impresionista. Tako je njena karijera na samom početku bila usmjerena na modernije tokove umjetnosti. Krajem dvadesetih i početkom tridesetih godina XX vijeka, Lujza se našla na samom vrhuncu svoje umjetničke zrelosti slikajući portrete, pejzaže i mrtvu prirodu. Za ovo je presudnu ulogu
imala Blažujska kolonija, koju je pohađala početkom dvadesetih godina prošlog vijeka, a koja je usmjeravala na likovnu umjetnost
prema moderni, prema fovizmu, ekspresionizmu a posebno Sezanu. Lujza usvaja Sezanov model građenja forme i organizacije boje što se
vidi iz njenih radove mrtve prirode. Kritičari njenog djela su njene radove okarakterisali ženskim slikarskim kvalitetima na izložbama
u Osjeku i Sarajevu. Tako Lujza vođena patrijarhalnim morlanim normama, na samom vrhuncu svoje umjetničke karijere, 1927. godine
napušta slikarstvo i posvjećuje se isključivo porodici i mužu, uvaženom slikaru Karlu Mijiću. Njen skroman opus danas broji dvadesetak uljanih slika, petnaestak crteža i nekoliko akvarela.

**Memnuna Vila Bogdanić** (1934–2004), bosanskohercegovačka umjetnica, rođena je u Mostaru. Godine 1955. završava Školu za
primijenjenu umjetnost u Sarajevu, 1960. godine diplomira na Akademiji likovnih umjetnosti u Beogradu, a 1962. završava postdiplomski
na istoj Akademiji, Odsjek za grafiku. Od 1971. do 2004. godine živjela je i stvarala u Perthu u Australiji, gdje je i umrla.

**Ljiljana Molnar Talajić** (1938–2007), rođena u Bosanskom Brodu; bila je prvakinja Sarajevske opere do 1975. godine, a do 1980.
godine prvakinja opere Hrvatskog narodnog kazališta u Zagrebu. Studij solo pjevanja završava na Muzičkoj akademiji u Sarajevu 1961,
a postdiplomski 1963. godine. Prvi nastup na opernoj pozornici imala je tokom studija u Sarajevu 1959. godine, kao grofica u Mozartovom
Figarovu piru. U Sarajevskoj operi je pjevala 15 godina, a od 1975 do 1980. godine je bila prvakinja Zagrebačke opere. Za svoju Ćo-ćo San
nagrađena je u 1967. godine u Tokiju, a 1969. je dobila nagradu za Aidu na firentinskom Maggiju Musicale, te postaje svjetska primadona.
Nakon toga su slijedile najveće svjetske pozornice: državna Opera u Beču, Scala u Milanu, Covent Garden u Londonu, Metropolitan u New Yorku. Umrla je u Zagrebu, 2007. godine.

**Nada Ludvig Pečar** (1929–2008), kompozitorka, rođena je u Sarajevu. Muzičko školovanje je započela 1939. godine, a nastavila 1945. godine (prekinuto zbog Drugog svjetskog rata) na Odsjeku za muzičku teoriju i pedagogiju na Državnoj muzičkoj školi. Školu je
završila 1953. kada nastaju i njeni prvi kompozitorski radovi za klavir Svita (u G-molu, G-duru i E-molu) i Preludij i fuga. Muzičku akademiju upisuje 1955. godine, prvo studira dirigovanje a zatim, 1957. i kompoziciju. Zatim 1959. prelazi na Akademiju za glasbo u Ljubljani. Redovni studij završava 1962. godine, a 1966. i postdiplomski. Radni vijek počinje odmah po završetku Srednje muzičke škole, kao nastavnica klavira i teorijskih predmeta u Nižoj muzičkoj školi, a nakon završetka Akademije za glasbo nastavlja raditi kao profesorica teorijskih predmeta u Srednjoj muzičkoj školi. U obje ove škole slovila je kao izuzetna i omiljena pedagoginja o čemu govore diplome i priznanja, a naročito njeni učenici/e od kojih će mnogi krenuti stazama muzičke profesije. Za predavačicu muzičkih oblika na Muzičkoj akademiji izabrana je 1969, da bi, prošavši redovne akademske izborne stepenice, za redovnu profesoricu bila izabrana 1984. Od 1965 do 1966. radi kao muzička urednica TV Sarajeva, a neko vrijeme i kao predavačica na Pedagoškoj akademiji. Pored kompozitorskog i pedagoškog rada, Nada je aktivna i kao spisateljica i koautorica stručnih radova predstavljanih na folklorističkim i muzikoterapeutskim skupovima, zatim udžbeničke literature za učenike/ce i nastavnike/ce muzičkog odgoja, kao uređivačica emisija za radio i televiziju, autorica članaka i studija u stručnoj publicistici. Članica je Udruženja kompozitora BiH od 1953, čijom je predsjednicom bila od 1981. do 1982, a također je bila članica Predsjedništva SOKOJ-a od 1982. do 1984. Za sav taj rad dobila je Plaketu s diplomom Univerziteta u Sarajevu, Diplomu povodom proslave 20. godišnjice Škole za osnovno muzičko obrazovanje Vojislav Vučković, Diplomu za postignute rezultate u nastavi muzike Osnovne zajednice obrazovanja Sarajevo (1971). U penziju odlazi 1989. Nakon što se vratila u poslijeratno Sarajevo iz SAD-a, narušenog zdravlja i shrvana smrću muža, odlazi u Beč kod kćerke Judite, gdje je i umrla 2008. godine. Njeno stvaralaštvo značajno obilježava jednu epohu i započinje žensku liniju doprinosa cjelokupnom kompozitorstvu savremene BiH.

**Anđelka Bego Šimunić** (1941) je rođena u Sarajevu, gdje završava Srednju muzičku školu na Odsjeku za klavir, gimnaziju i
Muzičku akademiju. Studij kompozicije na Muzičkoj akademiji u Sarajevu završila je 1967. a postdiplomski 1973. godine. Od 1969.
radila je kao profesorica harmonije, kontrapunkta, solfeggia i teorije muzike u Srednjoj muzičkoj školi. Od 1973/74. do 1975. je honorarna asistentica, a od 1975. dobija stalno zaposlenje na Muzičkoj akademiji na predmetima kompozicije i orkestracije, a povremeno predaje i muzičko-teorijske predmete. Bila je članica UKBiH od 1965. i njegova predsjednica od 1986. do 1992. Jedna je od pokretačica prijeratnog značajnog festivala Dani muzičkog stvaralaštva BiH. Od 1978. do 1987. bila je čalnica uredništva časopisa Zvuk, a prodekanesa
Muzičke akademije je bila od 1987 do 1989. Prvi put se publici predstavila 1966. djelom Allegreto scherzoso, za simfonijski orkestar u izvedbi Simfonijskog orkestra Radio Sarajeva. Iste godine izvedeno joj je djelo Sonatina in Es, a 1971. koncert za klavir i orkestar, u izvedbi pijanistice Milice Šnajder i Simfonijskog orkestra RTV Sarajevo.

**Rada Nuić** – kompozitorka. Na Muzičkoj akademiji u Sarajevu diplomirala je na Teoretsko-pedagoškom odsjeku (1969), a potom je
upisala kompoziciju u klasi profesora Miroslava Špilera. Radni vijek je provela kao muzička urednica na Radio Sarajevu, kasnije Radiju
Federacije BiH. Radoznalost na planu istraživanja mogućnosti radija kao medija zvuka dovela ju je do ostvarenja nekoliko kompozicija iz
domena radiofonske muzike i miješane elektronike, čime Rada Nuić uvodi Radio Sarajevo u krug radiostanica koje u svom okrilju njeguju specifično radiofonsko stvaralaštvo, odnosno radiofonsku muziku. Radiofonskim kompozicijama predstavljala je Jugoslaviju i BiH na prestižnim takmičenjima kao što su Prix Italia i Prix mouflon, te na smotri elektroakustičkog stvaralaštva u Šokholmu. Istovremeno je bila angažovana na televiziji kao voditeljica, scenaristica i autorica muzike u brojnim televizijskim emisijama, filmovima i obrazovnim serijalima. Autorica je muzike i za brojne pozorišne predstave te za četiri kratka filma, a na bh. i međunarodnim pozorišnim i drugim festivalima nagrađivana je za najbolju muziku. Balet Prizivanje Peruna (praizvedba – maj, 1988) jedan je od najigranijih baleta na sceni
Narodnog pozorišta u Sarajevu. Upotreba starobosanskog folklora u njenim kompozicijama prisutna je u mjeri koja određuje stvaralačku
estetiku kompozitora/ke. Rada Nuić se intenzivno bavila i pisanjem za dnevnu štampu i periodiku.

