Kløvertennenes journal

#### Kapittel 1: Exodus

På handelsskipet Elysium lå den verdensvante einstøingen og barden Spaniel Skjeggtunge i dyp søvn og drømte om det som ventet ham Valheim. Nattesøvnen ble brått avbrutt av hamring på lugardøren, og Spaniel - ikke fremmed for å spille opp en hver situasjon - åpnet munnen før han åpnet døren. Uvitende om hvem eller hva som ventet ham utfordret han vedkommende på andre siden av døren til kamp. Det var pengeinnkreveren Illip Lipsor som i følge med en diger ork ønsket betaling fra Spaniel for oppholdet på båten. Spaniel visste som alle andre på Elysium at dette bare var svindel, og han skulle hvert øyeblikk stå for det som skulle bli denne fortellingens første heltedåd. I naborommet lå Gnorkine Gobline, en krigsdyktig og godtroende halv-ork på reisefot. Det ene sekundet lå hun og drømte om McGnoblins-burgere og sin hjemby Goblia, og i det neste våknet hun brått der veggen i lugaren ble knust til pinneved. Treverket føk i alle retninger sammen med Spaniel som kom flyvende inn i rommet. Introduksjonen var kort før Gnorkine og Spaniel sammen bestemte seg for å ta opp kampen mot IIllip og orken Zalkar. På dekket under satt mørkalven Trigani, tieflingen Ea og paladinen Silas i stillhet og så utover den stormfulle sjøen. Over dem begynte taket å gi etter der en diger klubbe kom brasende gjennom treverket. I det en bærebjelke ga etter falt både Illip, Gnorkine og Spaniel ned på samme dekk som de andre. Zalkars tyngde var for mye for gulvet der han landet og knuste sin vei videre ned i skipet. Plutselig sto de alle sammen midt i en slagmark. På ene siden en halfling med ett blått øye og en lut i hånden og en fortumlet halv-ork som lurte på hvor gulvet hadde tatt veien. På andre siden en ildsint halfling med kniven trukket og mord i blikket. Rygg mot rygg og skulder mot skulder svingte de sverd og hammer mot hverandre. Illip og hans medhjelpere versus den usannsynlige og hurtig sammensatte alliansen av eventyrere. Silas kanaliserte sine hellige krefter gjennom Spaniels kroppsåpninger, og Trigani dekket hele dekket i et ugjennomtrengelig mørke. Eventyrerne seiret, mens Illip fikk armen sin kappet av og falt over bord. Vel i havn i Angarholm ble de dagen etter gjort oppmerksomme på at byens leder Jarl Balke hadde blitt kidnappet. Angarholm hadde blitt satt i karantene, og innenfor de tårnende murveggene begynte det å bli trangt - både sosialt og politisk. Den kyniske munken Agiscus la ikke skjul på sin fremmedfiendtlige holdning overfor de nyankomne, men valkyrien Amvil Gimidotr så potensialet deres. Før kvelden var omme tok de inn på vertshuset Lystne Luring hvor de møtte sin første person i nød - Halvdi Sigis. Han lovte å få gruppen ut av Angarholm i bytte mot at de fant hans forsvunne søster. Kvelden gikk med til å forføre orke-kapteinen Ekgamut Brenna og bli bedre kjent med vertshusinnehaveren Ahalfar Luring.

