Tuomaksen arvostelut/Switch

* Animal Crossing: New Horizons – Sarjan uusin osa, joka tarjoaa perushyvää AC-pelattavuutta, mutta ei tuo mitään erikoista uutta. Monet entiset sivuhahmot on karsittu pois kovalla kädellä, mikä vähentää persoonallisuutta ja vaihtelua, ja New Leafin pormestarointimekaniikkojen poistaminen on iso askel taaksepäin. Isabellen lähes jatkuva samassa paikassa kykkiminen on myös hanurista. Uudistuksista bonuspisteiden kerääminen on ihan hyvä lisä ja antaa jonkun verran tavoitetta joka päivälle, mutta hajoavat työkalut hajottavat pelaajan.
* Doom 64 – Periaatteessa hauska väännös ykkös-Doomista, mutta epäselvät grafiikat ja hajottava kenttäsuunnittelu kikkailulla ja instakill-ansoilla hajottivat melko välittömästi.
* Enter the Gungeon – Kahden tikun roguelike-räiskintä, jonka pelaaminen perustuu liikaa tuuriin, koska parempaa kamaa jaetaan liian pihisti ja suurin osa niistä on turhia mukahauskoja kikka-aseita. Pikselipurjoulkoasukin on aika huono. Ainakin yksi aseista on Judge Dredd -viittaus.
* Fast RMX – Köyhän miehen F-Zero GX, jonka estetiikka ja ratasuunnittelu eivät yllättäen ole samalla tasolla: laakista tappavat esteet ovat eritysen hajottavia ja Ikaruga-tyylisen värinvaihtomekaniikan olisi suosiolla voinut jättää pois. Tekee vaihteeksi Wii U -versiosta obsoliitin, koska lisää uniikkia sisältöä, esimerkiksi Hero-moodin, jossa auton helat toimivat F-Zero-tyylisesti, eikä tuhoutumisen jälkeen respawnata (mikä ei sovi hirveän hyvin yhteen kertalaakiesteiden kanssa). "HEEEERRRROOOO!"
* Fire Emblem: Three Houses – Pitkäaikaisen pelisarjan uusin osa tuo mukanaan varsin paljon uudistuksia, joista näkyvin on fantasiakoulumaailmaan sijoittuminen. Vaikka kouluympäristö onkin nykään japanilaisroolipeleissä harvinaisen nähty, onneksi päähenkilön toimiminen opettajana oppilaan sijaan tuo vaihtelua. Päämajana toimivaa luostaria voi nyt myös tutkia kolmiulotteisesti, tosin tekeminen on aika rajallista, koostuen lähinnä hahmojen jauhannoista ja muutamasta yhteisaskareesta. Hahmot ovat monipuolisia ja enimmäkseen pidettäviä, tosin pelin toisella puoliskolla keskustelukumppaneita on paljon vähemmän. Mykkä ja ilmeetön päähenkilö on myös typerä ratkaisu. Itse taistelusysteemi on melko samanlainen kuin muutamassa edellisessä pelissä: asekolmiota ei edelleenkään ole, mutta tällä kertaa mukana on aseiden kestävyyttä heikentäviä taitoja. Vaikeustaso on tällä kertaa ainakin Normalilla pelattaessa alhainen, varsinkin kiitos uuden mekaniikan, jolla aikaa voi kelata taaksepäin. Toisaalta rasittavaa avainten kanssa temppuilua on onneksi todella vähän tämän osan tehtävissä. Teknisesti peli on jopa Switchin peliksi melko huono: luostarin tutkimisessa ruudunpäivitys tippuu jatkuvasti, grafiikat eivät muutenkaan säväytä, mutta grafiikat nyt eivät ehkä olekaan tämän sarjan pääasia. Nykyanimetasolla animoitut välinäytöt ovat kyllä jotain vielä pahempaa kuin taistelujen ulkoasu. Uudelleenpeluuarvoa riittää kiitos New Game+:n ja useaan suuntaan haarautuvan juonen, minkä lisäksi todellisille himofaneille on tietty lopussa eri hahmojen kosintakohtaukset...
* Johnny Turbo's Arcade: Night Slashers – Ensimmäinen LAILLINEN kotiversio legendaarisen bog standardista beat-em-upista, joka toimii paremmin kuin MAMEn emuloimana.
* Kuukiyomi: Consider It – Erittäin japanilainen minipelikokoelma Wario Ware -tyyliin, jossa tarkoituksena on olla mahdollisimman huomaavainen, eli joillekin entisille Hypen jäsenille varmaan hullu ja mahoton. Kaksinpeli on tietysti parasta.