**Julija Pejnović** (1903–1987) bila je operska pjevačica, sopranistica i glumica koja je ostavila neizbrisiv trag na umjetničkoj sceni Banje Luke. Predavala je klavir i solo pjevanje u Muzičkoj školi u Banjoj Luci.Živjela je za muziku i svoje učenike.

**Savka Krčmar** je članica Udruženja likovnih umjetnika BiH od 1983. godine i dobitnica Zlatne diplome za najbolji portret na Šestoj
izložbi jugoslavenskog portreta 1987. godine. Završila je Srednju umjetničku školu u Sarajevu, a Fakultet likovnih umjetnosti u Beogradu.
Godinama učestvuje na godišnjim izložbama Udruženja likovnih umjetnika BiH, Mali format. U mladosti je bila i padobranka. Živi i slika u Sarajevu.

## Tri žene iz popularne kulture

**Silvana Armenulić** (Zilha Bajraktarević) (1931–1976) rođena je u Doboju. Jedna je od najvećih zvijezda narodne muzike bivše
Jugoslavije, vlasnica brojnih zlatnih i srebrnih ploča te mnogobrojnih tiraža. Glumila je i u nekoliko filmova i serija gdje je uglavnom
tumačila uloge pjevačice. Umrla je u saobraćajnoj nesreći u oktobru 1976. godine. Po nekim procjenama, do danas je izdato više od dva
miliona nosača zvuka sa njenim pjesmama.

**Izeta Beba Selimović** (1939–1982) rođena je u Trebinju. Jedna je od popularnih i najboljih interpretatorki sevdalinki u BiH. U Sarajevo dolazi 1943. godine gdje završava školovanje. Pjevačku karijeru je započela 1957. godine u Radio Sarajevu i ubrzo postala veoma popularna. Cijelu karijeru je posvetila izvornoj sevdalinki i zadržala je njenu originalnost bez imalo modernizacije. Dobitnica je Povelje Zlatne značke RTVSA, Oskara za životno djelo (Tuzla, 2008), te mnogih drugih priznanja i povelja za muzički uspjeh i nesebičnu pomoć u humanitarnim koncertima.

**Jadranka Stojaković** (1950, Sarajevo). Prvi samostalni nastup je imala 1968. godine na festivalu Mladi pjevaju proljeću. Svirala
je akustičnu gitaru i usnu harmoniku. Diplomirala je na Likovnoj akademiji u Sarajevu. Obradom sevdalinki se počinje baviti kasnih
sedamdesetih godina, kao i obradom poezije Desanke Maksimović u novom muzičkom aranžmanu. Bila je urednica u muzičkoj produkciji RTRS-a. Radila je i primijenjenu muziku za televiziju (dječije emisije Televizije Sarajevo), te je napisala uvodnu temu za Četrnaeste zimske olimpijske igre 1984. u Sarajevu. Od 1988. godine živjela je i radila u Japanu, a 2012. se vraća u BiH. Od 1970-ih je nastupala
na brojnim muzičkim festivalima u Sarajevu, Zagrebu, Opatiji i Beogradu. Učestvovala je na jugoslavenskom izboru za pjesmu Evrovizije 1972. godine. Izdala je četiri LP albuma, i za mnoge je najpoznatija bosanskohercegovačka i jugoslavenska kantautorica zabavne
muzike, i autorica brojnih urbanih šansona i šlagera iz sedamdesetih i osamdesetih godina.

## Crtica o sportu

O prilikama u sportu nije bilo riječi u ovom djelu, iako je zasigurno bilo žena koje su imale uspjehe i pomjerale granice. Na ovom mjestu donosimo dio intervjua sa Milkicom Milojević – jednom od prvih fudbalskih sutkinja u BiH i SFRJ. Milkica Milojević  je danas novinarka i dugogodišnja aktivistkinja feminističkog pokreta, a ovdje prenosimo njene riječi jer pružaju širu sliku o poziciji žene u muškom sportu kakav je fudbal. U doba kad se kod mladih javljaju prva interesovanja za neki hobi,kad se svi traže u nečemu, mene je zainteresovao fudbal i suđenje,prisjeća se Milkica. Na radnoj akciji 1979, u Brodu, umjesto kurseva vezenja, šivenja ili saniteta, izabrala je da se prijavi na obuku za fudbalske sudije. (…) Milkica je tada odlučila da će da savlada pravila igre i pokazala se Najboljom u grupi. Ipak, i dalje niko nije očekivao da će polagati sudijski ispit i uključiti se u rad Saveza fudbalskih sudija. (…) Na prvoj utakmici kapiten jedne ekipe je tražio odgađanje početka koji minut da bi otišao i sutkinji nabrao cvijeće na obližnjoj livadi. Milkica je sudijski ispit položila sa ocjenom 4, ali ni tad nije počela da sudi. Na sastancima fudbalskih sudija nije nikako dobijala utakmice na kojima bi sudila. Kada je zatražila odgovor na pitanje zašto je to tako, objašnjeno joj je da ona može da sudi samo na utakmicama ženskog fudbala. Ako su i postojali ženski fudbalski klubovi, oni su bili prvoligaši, a ja kao početnik nisam mogla da sudim u toj ligi. Osim toga, propisi na kojima je lokalni Savez sudija zasnivao svoju odluku nisu striktno propisivali da ja ne mogu da sudim u utakmicama muškog fudbala, priča nam sagovornica. Kako je poznavala upravni postupak i bila istrajna sa željom da sudi, obratila se Savezu fudbalskih sudija Jugoslavije sa molbom za autentično tumačenje propisa. U doba kad je ona uputila molbu, broj sutkinja je bio zanemariv. Odgovor na njenu molbu saznala je iz štampe – tadašnje zagrebačke Sportske novosti, na naslovnici su donijele naslov Žena može
i na A listu. Na sljedećem sastanku sam dobila zaduženja, i činjenica da neko zna da se izbori sa postupcima fudbalskog svijeta, koji je bio vrlo surov, bila je veliko dostignuće, priča nam sagovornica. (…) Za svoje suđenje kaže da je bilo poprilično oštro. Ipak, to je bio donekle i logičan izbor. Kao žena, znala sam da moram da budem oštrija, jer nisam bila u situaciji da mogu da se izborim sa puno krupnijim i fizički nadmoćnijim igračima od sebe na terenu na drugi način, objašnjava sagovornica. Na jednoj utakmici isključila je čak i bivšeg jugoslavenskog reprezentativca Jovana Aćimovića, jer je uz galamu na igrače, ometao rad pomoćnog sudije. (…) Na jednoj utakmici omladinaca u Beogradu, glavni sudija se nije pojavio. Milkica je bila prvi pomoćni sudija i po pravilima je trebala da sudi. Ipak, delegat Saveza fudbalskih sudija je odlučio da Milkica neće suditi. Ona je napustila utakmicu i nakon određenog vremena dobila poziv za disciplinsku komisiju. Odbila sam da pristupim komisiji i izjasnila se da nisam kriva, kaže ona. Savez fudbalskih sudija je priznao grešku, i iako je još neko vrijeme bila aktivna, tu se otprilike završila njena sudijska karijera.

## Još neke od žena koje su zadužile bh. društvo svojim radom

**Marija Kecmanović** (1904–1992) radila je kao profesorica u gimnaziji u Banjoj Luci, da bi kasnije postala prva žena na funkciji
direktorice Ekonomske škole u Banjoj Luci, što je bio veliki uspjeh za ženu u tadašnje vrijeme. Ostala je upamćena samo po dobru kod
svojih kolega/ica i učenika/ca. Bila je udata za Dušana Zeljkovića. Vuka Marković (1911–1996) osnovala je 1955. godine Centar za vaspitno-obrazovni život djece u Banjoj Luci, današnje Dječije pozorište, i time omogućila brojnim generacijama djece da uživaju
u predstavama.

**Mira Kesić** (1914–1997) diplomirala je na Filozofskom fakultetu u Skoplju, Odsjek za sociologiju i etnografiju. U periodu od 1945. do 1947. godine bila je angažovana na poslovima pronalaženja i zbrinjavanja ratne siročadi. Godine 1947. osniva se Ustanova socijalne zaštite za djecu bez roditeljskog staranja pod nazivom Rada Vranješević, sa Mirom Kesić kao upravnicom.