#### Kapittel 2: Skrot & Skraap

På vertshuset Den Lystne Luring våknet reisefølge til sangen av en mosegrønn fugl i vinduskarmen, og til frokost tok Gnorkine det som skulle bli den første av mange, mange ølslurker. Like etter dukket den enigmatiske Balthur Eereiwa hostende og harkende opp i Ahalfars peis. Han slo følge med gruppen, og de bega seg ut på en morgentur gjennom Angarholms tåkete gater. Rett utenfor døren møtte de Rorik Hoggs og hans bortkomne griseflokk. Her skaffet de seg sin første følgesvenn. Nei - ikke Rorik, men en av grisene, døpt Edward. Lykkelige gikk de videre med Edward i bånd før de ble møtt av den gigantiske frosken Frusk - Angarholms postbud. Rundt neste sving fant gruppen Halvdi Sigis liggende livløs på brosteinen. En plan tok raskt form der de ga seg ut for å være kriminaletterforskere for å få undersøke åstedet i ro og mak. En vakt hadde innvendinger mot dette, og åstedet ble raskt gjort om til åsted for et dobbeltdrap. Gnorkine flerret av vaktens rustning med bare nevene og festet den på Edward. De “lokale guidene” Thorvir og Katla stoppet dem og kom med et tilbud om beskyttelse fra byens mer lugubre individer, noe de selv viste seg å være da de gikk til angrep på gjengen. Spaniel slåss ridende på Edward og Balthur kastet flammekuler hit og dit. Trigani bommet om og om igjen med pilene sine og Gnorkine snublet i sine egne ben. Etter å ha likvidert bandittene satt de kursen for Skraaps Handel. Der møtte de søskenparet Carrodus og Jukulele Skraap, innehavere av magiske og fortryllende gjenstander. I et eksplosivt uhell med et halsbånd mistet Carrodus hodet og Jukulele ble sist sett brennende på loftet. Fengselet Grimborg og en tøff straff ventet pyromanen Balthur og hans venner etter dagens hendelser, der en tungt væpnet vaktpatrulje førte dem vekk.

#### Kapittel 3: Fengslende forhold

En etter en fikk “heltene” dratt av seg stråsekkene og servert en skjennepreken som bare en person av Gimidotrs rang kunne fremmane. Hun ble motvillig nødt til sende alle sammen ned i Grimborg, et underjordisk fengsel hvor det ryktes at man aldri fikk se overflaten igjen. Der møtte de Orgulf Garnisson, fengselsbestyreren forkledd som en stakkarslig fange. Han forhørte seg ansikt til ansikt i et forsøk på å få tak i noe verdifull informasjon, men det ble fort tydelig at de nye innsatte visste rent lite. Illip Lipsor gjorde til gruppas forferdelse sitt nærvær kjent fra nabocellen. Der satt han blant luksuriøse tepper og møbler som sto i skarp kontrast til den andre cellen, der alt de hadde var fuktig og råttent jordgulv under føttene. Etter en god del krangling med Illip kom Ekgamut Brenna på besøk med en leveranse til cella - Ea, kneblet og bundet i en stor sekk som han slang i bakken. Deretter kom han sin skjønne jomfru Gnorkine til unnsetning og knuste Illip Lipsor til lungemos på hennes befaling. Følget tok med seg Illips kropp i en sekk, og fant etter ransaking av Illips celle bilder av Orgulf Garnisson i...eksplisitte positurer. Flukten fra Grimborg var lang, og voktere i form av gåtefulle gargogyler, speildimensjoner og forheksede rustninger var det som sto mellom følget og den magiske Traxators hage -  et fredelig paradise blant alle katakombene og de forlatte korridorene under Angarholm. Den blodige sekken med restene av Illip Lipsor stakk seg veldig ut i hagen, men det var ikke det eneste. Eventyrerne møtte også en liten gutt. Han kalte seg Rikard..

