Ekonomické systémy a Trh práce

*Sociální institucí, která má na společnost jeden z největších dopadů, je ekonomika.  Ekonomiku si možná představujete v číslech - nezaměstnanosti, HDP nebo podle toho, jak si dnes vede akciový trh.  Ale i když o ní často mluvíme v číselných hodnotách, ekonomiku ve skutečnosti tvoří lidé!  Je to společenská instituce, která organizuje veškerou výrobu, spotřebu a obchod se zbožím ve společnosti.  A existuje spousta různých způsobů, jak lze věci vyrábět, směňovat a používat.  Přemýšlejte o kapitalismu nebo socialismu.  Tyto ekonomické systémy - a ekonomické revoluce, které je vytvořily - utvářejí způsob, jakým lidé žijí své životy.*

Ekonomiky se mohou v jednotlivých společnostech velmi lišit, ale v každé ekonomice se obvykle výroba dělí do tří odvětví.  Primární sektor těží suroviny z přírodního prostředí - sem by se tedy dobře hodili pracovníci jako zemědělci nebo horníci.  Sekundární sektor získává suroviny a zpracovává je na vyrobené zboží.  Někdo v primárním sektoru tedy může těžit ropu ze země, ale někdo v sekundárním sektoru ropu rafinuje na benzín.  A pak terciární sektor je část ekonomiky, která zahrnuje spíše služby než zboží.  Víte, že spíše děláte věci než je vyrábíte.  Ale tento systém je ve skutečnosti dost složitý.  Nebo přinejmenším složitější než způsob, jakým se věci odehrávaly po většinu lidské historie.  Jak jsme se tedy dostali od světa, kde lidé pracovali, aby vyrobili jen to, co potřebovali pro svou rodinu, ke světu se všemi těmito odvětvími, která musí spolupracovat?  Abychom to pochopili, musíme se vrátit o něco zpět - asi o 12 000 let.  První velkou ekonomickou změnou byla agrární revoluce.  Když se lidé poprvé naučili domestikovat rostliny a zvířata, nastartovalo to novou zemědělskou ekonomiku, která byla mnohem produktivnější než společnosti lovců a sběračů.  Zemědělství pomáhalo společnostem vytvářet přebytky, což znamenalo, že všichni nemuseli trávit čas výrobou potravin.  To následně vedlo k významným změnám, jako jsou stálá sídla, obchodní sítě a růst populace.

**Průmyslová revoluce v 19. století**.  S rozvojem průmyslu přišly nové ekonomické nástroje, jako jsou parní stroje, výroba a masová produkce.  Vznikly továrny, které změnily fungování práce.  Místo práce doma, kde lidé pracovali pro svou rodinu tím, že vyráběli věci od začátku do konce, začali nyní pracovat jako námezdní dělníci a více se specializovali na své dovednosti.  Celková produktivita se zvýšila, životní úroveň vzrostla a lidé měli díky masové výrobě přístup k širšímu sortimentu zboží - to vše bylo dobré.  Každá ekonomická revoluce však přináší ekonomické oběti.  Dělníci v továrnách - což byly především chudé ženy a děti - pracovali v nebezpečných podmínkách za nízkou mzdu.  Ne nadarmo se průmyslníkům 19. století říkalo loupeživí baroni: s vyšší produktivitou přišlo větší bohatství, ale také větší ekonomická nerovnost.  Koncem 19. století proto začaly vznikat odbory.  Tyto organizace dělníků se snažily zlepšit mzdy a pracovní podmínky prostřednictvím kolektivních akcí, stávek a vyjednávání.  Odbory, inspirované marxistickými principy, částečně vděčí za to, že dnes máme takové věci, jako jsou zákony o minimální mzdě, přiměřená pracovní doba a předpisy na ochranu bezpečnosti pracovníků.