* Mighty Gunvolt Burst – Kasibittigrafiikoilla tehty vanhan huonon ajan tyylinen pontusplatformeri, eli huono peli. Ainakin parempi kuin ~~tyhjä~~ Mighty no. 9.
* Pinball FX 3 – Nyt onneksi klassisia pöytiäkin sisältävä flipperipeli, jossa on kelvolliset fysiikat, tosin klassikkopöytien lisägrafiikat ovat melko hirveitä. Onneksi perusmoodi ilman mitään lisähärpäkkeitä on olemassa. Firman itse suunnittelemat, lähinnä lisensseihin perustuvat pöydät ovat yhtä tylsiä, ylihelppoja ja liikaa visuaalista tauhkaa sisältäviä kuin ennenkin, mutta ainakin oikeita pöytiä voi nykyään ostaa tukematta jonkun republikaanimulkun epäpätevää yritystä.
* Sega Ages: G-LOC: Air Battle – Segan aiemmin kunnon kotiversiota vaille jäänyt lentopeli. Sisältöä on suhteellisen vähänlaisesti, mutta uusi Ages-moodi piristää, ja pelattavuus on kuitenkin monipuolisempaa kuin tunnetummassa After Burnerissa.
* Sega Ages: OutRun – Uusintaversio kolikkoautopeliklassikosta, johon on tehty mukavia uusia lisäyksiä, kuten uusia kappaleita (mukana mm. vain Mega Drive -versiossa olleesta biisistä tehty uusi versio kolikkopelin instrumentaatiolla) ja unlockattavia osia, jotka helpottavat peliä.
* Sega Ages: Virtua Racing – Paras kotiversio aliarvostetusta kolikkopelistä, kiitos tekijäfirma M2:n uudistuksista alkuperäiseen peliin, joka pyörii nyt jatkuvalla 60 ruudun sekuntivauhdilla 1080p-tarkkuudella, eikä esineiden putkahtelua ruudullekaan enää tapahdu. Valitettavasti uusia ratoja ja autoja ei ole 32X-version tapaan, mutta onneksi siitä versiosta on saatu replay-moodiin uusi biisi kolikkopelin instrumentaatiolla! Ainoa moka pelissä onkin se, että kahdeksan pelaajan paikallista moninpeliä voi jostain käsittämättömästä syystä pelata ainoastaan yksittäisillä Joy-Coneilla.
* Starlink: Battle for Atlas – Eräänlainen Eliten/No Man's Skyn kevytversio, jossa matkataan planeetalta toiselle suorittamassa eri tehtäviä ja taistelemassa pahoja avaruusolioita vastaan. Valitettavasti kyllästyminen iskee nopeasti, koska lähes joka planeetalla tehdään samat jutut ja Ubisoftille tyypilliseen tyyliin suurin osa ajasta kuluu kartalla olevien ikonien metsästämiseen, jotta kartalle saisi lisää ikoneja. Hahmot ovat myös harvinaisen hanurista, eikä niiden jauhantaa jaksa kauaa, mutta ainakin Star Fox -crossover on toteutettu sinänsä hauskasti. Koska kyseessä oli jonkinlainen epäonnistunut lelu- ja pelisarjan yhdistelmä, alusten osien vaihtaminen vaatii normaalisti oikean elämän muovikrääsän kanssa säätämistä, mutta onneksi digitaalisessa versiossa tästä ei tarvitse kärsiä. Varmaan kakarakohderyhmän kalastelun vuoksi hahmoissa on myös kaksi rasittavaa yhdysvaltalaisteiniä, joiden paskanjauhantaan hajoaa erityisen nopeasti.
* Wonder Boy: The Dragon's Trap – Uusintaversio lievästi Metroidia muistuttavasta Master System -pelistä, jonka muodonmuutosmekaniikat ovat edelleen hauskoja ja omaperäisiä. Uusi grafiikkatyyli on jees, ja ainakin voittaa iänikuisen pikselisonnan. Valitettavasti uusi peli on liiankin uskollinen vanhan pelisuunnittelulle: esoteerisyyksiä ja grindaamista löytyy, joten kannattaa pelata läppäri toisessa kädessä. Tallentaminen onneksi toimii vapaasti, tosin sairaille retromasokisteille löytyy myös salasanatoiminto. Vanhat huonot suunnitteluratkaisut eivät ehdi onneksi hajottaa liikaa senkin takia, että pituutta ei ole kuin parin kolmen tunnin verran.