#### Kapittel 4: Angarholm akterut

Med Traxators formaning om å redde Valheim fra undergang og en heftig dusør utlyst for samtlige i gruppen var eneste vei videre *ut* av Angarholm. De hadde ett oppdrag foran seg: samle sammen alle fragmentene av Yggdrasils essens - det eneste som kunne forhindre Valheims undergang. Rikard ble med følget og skulle fort bli en elsket og hatet figur. Nesten ute av byen rumlet det kraftig i magen på Gnorkine, og Trigani fastslo at de måtte skaffe seg proviant. I en underjordisk akvedukt klatret og balanserte de på hverandres skuldre for å nå opp til overflaten der Rikard ble sluppet løs for å stjele litt enkel turmat fra et marked. Flere av gjengen satt seg fast i den trange luken i et forsøk på å redde Rikard som hadde havnet på en vogn, nå på vei ut av byen - med Yggdrasils essens i hånda. Ea, som den eneste ikke innblandet i det vaklevorne tobeinte tårnet reddet dagen med rask bruk av druidemagi. Et tordenbrak skremte hestene og en stri regnbyge skylte Rikard bortover brosteinen der han hadde kommet seg av vogna og lå hylgråtende i panikk. Trygge ute av katakombene møtte de den mosegrønne fuglen igjen - nå som alven Colthan Féleron. Han endte opp i nærkamp med et søksenparet Malifera og Arwa, som også viste seg å være bak drapet på Halvdi Sigis. Gnorkine tok en pil i låret, og etter flukten kjente alle på at det var på tide å slå leir. Noen fantastiske øyeblikk ved leirbålet  under åpen stjernehimmel rundet av kvelden før alle la seg til å sove. Spaniel tok første vakt. Uheldigvis ble vannreservene sølt utover i gresset, og Spaniels stolthet tok nok en gang innersvingen på ham der han urinerte i flaskene for at de igjen skulle virke fulle. Balthur og Ea innrømte en felles respekt for hverandre etter å ha kranglet tidligere, i det som skulle bli det første steget gruppen tok mot ekte vennskap. Rikard og Edward tok seg av siste vakt før kvelden tok en brå vending og ble avbrutt av et smell. Gregers & Pus Fantastiske Flyvende Forretning For Fabelaktige Fantasidyr suste over nattehimmelen og kræsjlandet i skogen like ved. Rikard og Edward var sporløst forsvunnet, og Pus - den eneste overlevende etter kræsjet - var en snakkende katt. Han savnet en *hollifant* som hadde rømt fra transporten på vei til Arintoft.

#### Kapittel 5: En hollifantasi

Gruppen ble enige om å finne hollifanten i håp om å kunne spore opp Rikard. Gnorkine ble igjen med Pus i et forsøk på å reparere luftskipet. På sin søken møtte Ea, Balthur, Spaniel og Trigani på trollet Malak Langkast som voktet veien videre over en elv inn i skogen. Med ujevne deler kløkt og list overrumplet de Malak og fikk ham til å hoppe i elven der han ble tatt av strømmen - men ikke før Balthur spurte hvor trollet fikk navnet "Langkast". Det kostet han dyrt, men han kom seg i det minste over elven. Ved elvebredden ventet hollifantens håndtverk - våkne drømmer - som fortryllet Balthur, Ea og Trigani. Spaniel sto med ryggen til og fisket i elven så lenge. De fikk gjensyn med sine dypeste lengsler og frykter. Balthur var en armlengdes avstand unna Frøya på en romantisk og fuktig skogstur, Trigani sto ansikt til ansikt med sin far Kharnósea, og Ea ble forvandlet til et solid urokkelig tre. Da de kom tilbake til overflaten igjen lokaliserte de både Rikard og Hollifanten. Omringet av goblins tok Balthur i bruk flamanus-elexiren han hadde stjålet fra Carrodus Skraap. Det som fulgte skulle i all tid etter kun bli omtalt som “Askeskyen”. I mellomtiden møtte Gnorkine på dusørjegeren Lars Wegas og den mystiske Fader Ullan. Hun gjorde seg fortjent til gullmedalje i flere olympiske grener der hun i en enorm fysisk bragd kastet luftskipet avgårde og fulgte skipet med et stavsprang foran et publikum med lamslåtte og sjokkerte uttrykk. Hun kom til unnsetning i siste liten og reddet vennene sine med det nylig reparerte luftskipet. Vel av sted ble freden brutt av en portal som gnistret og åpnet seg midt i luftskipet. Agiscus, munken fra første dag i Angarholm snakket panisk og forskrekket. Med hjelp fra en magisk kule sendte han alle sammen tilbake i tid for å redde Valheim fra tilintetgjørelse og ba heltene om “å stanse alt før det begynte”