**Roza Papo** (1914–1984), rođena u Sarajevu; bila je doktorica, učesnica NOB-a i generalka-majorka sanitetske službe JNA.
Medicinski fakultet je završila 1939. u Zagrebu. Prije Drugog svjetskog rata je radila kao doktorica u bolnicama u Sarajevu, Begovom
Hanu i Olovu. Poslije okupacije Kraljevine Jugoslavije 1941. godine uspostavila je veze sa Narodnooslobodilačkim pokretom na Ozrenu
i sarađivala sa Ozrenskim partizanskim odredom, a u decembru mu se pridružila i postala upravnica bolnice Odreda. Potom je bila referentkinja saniteta Prvog udarnog bataljona i Šeste istočnobosanske udarne brigade 1943. godine. Prilikom evakuacije ranjenika iz manastira Lovnica i okoline Šekovića, formirana je velika partizanska bolnica u selu Donja Trnova, kod Bijeljine, čija je organizatorica i upravnica bila Roza. Septembra 1943. godine postavljena je za referentkinju saniteta i upravnicu bolnice Sedamnaeste istočnobosanske
divizije, a kasnije je bila upravnica Hirurške pokretne bolnice Druge armije JNA. U članstvo Komunističke partije Jugoslavije (KPJ)
primljena je 1942. godine. Poslije oslobođenja Jugoslavije nastavila je profesionalnu doktorsku karijeru u Jugoslavenskoj armiji. Završila je specijalizaciju iz infektologije i bila prva načelnica novoformirane Klinike za zarazne bolesti 1961. na Vojnomedicinskoj akademiji (VMA), a od 1965. je bila i profesorica za infektivne bolesti. Bila je predsjednica Glavne vojno-ljekarske komisije. Penzionisana je u činu generalke-majorke sanitetske službe JNA i bila jedna od dvije žene sa generalskim činom u JNA. Umrla je u Beogradu. Nositeljica je Partizanske spomenice 1941. i drugih jugoslavenskih odlikovanja, među kojima su Orden zasluga za narod, sa srebrnom zvijezdom i Orden bratstva i jedinstva, sa srebrnim vijencem.

**Olga Humo** (1919, Beograd) bila je učesnica NOB-a i profesorica na Filozofskom fakultetu u Beogradu. Udajom za Avdu Humu 1940.
prelazi da živi u Sarajevo do početka Drugog svjetskog rata. Nakon poroda 1942. godine u Mostaru biva uhapšena i sprovedena u Sarajevo. Iz zatvora bježi uz pomoć Partije i odlazi u partizane. Kao prevoditeljica sa dr. McKenzyjem obilazi partizanske bolnice. Priključuje se Vrhovnom štabu VOJ-a i POJ-a gdje prevodi biltene i razgovore savezničkih vojnih misija. Preuzima funkciju lične sekretarice, Vrhovnog komandanta NOV-a i POJ-a, Josipa Broza Tita, a 1944. godine prisustvuje razgovoru Tita i Churchilla u Napulju kao Titova lična prevoditeljica. Nakon oslobođenja Beograda, 1945. godine je pripremala Titov dolazak.Od 1945. do 1956. je živjela u Sarajevu gdje je radila kao profesorica u gimnaziji i kao asistentica na tek osnovanom Filozofskom fakultetu. 1959. godine je doktorirala na Filozofskom fakultetu u Beogradu i radila na Katedri za engleski jezik.

**Nađa Biser Taso** je rođena ranih dvadesetih godina XX vijeka. Bila je članica SKOJ-a, učesnica NOB-a, profesorica fonetike na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Sarajevu, predsjednica skupštine SABNOR-a Kantona Sarajevo. Danas aktivno učestvuje na konferencijama i TV emisijama vezanim za NOB, socijalistički period u Jugoslaviji i ženska pitanja. Također, svake godine obilazi obilježavanja godišnjica bitki i stradanja učesnika/ca NOB-a i njihovih spomen obilježja.

**Rahela Perišić** (1922, Sanski Most) se priključuje 1941. godine antifašističkoj borbi nakon što je bila zatvorena od strane ustaša u
Drvaru, i puštena nakon oslobođenja Drvara. Njena antifašistička borba počinje u bolnici u Drvaru, gdje je kao članica Desete krajiške
brigade u toku rata zbrinjavala dosta djece prilikom napada na gradove. Prima Medalju za hrabrost i zaslugu za napore da spasi što veći
broj djece. Godine 1944. obolijeva od upale pluća i biva prebačena u bolnicu na oslobođenu teritoriju. Ubrzo nakon oporavka počinje da
radi u Bosanskom Petrovcu, Grahovu, Jajcu i Travniku u omladinskim organizacijama, te biva izabrana za jednu od vodećih članica
Ujedinjenog saveza antifašističke omladine Jugoslavije u BiH. Organizuje omladinu da prenose ranjenike, kopaju, oru i siju, što je bilo
od velike pomoći za vojsku. Njena organizacija je, također, pokrenula i kurs opismenjavanja omladine. Dobila je mnoge nagrade za svoj
rad, između ostalog, za služenje BiH, doprinos u borbi i poslije rata, za rad sa djecom, itd. Nakon završetka rata odlazi u Sarajevo gdje
se pridružuje svojoj porodici, te završava gimnaziju. Godine 1946. učestvuje u građenju pruge Brčko – Banovići gdje upoznaje muža
i udaje se 1950. godine. Muž joj je bio pilot, a kada biva prebačen u službu u Beograd, Rahela tamo s njim nastavlja svoj život. U Beogradu završava učiteljsku školu, nakon čega se porodica seli u Niš, gdje je radila u Muzeju narodnooslobodilačke borbe. Potom se
vraćaju u Beograd gdje je Rahela, do penzije, 1969. godine, radila uInstitutu za historiju radničkog pokreta. Rahela je i majka troje djece i baka šestero unučadi.

**Jelena Čehić** (1924–2006), rođena u Sarajevu, bila je SKOJ-evka, učesnica u NOB-u, profesorica jezika i književnosti, glavna urednica Izdavačke kuće Veselin Masleša. Diplomirala je na Filozofskom fakultetu u Sarajevu i 1949. godine postaje direktorica Izdavačko-
knjižarskog preduzeća Polet. Godine 1950. muž joj odlazi na Goli otok, a Jelena ostaje sama s dvoje djece. Pošto je odbila da se razvede,
biva iseljena iz stana i gubi zaposlenje u Poletu. Godine 1952. je postala urednica za dječiju i omladinsku književnost u Državnom
izdavačkom preduzeću Svjetlost, a 1953. je prešla da radi u Izdavačkoknjižarskom preduzeću Veselin Masleša gdje je 1959. postala glavna urednica, a 1969. direktorica Izdavačkog sektora i glavna urednica. Umrla je u Sarajevu 2006. godine.

**Fatima Mušić Manojlović** je bila prva pilotkinja u BiH. Završila je obuku na Trojki u Prvoj klasi pilotske škole Aerokluba Sarajevo i 11. septembra 1950. dobila svjedočanstvo. Fatima je bila članica Aerokluba Sarajevo od 1948, kada je na aerodromu Butmir napravljen
snimak grupe od 20 vazduhoplovaca oko jedrilice Ždral. Fatima sada živi u Kanadi.

**Ljiljana Sakić** (1955, Sarajevo) je prva inspektorica za saobraćaj u Jugoslaviji. Godine 1975. je završila Saobraćajno-tehničku školu, nakon čega se zaposlila u Regionalnom sekretarijatu unutrašnjih poslova. Fakultet političkih nauka, Odsjek za sociologiju upisala je 1976. godine. Uporedo sa poslom u roku završava fakultet, i još šest mjeseci radi kao policajka na sarajevskim ulicama. Godine
1981. postala je prva inspektorica za saobraćaj na prostorima bivše Jugoslavije. Najduže je radila na vaspitno-obrazovnom djelovanju
u saobraćaju i u toku deset godina obišla skoro sve osnovne škole u BiH. Godine 1990. upisala je Pravni fakultet, koji završava 1996.
Radila je i kao glavna inspektorica na obezbjeđenju koncerta grupe U2 u Sarajevu, 1998. godine. Od 1987. do 2001. godine je pisala za
djecu i objavila šest knjiga. Godine 1978. je u Beogradu bila jedna od čuvarki Brigitte Monhaupt, njemačke teroristkinje i članice RAF-a
(Red Army Faction), koja je bila uhapšena u Zagrebu i čuvana šest mjeseci. Godine 2005. pridružila se Stranci demokratske akcije
(SDA) i postala članica predsjedništva u Glavnom odboru stranke. Ljiljana je, također, i zamjenica predsjednika Glavnog odbora u
stranci i članica Suda časti.