Průmyslová revoluce tedy byla neuvěřitelně důležitá, pokud jde o změny, které přinesla do ekonomiky i společnosti.  A je tu ještě třetí revoluce, o které bychom měli mluvit - ta, která probíhá právě teď.  Než se k ní však dostaneme, měli bychom se zastavit a prozkoumat dva konkurenční ekonomické modely, které vznikly v době průmyslové revoluce, kdy se ekonomický kapitál stával stále důležitějším pro výrobu zboží.  Jsme si docela jistí, že jste o nich už slyšeli!  A možná na ně máte vyhraněné názory!  Jsou to kapitalismus a socialismus.  Kapitalismus je systém, ve kterém jsou všechny přírodní zdroje a výrobní prostředky v soukromém vlastnictví.  A zdůrazňuje snahu o dosažení zisku a konkurenci jako hlavní hnací sílu efektivity.  Pokud vlastníte firmu, musíte překonat své konkurenty, pokud chcete uspět.  Jste tedy motivováni k vyšší efektivitě - zlepšováním kvality svých výrobků a snižováním cen.  To je to, co ekonom Adam Smith v 70. letech 19. století nazval "neviditelnou rukou" trhu.  Myšlenka spočívá v tom, že pokud necháte kapitalistickou ekonomiku na pokoji, spotřebitelé budou věci regulovat sami tím, že si budou vybírat zboží a služby, které poskytují nejlepší hodnotu.  V praxi však ekonomika nefunguje příliš dobře, pokud je ponechána zcela na autopilotovi.

Existuje spousta odvětví, kde přístup "bez rukou" může vést k tomu, čemu ekonomové říkají "selhání trhu", kdy neregulovaný trh nakonec alokuje zboží a služby neefektivně.  Určitým druhem selhání trhu je například monopol.  Když společnost nemá konkurenci v boji o zákazníky, může si účtovat vyšší ceny, aniž by se obávala ztráty zákazníků.  To je z hlediska ekonomické alokace skutečně neefektivní, přinejmenším na straně spotřebitele.  V takových situacích může vláda zasáhnout a donutit společnost, aby se rozdělila na menší společnosti a zvýšila tak konkurenci.  Takováto selhání trhu jsou důvodem, proč většina zemí, včetně Spojených států, není čistě kapitalistickou společností.  Například federální a státní vláda USA vlastní a provozuje řadu podniků, jako jsou školy, pošta a armáda.  Vlády také stanovují minimální mzdy, vytvářejí zákony o bezpečnosti práce a poskytují programy sociální podpory, jako jsou dávky v nezaměstnanosti a potravinové lístky.  Ještě větší roli však vláda hraje v socialismu.  V socialistickém systému jsou výrobní prostředky v kolektivním vlastnictví.  Socialismus odmítá soukromovlastnický přístup kapitalismu a přístup "ruce pryč".  Místo toho je zde majetek ve vlastnictví vlády a je přidělen všem občanům, nejen těm, kteří na něj mají peníze.  Socialismus klade důraz na kolektivní cíle, očekává, že všichni budou pracovat pro společné dobro, a klade vyšší důraz na uspokojování základních potřeb všech než na individuální zisk.  Když Karel Marx poprvé psal o socialismu, považoval ho za odrazový můstek ke komunismu, politickému a ekonomickému systému, v němž jsou si všichni členové společnosti sociálně rovni.  V praxi se to však samozřejmě neprojevilo v zemích, které své hospodářství založily na socialismu, jako je Kuba, Severní Korea, Čína a bývalý SSSR.

Proč?  Marx doufal, že s tím, jak v komunistické společnosti zmizí ekonomické rozdíly, vláda jednoduše zanikne a zmizí.  To se však nikdy nestalo.  Spíše naopak.  Místo toho, aby se proletariát zbavil nerovnosti, obrovská moc vlády v těchto státech poskytla obrovské bohatství, moc a privilegia politickým elitám, čímž se nerovnost prohloubila podle politických - nikoliv striktně ekonomických - linií.  Zároveň kapitalistické země hospodářsky převyšovaly své socialistické protějšky, což přispělo k nepokojům, které nakonec vedly k pádu SSSR.  Před pádem Sovětského svazu činila průměrná produkce v kapitalistických zemích přibližně 13 500 dolarů na osobu, což bylo téměř třikrát více než v sovětských zemích.  Kapitalismus má však i své stinné stránky - konkrétně větší příjmovou nerovnost.  Studie evropských kapitalistických a socialistických zemí ze 70. let 20. století zjistila, že poměr příjmů mezi 5 % nejbohatších a 5 % nejnižších příjmů v kapitalistických zemích byl přibližně 10:1, zatímco v socialistických zemích to bylo 5:1.  O přednostech jednotlivých ekonomických modelů bychom mohli napsat celé díly - a také jsme to v Crash Course World History udělali.  Otázek, které bychom mohli zodpovědět o tom, jak společnosti budují své ekonomické systémy, je mnohem více.  V každém případě však tyto dva modely nejsou koncem příběhu.  Protože: žijeme uprostřed ekonomické revoluce, která následovala po průmyslové revoluci.