### Akt II: I fortidens klør

#### Kapittel 6: Glattgris

Spredt for alle tidens vinder landet gjengen langt tilbake i fortiden - sendt dit av Agiscus for å forhindre dommedag. Gnorkine og Pus kjempet hardt for å avmagnetisere protonmatrisen og overlade den ko-aksiale plasmasplitteren for å unngå nok en kræsjlanding. Ea og Trigani våknet opp blant kasser og sekker i lasterommet på et skip, og spionerte på en av Jarl Balkes forfedre. I besittelse av nok en del av Yggdrasils essens ble Jarl Balke et mål for videre etterforskning. Balthur og Spaniel våknet tjoret fast ombord en flåte på vei ned et voldsomt fossefall. Han som sto bak kalte seg Opah Nacho Bongiggel - en halfling overbevist om at Balthur gikk under navnet Abel Arthur Eiwa. Anklagelsen lød som følger: han hadde ligget med hans kone Mariel, og Bongiggels hevn skulle bli like søt som henne. Alle partene gikk gjennom hvert sitt lille eventyr før de ble gjenforent foran kapellet ledet av tieflingen Shyla. Gnorkine og pus kræsjlandet foran kapellet og knuste et par kriminelle bøller, med lederen Gorgman Agugak løpende av sted med halen mellom beina. De skjønte raskt etter å ha forhørt seg med Shyla at de hadde landet i fortidens Angarholm, *Angelheim*. Alle ble invitert til bankett senere på kvelden for å feire deres heltedåder, og Shyla slo følge med dem videre. Festen ble sparket i gang tradisjonen tro med Glattgris og øl. Det gikk mye i håndbak, veddemål og skrøner. Det skulle likevel snart bli tydelig at kolonien ikke var velkommen i Valheim. Noen - eller noe - ville fjerne Angelheim fra jordens overflate, og var villig til å ta liv for å oppnå det. Et hundretalls fakler lyste opp i mørket, som hundre iakttagende øyne. Gjengen ble beordret av Petunia Balke til å undersøke. Natten ble forhastet og kort, og morgentimene ble brukt til å handle og skaffe våpen hos Mara Kran. Spaniel hadde hengt seg opp i noe han hørte av en gammel mann kvelden før - historien om Ulftann Svartens skatt. Han ledet an og førte gruppen inn i skogen hvor de møtte hestedemonen Gåsa. De ble lurt inn i en magisk hule hvor alle måtte bidra for å løse gåter som i tur og orden befridde de fire sjelerestene til en samling mytiske apokalyptiske ryttere.

#### Kapittel 7: Ambrosia, blod, og edelstener

Balthur og Spaniel hadde gått sin egen vei i jakten på Ulftan Svartens fortapte skatt. Etter en pratsom tur oppdaget duoen de krystalliserte ruinene av Arintoft der Spaniel spilte en melodi de hadde lært fra en gammel mann i skogen. Uten frykt dykket de ned i dypet av ruinene i håp om å finne skatter verdig heltene som skulle redde verden. I borgen overvar de samtaler mellom spøkelser og tapte sjeler som så ut til å komme ut av de blå krystallene som lå spredt rundt i ruinene. Kongetårene huset tilsynelatende sjeler fra fortiden. Spaniel og Balthur avdekket skjebnen til Ulftan selv, og hans konflikt med prinsessen Arin og ridderen Poscidion. En krystall-golem ventet dem i det dypeste kammeret og skulle vise seg å være en formidabel motstander. Shyla, Trigani, Ea og Gnorkine møtte på *sin* jakt etter de ansvarlige for bankettens drap Chonte Examén - en goblin i Chrysalis, skogens vokters tjeneste. De ble ført gjennom en rekke tester: de hjalp tømreren Elvin Melvin med å kappe ned et seigt tre i bytte mot en kontrakt på tømmer, og nesten som Ekgamut en gang hadde gjort med Illip fanget de et par krypskyttere i et telt og slo dem bevisstløse. En ønskebrønn krevde også en donasjon på et par gullmynter og et ærlig ønske fra hver av dem. Omsider sto de ansikt til ansikt med skapningen bak alt som hadde skjedd kvelden før. Sekken med krypskyttere, blant dem Gorgman Agugak, ble revet i filler av Chrysalis og gruppen fikk med seg en enkel beskjed tilbake til Angelheim “Forlat Valheim eller stå til ansvar for konsekvensene.”