**Emina Pašalić** (1919–1983)rođena je u Bratuncu, a veći dio svog života posvetila je borbi za emancipaciju žene u društvu. Nakon što
su na Prvom kongresu žena BiH delegatkinje, muslimanke, započele akciju skidanja zara i feredže, Emina je među prvima akciju započela
u bratunačkim selima, gdje je tradicija imala duboke korijene. Nakon toga se zalagala i za opismenjavanje i kulturno uzdizanje seoske
ženske omladine. Bila je organizatorica mnogih društveno korisnih akcija, te je podučavala žene krojenju i šivenju. Kroz tu višegodišnju
obuku prošlo je na stotine mladih žena koje su na taj način stekle samostalnost i sposobnost privređivanja za sebe i svoju porodicu. Uz
opismenjavanje i kurseve šivenja, žene su počele izlaziti iz kuća, koje su im do tada bile jedina škola.

**Milena Filipović** (1923–1998). Nakon udaje se 1947. godine doseljava na područje Srebrenice, Skelana i Bratunca, gdje je njen muž
radio. Tu ostaje do smrti. Milena se posebno isticala u ubjeđivanju žena, prvenstveno na selima, da skinu zarove, te je aktivno pomagala
ženama oko domaćinstava u želji da se život na selu modernizuje, učila je žene kako da se staraju o kući i kućnom redu, i kulinarstvu.
Pažnju je posvećivala i odgoju djece za koju seoske žene, radeći u kući i bašti, nisu imale toliko vremena. Milena je bila jedna od prvih
žena koja je nekoliko puta izabrana za odbornicu Skupštine općine Bratunac, a svoj politički angažman je koristila za isticanje potreba
običnih ljudi i uključivanje žena u društveni život. Dugo godina je bila predsjednica Antifašističkog fronta žena (AFŽ) i značajno doprinijela oslobađanju od predrasuda o potčinjenom položaju žena. Godine 1966. je ukazom Josipa Broza Tita odlikovana Medaljom zasluga
za narod.

**Radenka Stevanovi**ć (1929) je prva žena koja je u Skupštini općine Bratunac zauzela odborničku poziciju. Zalagala se za
samoosvještavanje žena radi njihovog oslobađanja od potlačenosti. Učestvovala je u sportskim aktivnostima i isticala se i na omladinskim
sletovima u Sarajevu. Uključuje se i u AFŽ, a početkom pedesetih je Sakić, obavljen maja 2014. godine. kao predstavnica srebreničkog sreza prisustvovala Kongresu AFŽ-a. Zalagala se za kulturno uzdizanje i osvještavanje seoskih žena, te sa ostalim aktivistkinjama obučavala žene o odgoju djece, o brizi za kuću i kulinarstvu, davala im kurseve šivenja i krojenja i opće higijene.

**Mirjana Đukanović** je rođena u Opravdićima kod Bratunca. Nakon završetka Učiteljske škole u Bijeljini, postaje prva učiteljica
u novootvorenoj školi u Konjevićima. Organizovala je i kurseve kuhanja, a pedesetih godina je primljena u KPJ. Godine 1978. je izabrana za predsjednicu Općinske konferencije Socijalističkog saveza radnog naroda Bratunac. Vodila je mnoge sekcije: za poljoprivredu
i selo, za omladinu i sport, za kulturu i informisanje. Nagrađena je više puta za svoj rad. Godine 1980. postaje zamjenica predsjednika
novinskog savjeta Fronta slobode Tuzla, a 1981. postaje prva direktorica Dječjeg obdaništa u Bratuncu, gdje radi do penzije 1997. godine. Objavljivala je i naučne radove u Biološkom listu i u časopisu međuopćinskog Pedagoškog zavoda Tuzla, Sredine.

**Radmila Vasić** (1950, Bratunac), profesorica književnosti, bila je profesorica u srednjoj školi u Bratuncu od 1974. do 1985. godine,
a 1983. postaje prva predsjednica Općine Bratunac. Za vrijeme njenog mandata su, između ostalog, poduzete aktivnosti na tome da se
žene ohrabre i više uključe u sve društvene akcije i tako sadržajnije učestvuju u životu i budućnosti Bratunca.

**Elza Vinkešević Beatović** (1941, Srebrenica). Jedna od prvih aktivistkinja u Sekciji za društvenu aktivnost žena. U aktivu žena se brzo
afirmisala i utjecala na pozitivne promjene u društveno-političkom ambijentu Bratunca. Za svoj doprinos je više puta nagrađena, između
ostalog Zahvalnicom za doprinos u radu Socijalističkog saveza općine Bratunac 1980. godine, te Srebrenom značkom SSOBiH za
izuzetno zalaganje i postignute rezultate u radu SO Bratunac.

**Milijana Jašinski** (1950, Srebrenica) je istaknuta bratunačka aktivistkinja, borkinja za prava žena i humanistkinja. Pružanjem
pomoći po udaljenim selima daje primjer pomoći žene ženama. Od 1978. do 1992. godine bila je redovna članica Sekcije za društvenu
aktivnost žena pri Socijalističkom savezu. Nakon trogodišnjeg angažmana biva izabrana za predsjednicu Sekcije za žene. Godine
1985. biva reimenovana za istu poziciju zbog predanosti i doprinosu emancipaciji svih žena. Sekcija je promijenila život mnogih žena
samom činjenicom da nisu bile prepuštene same sebi.

**Tahira Buljubašić** (1930, Bratunac) jedna je od prvih bratunačkih aktivistkinja, a učestvovala je u radnim akcijama izgradnje države. Nakon što se udala i postala majka, aktivnije se uključila u društveni život Bratunca. Za svoj angažman dobila je mnogobrojna priznanja, između ostalih i priznanje Crvena knjiga, kojim su nagrađivani najaktivniji članovi i članice tadašnje države.

## Opće napomene za socijalistički period

Iz ovog kratkog pregleda položaja žena u SFRJ nemoguće je ne zaključiti da su žene zaista dosegle veći stepen emancipacije i ravnopravnosti nego što je to bio slučaj prije ovog perioda. Ono što je također bitno podvući jeste i to da su žene svojom borbom, neumoljivom požrtvovanošću i predanošću same izborile prava koja su im nakon Drugog svjetskog rata i zakonski omogućena. Ta njihova
borba i socijalistički postulati doveli su i do javnog i političkog zagovaranja ravnopravnosti žena i muškaraca.

Međutim, ono što se u ovom dijelu knjige također htjelo prikazati jeste i to da je, bez obzira na zakone i ustavna načela koja proklamuju
ravnopravnost, duboko ukorijenjeni tradicionalni i patrijarhalni modus vivendi pružao otpor ženskoj emancipaciji i ženskoj aktivnosti van
privatne sfere. Iako su žene postale aktivnije u javnoj sferi, stekle pravo na rad i zaposlenje i ravnopravno učestvovale u građenju socijalističke države i boljeg društva, u periodu odmah nakon Drugog svjetskog rata uočen je i otpor prema opismenjavanju i školovanju žena i ženske djece kao i negativni stavovi porodice prema izlasku žena u javnu sferu.

Govoreći u generalnim tezama, identitet žene kao majke ipak je ostao osnovni identitet jugoslavenske žene, a odmah nakon njega je dolazio identitet žene radnice. Broj žena u politici i na većim rukovodećim pozicijama je uprkos svemu ostao nizak, a to stanje je bilo gotovo
nemoguće promijeniti. Iako je politički vrh stalno naglašavao potrebu žena u politici, 1953. godine ukidanjem AFŽ-a, masovne ženske organizacije koja je imala i političko djelovanje, nije teško uočiti kontradikcije zvaničnih političkih stavova u vezi sa ženskim političkim djelovanjem i ravnopravnošću spolova. Kako ističe Ana MiškovskaKajevska, AFŽ je stajao na putu osiguravanja moći Komunističke
partije. Nakon njegovog ukidanja, rješavanje ženskog pitanja i ravnopravnosti spolova je spalo samo na žene, kao da su žene bile jedini dio društva. Ova autorica tako postavlja tezu da se može zaključiti i da je mainstreamovanje ženskog pitanja u socijalizmu bio način osiguravanja moći Komunističke partije u kojoj su dominirali muškarci, a ne nužno iskren pokušaj da se poboljša pozicija žena.

Ono što se možda najviše zamjera socijalističkom društvenom uređenju, kada se govori o ženskim pravima, jeste upravo ovo
onemogućavanje žena da postanu politički aktivnije i ravnopravni subjekti koji će postati aktivni agenti kreiranja svog položaja u društvu. Stoga se može zaključiti da, iako je donošenje zakona i ustavnih načela koja proklamuju ravnopravnost neizmjerno važno,
samo taj aspekt nije dovoljan te treba raditi i na izgrađivanju odnosa među ljudima i mijenjanju tradicionalnih patrijarhalnih uvjerenja,
ali i ženama omogućiti da i same na adekvatnim pozicijama moći utječu na kreiranje društva i rješavanje ženskog pitanja.