Ta naše je dobou informační revoluce.  Technologie snížily roli lidské práce a posunuly ji od ekonomiky založené na výrobě k ekonomice založené na práci ve službách a produkci myšlenek, nikoli zboží.  A to má na naši ekonomiku řadu pozůstatků.  Počítače a další technologie začínají nahrazovat mnoho pracovních míst tím, že je usnadňují buď automatizovat, nebo posílat do zahraničí.  A také jsme zaznamenali pokles počtu členů odborů.  V současné době se většina odborů týká zaměstnání ve veřejném sektoru, například učitelů.  Jak tedy vypadají pracovní místa v postindustriální společnosti?  Pracovní místa v zemědělství, která kdysi tvořila obrovskou část americké pracovní síly, se za poslední století drasticky snížila.  Zatímco v roce 1900 bylo v zemědělství zaměstnáno 40 % pracovní síly, dnes pracují v zemědělství jen asi 2 % pracovníků.  Podobně se v posledních 30 letech snížil počet pracovních míst ve zpracovatelském průmyslu, který byl po většinu 20. století hnacím motorem americké ekonomiky.  Na počátku americké ekonomiky tedy mnoho pracovníků pracovalo buď v primárním, nebo sekundárním sektoru ekonomiky, ale nyní se většina americké ekonomiky soustřeďuje na terciární sektor neboli na služby.

Odvětví služeb tvoří v USA 85 % pracovních míst, včetně všech profesí od administrativních asistentů přes zdravotní sestry, učitele až po právníky a všechny, kteří pro vás natočili toto video z rychlokurzu.  To je opravdu velká a různorodá skupina.  Je to proto, že terciární sektor - stejně jako všechna ekonomická odvětví, o kterých jsme hovořili - je definován především tím, co produkuje, a ne tím, jaké druhy pracovních míst zahrnuje.  Sociologové tedy rozlišují typy pracovních míst spíše na základě společenského postavení a odměn, které jsou s nimi spojeny:  Existuje primární trh práce a sekundární trh práce.  Primární trh práce zahrnuje pracovní místa, která poskytují pracovníkům spoustu výhod, jako jsou vysoké příjmy, jistota zaměstnání, zdravotní pojištění a důchodové balíčky.

Jedná se o profese bílých límečků, jako jsou lékaři, účetní nebo inženýři.  Pracovní místa na sekundárním trhu práce poskytují méně výhod a zahrnují méně kvalifikovaná zaměstnání a zaměstnání v sektoru služeb na nižší úrovni.  Bývají méně placená, mají nepředvídatelnější rozvrh a obvykle nenabízejí výhody, jako je zdravotní pojištění.  Mají také obvykle menší jistotu zaměstnání.  Co tedy čeká kapitalismus, nebo socialismus?  Nikdo neví, jak bude vypadat příští ekonomická revoluce.  Mohu vám však říci, že v současné době jsou klíčovou součástí naší ekonomické i politické krajiny korporace.  Korporace jsou definovány jako organizace, které existují jako právnické osoby a mají závazky oddělené od svých členů.  Jsou to tedy samostatné věci.  A v dnešní době korporace stále častěji působí za hranicemi jednotlivých států, což znamená, že budoucnost ekonomiky USA - a většiny zemí - se bude odehrávat v globálním měřítku.

Dnes jsme hovořili o tom, že ekonomiky lze rozdělit na primární, sekundární a terciární sektor.  Probrali jsme tři fáze ekonomické revoluce, které nás přivedly do moderní postindustriální éry.  A uprostřed nich jsme hovořili o dvou typech ekonomických modelů: kapitalismu a socialismu.