#### Kapittel 8: Det rådville krigsrådet

Arintofts krystalliserte vokter møtte sitt endelikt da Balthur kanaliserte solen selv fra et skrin han hadde fått av Mara Kran. De fokuserte solstrålene pulveriserte kjempen, og fikk gangene i Arintoft til å stige mot overflaten. Ridderen Poscidion hadde utfordret Ulftan Svarten til duell, og tapt. Arin hadde også blitt myrdet i kampen, og en forbannelse hadde forvandlet henne, og slottet. Spaniel Skjeggtunges sølvtunge plapret manisk om Doblarstringi - den legendariske luten som lå i gravkammeret til Poscidion. I gravkammeret fant de også en pergamentrull som ga eieren rettighetene til en stor ubrukt tomt. Det satte tanker om et fremtidig hjem i sving hos Balthur og Spaniel, som satt kursen tilbake mot Angelheim. Ea, Gnorkine, Shyla og Trigani returnerte til kolonien med en vogn full av gørrete lik og blodig ambrosia. Sammen tok gruppen seg fram til Jarl Balke og la en slagplan for den kommende krigen. For krig skulle det bli, der ingen var villige til å gi opp på Angelheim. Chrysalis hadde gitt et ultimatum for folkets skjebne, og rådet ble enig om at måten å svare på var makt, kløkt, og samarbeid. Det ble lenge diskutert taktikk og plan A, B, og C. Spaniel fikk et viktig oppdrag bak fiendens linjer, Gnorkine skulle trene troppene til slagmarken, Triganis ekspertise skulle brukes til å forskanse utkikkstårn og katapulter, og Balthur, Shyla og Ea hjalp alkymistene og magikerne med Angelheims forsvarsrekker. De kunne kjenne oddsene sakte men sikkert helle over i sin favør.

#### Kapittel 9: Føniksflammen

Det store slaget som skulle stadfeste Angelheims skjebne ble tappert og strategisk kjempet på flere fronter. Første fase gikk knirkefritt - en illusjon lokket de første fiendene inn til Shylas kapell. Kapellet var lastet med sprengladninger og ustabile kjemiske brygg. Spaniel førte en skvadron speidere opp i dalen og fylte elven med olje, som ble påtent da en treffsikker Petunia detonerte kapellet. Kapellet og hele elvebredden eksploderte og tok med seg en hel haug av fiendtlige skogsskapninger i de ville flammene. Slagplanen ble videre utført i tur og orden. Chrysalis tok form av en massiv tredrage og ledet an en hær tornete krigere og monstre. Soldater falt til høyre og venstre, kanoner fra skipet dundret kuler over himmelen og tårnene i byen som var utstyrt med mekaniske spydkastere rev i stykker slagmark og skog. Balthur motstod fristelsen fra en sirene og Shylas lojalitet ble testet da både Trigani og Mara Kran falt i strid. Spaniel returnerte i grevens tid med ansiktet preget av arr, og leiesoldatene fra Jernskallenes kompani i hælene. Med banneret hevet høyt ga de Gnorkine, Shyla og Trigani rommet de trengte for å brutalt knuse den neste bølgen kvister, dryader og ulver. Kampen fortsatte uten en ende i sikte, og Balkes hær var nær å miste motet. Bølge på bølge av monstre kom opp fra bakken og tok plassen til sine falne kloner. Balthur så ingen annen utvei enn å gjøre det han lenge hadde fryktet, og avsløre hvem han egentlig var. I et basketak med den gigantiske dragen dekket Balthur seg i et seigt brannfarlig brygg og kanaliserte den kraftige føniksmagien sin for første gang. I kampens vake tok gruppen et oppgjør med seg selv og fortalte hverandre endelig sannheten om hvem de var, og hvor de kom fra. De fikk gjemt Yggdrasils essens bort til all evig tid, og fikk med Agiscus sin magiske kule dratt tilbake til sin egen tid.