Broj žena u politici je ostao mali i osamdesetih godina pa tako i nakon raspada Jugoslavije. Pišući o nacionalizmu, patrijarhatu i
ratu u bivšoj Jugoslaviji, Žarana Papić iznosi tri razloga za mali broj žena u politici. Kao prvi razlog navodi da je 50 godina socijalizma učinilo žene pasivnima, dajući im značajna prava – pravo na rad, razvod, abortus, i ističući da socijalizam nije riješio žensko pitanje nego ga je adaptirao na dominantni patrijarhalni sistem na kom je socijalizam i zasnovan. Žarana Papić zaključuje da je socijalizam bio konglomerat različitih društvenih i ideoloških elemenata koji su bili komunistički, muški, patrijarhalni i autoritativni. Ženama je ponuđen specifičan miks progresivnih zakonskih prava i veoma
realan i uporan patrijarhat koji je upravljao njihovim sudbinama i svakodnevnim životom. Stoga žene nisu imale efektivnog političkog
iskustva, političkih alata ili strategije koje su mogle iskoristiti kada su nove demokratske transformacije počele da se dešavaju. Kao drugi razlog autorica napominje da nezavisni i moćni ženski pokret, koji je mogao omogućiti političke vještine, nije zaživio u bivšoj Jugoslaviji. Feminističke grupe koje su se pojavile sedamdesetih godina bile su periferne i animirale su mali broj žena. Konačno, treći razlog su nove političke stranke koje su propagirale ekstremni nacionalizam koji je bio militantan, nacionalistički i seksistički, a bilo ko ko mu se suprotstavio bio je označen izdajicom.

Ipak, padom socijalizma, raspadom Jugoslavije i ratovima u devedesetim godinama, te ubrzanom reptarijarhalizacijom i nacionalizmom
položaj žena u društvu doživio je retrogradne tendencije i znatno je pogoršan. Nestanak komunističke paradigme jednakosti i rastom konzervativne ideologije države, nacija ili religija u svakoj postkomunističkoj državi je bazirana na strategijama retradicionalizacije, instrumentalizacije i naturalizacije ženskih identiteta, njihovih društvenih uloga i simboličkih reprezentacija.

Prava koja su žene izborile i stekle u socijalizmu su zanemarena, a žene vraćene u privatni prostor. Muškarci su postali aktivni subjekti, ratnici a žene pasivni objekti i žrtve. Stoga se, iz današnje perspektive, pomalo nostalgično na socijalistički period gleda kao na period u kome su žene doživjele značajan napredak i osigurale bolji položaj u društvu. To i jeste tačno, ali je i daleko od toga da je žensko pitanje bilo u potpunosti riješeno. Decenijama dug ženski rad i zalaganje za bolje društvo u vrlo kratkom periodu su izbrisani, a na njegovo mjesto došlo je jačanje patrijarhata i osiguravanje muških pozicija moći.

## Crtica o Nadi

**Nada Ler Sofronić** je rođena 1941. u Sarajevu. Pripadnica je grupe prvih feminističkih teoretičarki u bivšoj Jugoslaviji. Dugo godina predavala je socijalnu psihologiju na Fakultetu političkih nauka u Sarajevu. Imala je aktivnu i vodeću ulogu u drugom talasu ženskog pokreta u regiji. Bila je konceptualna kreatorka Prve međunarodne feminističke konferencije u istočnoj Evropi, koja je održana u Studentskom kulturnom centru u Beogradu 1978. godine pod nazivom Drug-ca – Žensko pitanje. Novi pristup? Njena doktorska disertacija
smatra se prvom feminističkom tezom odbranjenom u socijalističkoj Jugoslaviji i dijelom je objavljena u knjizi Neofeminizam i socijalistička alternativa (1985). Svojim aktivizmom i naučnim radom obilježila je ne samo razvoj drugog vala feminizma u SFRJ, već je dala i značajan doprinos propitivanju rodne dimenzije globalnih neokonzervativnih trendova i pozicije žena u uslovima postsocijalističke tranzicije. Objavila je veliki broj teorijskih eseja i članaka. Bila je direktorica Centra za istraživanja politike i zagovaranja Žena i društvo u Sarajevu.

## Crtica o Žarani

Žarana Papić je rođena 4. jula 1949. u Sarajevu. Njena majka i otac su aktivno učestvovali u antifašističkoj borbi, suprotstavljali
se nacionalizmu i borili se za socijalnu pravdu, što je bio temelj za izgradnju ličnosti Žarane Papić – sociologinje, antropologinje, profesorice na Filozofskom fakultetu u Beogradu i na Ženskim studijama diljem regiona, te jedne od pionirki jugoslavenskog feminizma.
Žaranin prvi susret sa savremenom feminističkom teorijom desio se na Konferenciji hrvatskog sociološkog društva u Portorožu 1976.
godine. Iste godine je prisustvovala prvom kursu Ženskih studija organizovanom u Inter-Univerzitetskom Centru u Dubrovniku, nakon čega je, sa kolegicama i kolegama, organizovala prvu međunarodnu feminističku konferenciju u istočnoj Evropi pod nazivom Drugca – Žensko pitanje. Novi pristup? Ova konferencija je predstavila novi feministički pokret i teoriju preispitujući dominantni sistem, te omogućavajući osnivanje tvrdog jezgra grupe feministički nastrojenih teoretičarki i aktivistkinja u Jugoslaviji. Konferencija je predstavljala početak feminističke kritike patrijarhata u socijalizmu. Žarana Papić je pripadala prvoj poslijeratnoj generaciji jugoslavenskih feministkinja tako da je njen rad i aktivizam ostavio veliki utjecaj na razvoj mlađih generacija. Suosnivačica je beogradskog Centra za ženske studije (1992). U historiji jugoslavenskog feminizma Žarana Papić je upamćena kao jedna od njegovih pionirki. Tokom posljednjeg rata bila je jedna od prvih koja se suprotstavila nacionalističkim politikama i javno je govorila protiv rata. Jedna je od antinacionalističkih feministkinja koje su sve vrijeme radile na izgradnji mira i pomirenja, kako u BiH tako i u regionu. Svojim radom postavila je visoke feminističke standarde, kako u teoriji tako i u aktivizmu, boreći se istovremeno za ravnopravnije i pravednije društvo.Umrla je iznenada 2002. godine u Beogradu. Francuska vlada joj je posthumno dodijelila Palmes Academiques i Žarana je dobila titulu Chevalier dans l’Ordre des Palmes Academiques.