### Akt III: Et sted å kalle hjem

#### Kapittel 10: Gungalor, goblinkongen

Vel tilbake i nåtiden (riktignok 200 år senere enn de trodde) hadde Valheim forandret seg på måter de ennå ikke kunne se. Men noen ting forble det samme, og det skulle ikke ta lang tid før de møtte på sitt neste hinder - Gungalor, kongen av..hvem vet? Gungalor overbeviste reisefølgets om å slå følge og hjelpe hverandre inn i Angarholm. De la en plan for å komme seg inn i byen som nå var under karantene for en ukjent grunn. Shyla, Ea, Trigani og Gnorkine pratet seg forbi en portvakt, men Gungalor, Balthur og Spaniels sjarm falt i dårlig smak. Et sendebud på vei til Eshvadell ved navn Stille An’Desh ble torturert i bytte mot en håndfull portpass, og Balthur delte ut en haug pass for å skape forvirring rundt porten og snike seg inn. Heltene satte kjent kurs mot Lystne Luring hvor de møtte Ahalfars tippoldebarn Trafalgar, den nye innehaveren av Lystne Luring. Reisen gikk videre til Snevert Snar fra bygg- og eiendomsetaten som hjalp dem med å grunnlegge og bygge Kløvertann - en ny bopel på en bakketopp sør for Eivarsetr. Det gamle pergamentet nevnte likevel ikke hva som ventet dem på den forlatte tomten: en bortgjemt plass beskyttet av gåter og ukjent magi. Gruppa fant omsider løsningen og bygningsarbeidet satte i gang. En uke senere sto Kløvertann klar, og Slurpestua vertshus ventet på sine nye eiere - Kløvertennene.

#### Kapittel 11: Bank, bank

Med sin første natt i Kløvertann bak seg våknet dets nye innehavere av at det banket på døren. Lite visste de at det skulle komme til å banke jevnlig gjennom hele dagen. Først i køen sto broder Patos fra Ullans brødre. På misjonsoppdrag hevdet han at de aller fleste vertshusene i Valheim ønsket Ullans ord velkommen. Slurpestua ble raskt blant de første til å avslå. Patos forsvant truende ut av Slurpestua og sverget på at de kom til å angre. Gungalor våknet opp fra bak bardisken med en lapp og en gaffel godt festet i ryggen. Lappen var fra Spaniel, som forklarte at han og Ea hadde dratt til Ungha-Bun’gal. Gungalor ble sendt på spaningsoppdrag etter Patos, og like etter banket det på døren igjen. Snevert Snar hadde kommet tilbake med et krav på 2140 gullmynter og 50 kobbermynter etter en ukonvensjonell avtale gjort med Kløvertennene. Gnorkine ødela kjolen sin *og trappa* underveis i diskusjonen, noe som gjorde kravet noe dyrere. Uvanlig for Valheim brygget det en storm i horisonten som raskt trakk innover Kløversletta. Alven Salvo med sin kone Tiriel og sønn Kamuflagion søkte ly fra stormen, men etter at Kløvertennene slapp inn flyktningene tilsto de at banditter var like bak dem. Alle sprang til aksjon og forberedte seg til kamp. En desperat duell i Slurpestua kostet nesten Shyla livet, etter at hun hadde prøvd å godsnakke med bandittene. Et kappløp mot klokka utspilte seg der alle forsøkte å hjelpe Shyla som i flere minutter etter kampen fortsatt sprutet blod fra halsen opp i taket i Slurpestua. Tiriel, Salvos kone, kom til unnsetning i siste liten. En beskjed fra bandittene avslørte at Spaniel var blitt kidnappet, så gjengen satt kurs ut i natten for å redde ham. Før de dro gjorde de en avtale med sine nye gjester om å jobbe i Slurpestua. Første oppgave - skaffe bryggeutstyr i Angarholm. Vel avgårde nærmet heltene seg Spaniels kidnappere. Som lyn fra klar himmel falt en gnom med en teleporteringsring på stortåa ned fra himmelen. Utålmodig utfordret Balthur skjebnen og tok på seg den mystiske ringen før han med et lysglimt ble sporløst forsvunnet. Resten av gruppen klekket ut en bombesikker plan for å redde Spaniel fra bandittene, og Trigani viste klart og tydelig at ingen er bedre å stole på enn henne om du er i en knipe.