## Reference

1. ↑ Ramet, P. S., (1999), In Tito’s Time, u Gender Politics in the Western Balkans (ur. Ramet P. S.), University Park, Pennsylvania: the Pennsylvania State University Press, str. 91, pp. 89-100.
2. ↑ Kožul, F. (1973), Samoupravni i radni status žene u Jugoslaviji (rezultati istraživanja), Sarajevo,
Univerzitet u Sarajevu, Fakultet političkih nauka, str. 23.
3. ↑ Kožul, F. (1973), Samoupravni i radni status žene u Jugoslaviji (rezultati istraživanja), Sarajevo, Univerzitet u Sarajevu, Fakultet političkih nauka, str. 33
4. ↑ Stojaković, G., n. d.
5. ↑ Pantelić, I. (2011), Partizanke kao građanke, Beograd, Institut za savremenu istoriju; Evoluta, str. 56
6. ↑ Dijanić, D; Merunka-Golubić, M; Niemčić, I; Stanić, D., Ženski biografski leksikon, Ibid, str. 307
7. ↑ Stojaković, G., n.d. str. 38-39
8. ↑ Izvor: http://www.arhivyu.gov.rs/active/en/home/glavna\_navigacija/leksikon\_jugoslavije/konstitutivni\_akti\_jugoslavije/ustav\_fnrj.html (31. mart 2014)
9. ↑ Taljanović, A. (2010), Žena u politici BiH, Sarajevo, str. 51
10. ↑ U Ekonomija njege i brige izgradila je zemlju. Izvor. http://maz.hr/index.php/tekstovi/ clanci/15-ekonomija-nege-i-brige-izgradila-je-zemlju (24. maj 2014)
11. ↑ Stojičić, M., Ibid, str. 112
12. ↑ Prijem delegacije Četvrtog kongresa AFŽ-a kod predsjednika Tita, (28. mart 1953), Pripremni
materijal: Arhiv Josipa Broza Tita (AJBT), Kabinet predsjednika republike (KPR) II-2, u Od Ruralnog ka Urbanom. Modernizacija RBiH u FNRJ 1945–1955. (Dobrivojević, I.), (2011), Sarajevo,
Institut za istoriju u Sarajevu, str. 10
13. ↑ Izvor: http://goo.gl/zoTQ5R (20. juni 2014)
14. ↑ Izvor: http://goo.gl/zwXbFe (20. juni 2014)
15. ↑ 3 „Međunarodna organizacija komunističkih i radničkih partija – Informbiro, osnovana je 1947. a KPJ je bila član Infrombiroa. Godine 1948. Informbiro je posebnom rezolucijom osudio „stanje u Komunističkoj partiji Jugoslavije“ koje je okarakterisano kao „izdaja rukovodstva KPJ (…) jer zataškava klasnu borbu u jugoslovenksom društvu, naročito na selu (…) i jer rastavlja Partiju od Narodnog fronta koji je obuhvatao klasno veoma raznolike elemente (radnike, seljake, kulake, trgovce, buržoasku inteligenciju.“ (Petranović, B. (1981), str. 477, u Sojaković, G., Ibid str. 34)
16. ↑ Petranović, B., (1980), Istorija Jugoslavije (1918–1978), Beograd; Cvetković, S. (2006), Između srpa i čekića: Represija u Srbiji 1944–1953, u Pantelić, I., Beograd, Ibid, str. 91-93.
17. ↑ Katz, V. (2006), Komunizam i represija: Sud narodne časti u BiH, u 60 godina završetka
od Drugog svjetskog rata – kako se sjećati 1945. godine (ur. Kamberović, H.), Sarajevo,
Institit za istoriju Sarajevo
18. ↑ Isto, str. 92-93
19. ↑ Cvetković, S., str. 373, u Pantelić, I., n. d., str. 92
20. ↑ Vujić, J., Sve po spisku: o Golom Otoku (ekskluzivni spiskovi žrtava). Izvor: http://noviplamen.net/2013/11/25/sve-po-spisku-istina-o-golom-otoku-ekskluzivni-spiskovi-zrtava/ (31. maj 2014)
21. ↑ Pantelić, I., n. d., str.99
22. ↑ Vujić, J., n. d.
23. ↑ Ramet, P. S. (1999), In Tito’s Time, u Gender Politics in the Western Balkans, (ur. Ramet P. S.), University Park, Pennsylvania:the Pennsylvania State University Press, str. 90, pp.89-100.
24. ↑ Dobrivojević, I. (2011), Od ruralnog ka urbanom. Modernizacija RBiH u FNRJ 1945-1955, Identitet BiH kroz historiju, zbornik radova 2, Sarajevo, Institut za istoriju u Sarajevu, str.16-17.
25. ↑ 25.0 25.1 Dobrivojević, I., n. d., str. 17-19.
26. ↑ Stojaković, G., n. d., str. 34.
27. ↑ Ženski biografski leksikon, str. 318.
28. ↑ Bakšić-Muftić, J. (2012), u Propitivanje ženskih, feminističkih i muslimanskih identiteta. Postsocijalistički konteksti u BiH i na Kosov. (ur. Spahić-Šiljak, Z.), Sarajevo, Centar za interdisciplinarne postdiplomske studije, Univerzitet u Sarajevu, str. 97
29. ↑ Hrvatski državni arhiv, fond Konferencije za društvenu aktivnost žena, Inv. br. 525. u Dijanić, D; Merunka-Golubić, M; Niemčić, I; Stanić, D; Ibid, str. 319.
30. ↑ 30.0 30.1 Hrvatski državni arhiv, fond Konferencije za društvenu aktivnost žena, Inv. br. 525. u Dijanić, D; Merunka-Golubić, M; Niemčić, I; Stanić, D; str. 322
31. ↑ Ramet, P.S., n. d., str. 97.
32. ↑ Ramet, P.S., n. d., str. 98
33. ↑ Stojčić, M., n. d., str. 113
34. ↑ Stiver, I. (1991), u Dijanić, D; Merunka-Golubić, M; Niemčić, I; Stanić, D. Ženski biografski leksikon, str. 23, n. d., str. 322.
35. ↑ Stiver, I. (1991), u Dijanić, D; Merunka-Golubić, M; Niemčić, I; Stanić, D. Ženski biografski leksikon, str. 319
36. ↑ Stojaković, G., n. d., str. 38.
37. ↑ 37.0 37.1 Stojaković, G., n. d., str. 143
38. ↑ 38.0 38.1 Dr. Silajdžić, A. (1971), Borba žene za ravnopravnost jedan od uzroka razvoda braka, u Godišnjak pravnog fakulteta u Sarajevu, XIX, Sarajevo, Univerzitet u Sarajevu
39. ↑ Napominjemo da nismo došli do podataka o zastupljenosti žena u parlamentima i vladama u BiH.
40. ↑ Kontradiktorne nalaze iznosi Vojvodić, Nastasja koja tvrdi da se Tito nije previše zamarao pitanjima ravnopravnosti žena i muškaraca. Pogledati: Vojvodić, N., (maj, 2012), Gender Analysis in Ethnic Conflict: Causes and Consequences in the case of Yugoslavia, London, School of Slavonic and Eastern European Studies, University College London, str:5
41. ↑ Ramet, P. S., n. d., str. 101.
42. ↑ Popov-Momčinović, Z., n. d., str. 100
43. ↑ Božinović, N. (1996), Žensko pitanje u Srbiji u XIX i XX veku, Beograd, Devedesetčetvrta i Žene u crnom, str. 234.
44. ↑ Taljanović, A. (2010), Žena u politici Bosne i Hercegovine, Sarajevo, str. 56. i 57.
45. ↑ Skleviciky, L., n. d., str. 138.
46. ↑ 46.0 46.1 Pantelić, I. (2011), u Jugoslovenski feminizmi, ProFemina, (ur. Petrović, J; Arsenijević, D.), Beograd, Fond B92, str. 94.
47. ↑ Ekonomija njege i brige izgradila je zemlju. Izvor: http://maz.hr/index.php/tekstovi/clanci/15-ekonomija-nege-i-brige-izgradila-je-zemlju (24. maj 2014)
48. ↑ Sklevicky, L. (2000), Žene Hrvatske u NOB, u Hawkesworth.C. Voices in the Shadows Women and Verbal Art in Serbia and Bosnia, Central European University, str. 200.
49. ↑ Sklevicky, L., Konji, žene, ratovi, str. 132.
50. ↑ Marčetić, I. Izvor.: http://www.kulturpunkt.hr/content/ekonomija-njege-i-brige-izgradila-je-zemlju (30. juni 2014)
51. ↑ Pantelić, I., n. d., 95, ProFemina
52. ↑ Kovačević, D. (1961), Školska sprema i stručno obrazovanje žena u Jugoslaviji, Beograd, Izdavačko preduzeće Rad
53. ↑ Šušnjara, S. (2013), Razvoj specijalnog školstva u BiH: od 1958. do 1990. godine, Zagreb/Sarajevo, Synopsis
54. ↑ Šušnjara, S. (2013), Razvoj specijalnog školstva u BiH: od 1958. do 1990. godine, Zagreb/Sarajevo, Synopsis str 124
55. ↑ Papić, M. (1981), Školstvo u BiH (1941–1945), Sarajevo, Svjetlost, str. 90.
56. ↑ Kovačević, n. d., str. 39.
57. ↑ Šušnjara, n. d., str. 77.
58. ↑ Kadrić, O. (1967), Pedagoško predavanje nepismene žene, Prosvjetni list, br. 308, str. 8.
59. ↑ Šušnjara, n. d., str. 78
60. ↑ Šušnjara, n. d., str. 98
61. ↑ Kadrić, M. (1965), Gdje je izvor nepismenih u našoj Republici, Prosvjetni list, br. 258 str. 5.
62. ↑ Šušnjara, n. d., str. 102.
63. ↑ Krunić, I. (1967), Još o osipanju učenika u starijim razredima osnovne škole, Prosvjetni list, br. 306, str. 3.
64. ↑ Kadrić, H. (1967), Konzervativno shvatanje još prisutno, Prosvjetni list, str. 308, str. 8.
65. ↑ Petrić, N. (1976), Pokretanje odgovornih snaga, Porodica i dijete, br. 3, str. 10-11.
66. ↑ Vukasović, A. (1981), Pedagoški tretman humanizacije odnosa među spolovima, Zagreb, Zavod za pedagogiju Filozofskog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu
67. ↑ Vukasović, A. (1981), Pedagoški tretman humanizacije odnosa među spolovima, Zagreb str. 40.
68. ↑ Vukasović, A. (1981), Pedagoški tretman humanizacije odnosa među spolovima, Zagreb, Zavod za pedagogiju Filozofskog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu str. 42.
69. ↑ Papić, n. d., str. 143.
70. ↑ Papić, n. d., str. 144.
71. ↑ Papić, n. d., str. 49
72. ↑ Papić, n. d., str. 144.
73. ↑ Dobrivojević, I. n. d., str. 22.
74. ↑ Miškovska-Kajevska, A. (2006), Communistis, Feminists and Nationalists: A journez into the Former Yugoslavia (1941-1991), Masters’ Thesis. University of Amsterdam, Faculty of Social and Behavioural Sciences
75. ↑ Batović, A. (2010), Od ekonomske reforme do Brijunskog plenuma-Američki i britanski izvještaji o Jugoslaviji (1964-1966), Historijski zbornik, god. LXIII, br.2, str.539-558.
76. ↑ Babović, A., n. d., str. 541.
77. ↑ Miškovska-Kajevska, A., n. d., str. 20.
78. ↑ 442 Stokes,(1997); Žarkov,(1999), u Miškovska- Kajevska, A. n. d., str. 220.
79. ↑ Žarkov, (1999), u Miškovska-Kajevska, A. n. d., str. 20.
80. ↑ Žilnik, Ž. (2009), Yugolsavia: „Down with the Red Bourgeoisie“,u Klimke, M. (1968), Memories and Legacies of a Global Revolt. Philipp Gassert, str. 181-187. Izvor: http://www.ghi-dc.org/files/publications/bu\_supp/supp006/bus6\_181.pdf. (29. juni 2014)
81. ↑ Zwaan; De Graaf, (2005), u Miškovska-Kajevska, A., n. d., str. 21.
82. ↑ Tepavac, (2000), u Miškovsa-Kajevska, A., n. d., str. 22.
83. ↑ Miškovsa-Kajevska, A. n. d., 20-22.
84. ↑ Stojičić, M. (2009), Proleteri svih zemalja – ko vam pere čarape? Feministički pokretu u Jugoslaviji 1978–1989, u Društvo u pokretu, Novi društveni pokreti u Jugoslaviji od 1968 do danas (ur. Tomić, Đ; Atanacković, P.), Novi Sad, Cenzura, str. 113.
85. ↑ Ler Sofronić, N. (2011), u Fragmenti ženskih sjećanja 1978. i danas (Dugandžić Živanović, D.), ProFemina, časopis za žensku književnost i kulturu, (spcijalni br. 2), Beograd, str. 127
86. ↑ Dević, A., Redefining the Public-private boundary: Nationalism and Women’s Activism in Former Yugoslavia, u The Anthropology of East Europe Review, vol.15. no.2.
87. ↑ 87.0 87.1 Dević, A., Redefining the Public-private boundary: Nationalism and Women’s Activism in Former Yugoslavia, u The Anthropology of East Europe Review, vol.15. no.2. str 111
88. ↑ Klaić, D., n. d., str. 116.
89. ↑ 89.0 89.1 Stojičić, M., n. d., str. 117.
90. ↑ Stojičić, M., n. d., str. 119
91. ↑ Vidi doktorsku tezu – Miškovska Kajevska, A. (2006), Communists, Feminists and Nationalists; A journey into the Former Yugoslavia (1941–1944), Master’s Thesis University of Amsterdam. Faculty of Social and Bihevioural Sciences. Amsterdam
92. ↑ Popov-Momčinović, Z. (2013) Ženski pokret u Bosni i Hercegovini: Artikulacija jedne kontrakulture, Sarajevo, Sarajevski Otvoreni Centar, Centar za empirijska istraživanja religije u BiH, Fondacija CURE, str.100.
93. ↑ Vojvodić, N., n. d., str. 5-6.
94. ↑ Čaušević, J; Gashi, A; Hrelja-Hasečić, Dž. (2012), u Propitivanje ženskih, feminističkih i muslimanskih identiteta; Postsocijalistički konteksti u BiH i na Kosovu (ur. Spahić-Šiljak, Zilka), Sarajevo, str. 95-96.
95. ↑ Dević, A., Redefining the Public-Private Boundary: Nationalism and Women’s Activitism in Former Yugoslavia, str. 58
96. ↑ Papić, Ž. (maj, 2012), u. Gender Analysis in Ethnic Conflict:Causes and Consequences in the case of Yugoslavia (Vojvodić, N.), London, Pg. 8. School of Slavonic and Eastern European Studies, University College London
97. ↑ Lilly; Irvine, u Vojvodić, N., n. d., str. 4.
98. ↑ Vojvodić, N., n. d., str. 5.
99. ↑ Izvor: http://hr.wikipedia.org/wiki/Vera\_%C5%A0najder (20. juni 2014)
100. ↑ Prva svjetska konferencija o ženama održana je u Meksiko Sitiju 1975. godine. NGO Forum je prvi put u historiji na jednoj svjetskoj konferenciji okupio više žena nego muškaraca i prvi put na vladinoj Konferenciji bilo je više žena nego muškaraca u svojstvu zvaničnih predstavnica svojih vlada. Na Konferenciji je odlučeno da će se period od 1975–1985 nazvati Dekada žena, a 1975. je proglašena za Međunarodnu godinu žena. Vladine delegacije prihvatile su dokument Svjetski plan za akciju, koji je imao 48 strana i čiji je glavni cilj bio usmjeravanje ka JEDNAKOSTI, RAZVOJU I MIRU. Ovaj zvanični dokument je između ostalog tražio povećanje broja žena u procesima odlučivanja, kako u državama članicama,
tako i u samoj organizaciji UN-a, u kojoj je tada bilo samo 8% žena. Pored toga, dokument
je govorio o povećanju nepismenosti žena i nevrednovanju ženskog rada u kući. Na NGO
Forumu su se razmenjivala iskustva ruralnih žena u oko 200 radionica, podsticao se mali
ženski biznis i mnoge druge ženske inicijative. Izvor:
http://www.womenngo.org.rs/sajt/sajt/izdanja/feministicke\_sveske/Fs\_s5/lepa.html, (10. juli 2014)
101. ↑ Žena u društvu i privredi Jugoslavije, (april, 1973), Statistički bilten Saveznog zavoda za statistiku
102. ↑ Izvor: http://bs.wikipedia.org/wiki/Marija\_Kon (1. juni 2014)
103. ↑ Jović, D., Strah od postajanja manjinom i sukob u prethodnoj Jugoslaviji, Izvor: http://
 www.fabrikaknjiga.co.rs/rec/65/113.pdf. (3. juli 2014)
104. ↑ Manjine i mediji na Zapadnom Balkanu: Komparativni istraživački projekat baziran na analizi sadržaja medija nacionalnih manjina u BiH, Crnoj Gori, Makedoniji i Srbiji, (decembar, 2012), Sarajevo, Izvor:
http://www.rrpp-westernbalkans.net/en/News/Mediaand-National-Minorities-in-the-Westernbalkans/mainColumnParagraphs/0/text\_files/ file/MANJINE.pdf. (3. juli 2014)
105. ↑ Gjidara, M. (2001), Državljanstvo i nacionalnost u Federatvinoj Jugoslaviji, Hrvatska revija,
br. 1. Izvor: http://www.matica.hr/hr/322/DR%C5%BDAVLJANSTVO%20I%20NACIONALNOST%20U%20FEDERATIVNOJ%20JUGOSLAVIJI/ (3. juli 2014)
106. ↑ Izvor: http://manjine.ba/?p=2278 (3. juli 2014)
107. ↑ Izvor: http://jwa.org/encyclopedia/article/yugoslavia (10. juli 2014)
108. ↑ Freidenreich, H. Izvor: http://jwa.org/encyclopedia/article/yugoslavia (1. juli 2014); RomRymer,
S. http://www.momentmag.com/bosnian-jews-and-the-siege-of-sarajevo/;

http://www.benevolencija.eu.org/content/view/384/36/ (20. juli 2014)
109. ↑ 109.0 109.1 Abdičević, A. (2002), Scena i kostim, Sarajevo, Muzej književnosti i pozorišne umjetnosti BiH
110. ↑ Vidi: Muzaferija, G; Rizvanbegović F; Vujanović, V; (1995), Antologija bosanskohercegovačke
drame XX vijeka, Sarajevo, Alef
111. ↑ Moranjak-Bamburać, N. (2003), Signature smrti i etičnost ženskog pisma, u Sarajevske sveske, br. 2, Sarajevo, Mediacentar, str. 113-123; O ovim umjetnicama će biti riječi u narednom poglavlju.
112. ↑ Ovakva književno-teorijska klasifikacija se ne odnosi samo na Biseru Alikadić, nego i na
Jozefinu Dautbegović, Muberu Pašić i Marinu Trumić.
113. ↑ U tom smjeru pogledati: Demiragić, A. (2006), Revizija romana Larva i Krug Bisere
Alikadić, u Sarajevske sveske, br. 13, Sarajevo, Mediacentar, str. 369-379.
114. ↑ Demiragić, A. (2006), Revizija romana Larva i Krug Bisere Alikadić, u Sarajevske sveske, br. 13, Sarajevo, Mediacentar, str. 369-379.
115. ↑ Posebno se odnosi na književnu kritiku Zilhada Ključanina. Vidi: Ključanin, Z. (1988), Vrtovi naslada Bisere Alikadić, u Pjesme (Alikadić, B.), Sarajevo, Veselin Masleša, str. 5-21.
116. ↑ Izvor: http://goo.gl/4eLAcZ (28. juni 2014)
117. ↑ Izvor: http://www.safetaobhodjas.de/index.html (29. juni 2014)
118. ↑ Izvor: http://www.penbih.ba/kojeko/djikicv.htm (29. juni 2014)
119. ↑ Izvor: http://goo.gl/p0bQqL i http://goo.gl/gXry1F (29. juni 2014
120. ↑ Hawkesworth, C. (2000), Voices in the Shadows; Women and Verbal Art in Serbia and Bosnia, Budimpešta, Central European University Press
121. ↑ Izvor: http://www.radiosarajevo.ba/novost/111951/odrzana-promocija-knjige-u-spomen-marini-trumic (28. juni 2014)
122. ↑ Izvori: http://bs.wikipedia.org/wiki/Jasmina\_Musabegovi%C4%87 i http://www.abras
 media.info/content/jasmina-musabegovi%C4%87-%E2%80%9E%C5%BEena
u-vihoru-historije%E2%80%9C (29. juni 2014)
123. ↑ Ugrešić, D. (1994), Jer mi smo dečki, Kruh i ruže, br. 1, str. 30-35
124. ↑ 124.0 124.1 Ugrešić, D. (1994), Jer mi smo dečki, Kruh i ruže, br. 1, str. 12
125. ↑ Kenović, A. (Reditelj), Kuduz (Film), SR BiH: Bosna film, 1989
126. ↑ Za analizu ženskih likova u bh. filmovima pogledati: Major Bauk (1951), Šolaja (1955),Hanka (1955), Vrata ostaju otvorena (1959), Neka daleka svjetlost (1969), Horoskop (1969), Devetnaest djevojaka i jedan mornar (1971), Deveto čudo na istoku (1972), Azra (1988) i Ovo malo duše (1991).
127. ↑ Bogojević, M. (2012), The Beauty of Gender Sin: Politics of Representation and Gender
Masquerading in Yugoslav Auteur Film, Camera Lucida, 8, str. 11
128. ↑ Slapšak, S. (2002), Idenitities Under Threat on the Eastern Borders. Thinking Differently: A Reader in European Women’s Studies, (ur. Griffin, G; Braidotti, R.), London i New York, Zed Books, str. 153.
129. ↑ Slapšak, S. (2000), Žensko telo u jugoslovenskom filmu: status žene, paradigma feminizma u Žene, slike, izmišljaji (ur. Arsić, B.), Beograd, Centar za ženske studije, str. 135.
130. ↑ Ugrešić, (2013), u, Da li je moguća de/balkanizacija rodova? Kaženjene progovaraju, (Omeragić M.) Sarajevske sveske, str. 41-42. Izvor:

http://sveske.ba/en/content/da-li-jemoguca-debalkanizacija-rodova-kaznjene-progovaraju (28 maj 2014
131. ↑ Mulvey, L. (2003), Vizuelno zadovoljstvo i narativni film, Razlika, br. 3-4, str. 5.
132. ↑ 132.0 132.1 Aitken, I. (2011), The Concise Routledge Encyclopedia of the Documentary Film, New York,
Routledge, str. 562.
133. ↑ Izložba slika Nade Pivac „Memento“ u galeriji Kristijan Kreković. Izvor: http://tuzla.danas. info/2009/03/16/izlozba-slika-nade-pivac-memento-u-galeriji-kristijan-krekovic/ (28.
juni 2014
134. ↑ Primarske Novice. Izvor: http://www.primorske.si/Kultura/Slikar-ne-resuje-sveta--Izpoveduje-sebe-.aspx. 28. juni 2014)
135. ↑ Vujković, S., n. d., str. 73-77.
136. ↑ Vujković, S., n. d., str. 61-65
137. ↑ Izvor: http://bs.wikipedia.org/wiki/Memnuna\_Vila\_Bogdani%C4%87 (26. juni 2014)
138. ↑ Izvor:

http://bs.wikipedia.org/wiki/Ljiljana\_Molnar-Talaji%C4%87 (26. juni 2014
139. ↑ 508 Izvor: http://goo.gl/X9421D (23. juni 2014)
140. ↑ Izvor: http://www.jadrankastojakovic.com/ i http://bs.wikipedia.org/wiki/Jadranka\_Stojakovi%C4%87 (12. juli 2014)
141. ↑ Razgovarala Ana Kotur, novinarka i urednica portala www.ukljuci.in (10. juli 2014)
142. ↑ Rođena je 1961. u Banjoj Luci. Po zvanju diplomirana politikologinja, a po zanimanju novinarka.
Aktivna u ženskom pokretu od 1998. (UŽ “Lara” Bijeljina, Udružene žene Banja Luka, Helsinški parlament građana Banja Luka), jedna od osnivačica (sa Radmilom Žigić
) prvog ženskog političkog internet magazina u BiH Lara-online.Trenutno predsjednica Udruženja/Udruge BH novinari
143. ↑ Izvor za ove tri Banjalučanke je http://www.6yka.com/novost/47980/upoznajte-zene-izproslosti-koje-su-zaduzile-banjaluku
(23. juni 2014)
144. ↑ Izvor: http://sh.wikipedia.org/wiki/Roza\_Papo (1. juni 2014)
145. ↑ Izvor: http://sh.wikipedia.org/wiki/Olga\_Humo (24. juni 2014)
146. ↑ Azulaj, K. (2001), Invervju sa Rahelom Perišić, Izvor: http://www.centropa.org/biography/
rahela-perisic (28. juni 2014)
147. ↑ Fotografija iz porodičnog albuma. Tekst iz razgovora s porodicom i dokumenata o zaposlenju
148. ↑ Izvor: http://www.aeroklub-sarajevo.ba/Raja\_i\_sredstva401-450.htm#2.417 (30. juni 2014)
149. ↑ 518 Sakić, Lj. (2010), Kako sam čuvala Brigitte Monhaupt, Sarajevo; Razgovor sa Ljiljanom Sakić, obavljen maja 2014. godine.
150. ↑ 150.0 150.1 150.2 150.3 150.4 150.5 150.6 Preuzeto iz knjige: Mustafić, M. (2010), Žene u vremenu Bratunac – NVO Forum žena
Bratunac, Sarajevo, Bemu
151. ↑ Miškovska-Kajevska, A. (2006), Communists, Feminists and Nationalists; A journey into the Former Yugoslavia (1941–1944), Master’s Thesis University of Amsterdam, Faculty of
Social and Bihevioural Sciences, Amsterdam, str. 25.
152. ↑ Papić, Ž. (1994), Nationalism, patriarchy and war in ex-Yugoslavia, Women’s History Review.3:1, str. 115-117.
153. ↑ Papić, Ž. (2002), Europe after 1989: Ethnic wars, the Fascistization of Civil Society and Body
Politics in Serbia, u Thinking Differently: A Reader in European Women’s Studies. (ur. Griffin, G; Bradioti, R.), London i New York, Zed Books, str. 128, pp. 127-144.
154. ↑ Izvor: http://www.zenskestudije.org.rs/01\_o\_nama/biografije.html (24. juni 2014)
155. ↑ Izvori:

http://www.zenskaposla.ba/content/misliti-stvarati-i-zivjeti-feminizam-zarana -papic,

http://www.scribd.com/doc/226743184/Zarana-Papic-POLNOST--KULTURA- Od-5-Do-26-Stranice i http://sh.wikipedia.org/wiki/%C5%BDarana\_Papi%C4%87
(2. juli 2014)