#### Kapittel 12: Staselig selskap

Balthur hadde blitt teleportert til et elementalt tempel langt, langt unna. Der møtte han på en tjener av Istishia i form av en elemental delfin. Men Balthur fikk ikke svarene han ønsket, og ble etter en mystisk samtale sluppet inn i en portal som tok ham til en audiens med selveste Kossuth, flammenes herre. Kossuth viste seg å være føniksens skaper, og ga Balthur endelig noen svar om hans fortid, samt en retning for hans fremtid. Han dalte straks ned mot jorden igjen, med en primordial profeti brent inn i brystet. Spaniel hadde blitt overrumplet og tatt som slave av hobgoblinen Glim Lorilla dypt inne i den Ungha-Bun’galske jungelen. I fangenskap allierte han seg med Althea og Bork Ellison, og klekket ut en plan for å rømme. Kostymekunst, usynlig magi og pur skuespill skulle være redningen for Spaniel, men samarbeidet kostet Althea dyrt. Nede på bakken under Balthur trakk Gnorkine, Trigani og Shyla sekken av hodet på det de trodde var Spaniel. Dette viste seg å være halflingen Severin “Nier’n” Stas. Han sa at han hadde motivasjoner på samme bølgelengde som kløvertennene, og selv om s-s-s-stammingen hans ga et uskyldig og forsiktig inntrykk, gjorde han veldig nytte for seg i kamp. For i det samme Balthur plasket i elva rett ved, kom Spaniel løpende ut av jungelen med en flokk jegere like bak seg. Kløvertennene forsvarte seg selv der de brant og kuttet ned goblins og mennesker før de dro tilbake til Kløvertann. Der ble de alle bedre kjent, både med Severin og Salvo, som fortalte om forbannelsen som rammet hans sønn Kamuflagion. Veien videre gikk mot Eivarsetr og Fandensjuvet, med flere av heltene bestemt på å undersøke ryktene om en etterlevning av Lipsor-slekten. En paladin ved navn Igan Romero på oppdrag for De syv plummer var begravet opp til halsen midt i veien inn mot Eivarsetr. Kløvertennene overtalte han til å være dørvakt på Slurpestua, og lovet ham å en dag hjelpe til med oppdraget hans. Et digert troll lå i veien lenger oppe omringet av øl- og vintønner, en veltet vogn og istykkerrevne, blodige kropper. Gruppen undersøkte tønnene, noen intakte og forseglet, men alle markert med Slørhalens emblem. De bestemte seg for å ta tønnene tilbake til Kløvertann på Gnorkines ekspress-transport før alle entret Eivarsetr sammen. Men først, gjennom en sekvens av noe manglende kommunikasjon og raske reaksjoner ga heltene sin største fiende hittil en hurtig, brutal og sjokkerende død.

#### Kapittel 13: Kløverell Makrell

Kløvertann skulle endelig få sin første forsendelse med øl... Riktignok ikke egenprodusert, men Gnorkine tenkte ikke mye over det der hun løp hjem med 300 liter alkohol på ryggen. Hjemme i Kløvertann ventet de samme kjente fjesene, og Igan Romero sto allerede på post som Kløvertanns første og siste forsvar. Lukten av fisk møtte dem i Eivarsetr hvor de raskt ble vitne til hva slags rettferdighet og rettsvesen det fantes ute på landsbyen - brutale dommer håndhevet av dommere ikke særlig interessert i å diskutere. Stig Argus, Eivarsetrs egenrådige høvdig svingte den nylige tilsølte øksen opp på ryggen og ble sammen med resten av landsbyen forskrekket da de fikk høre det Kløvertennene annonserte høylytt: "de hadde drept Kuzko"...Eivarsetrs beskytter og kjæletroll. Der de sto dekket i hans blod var det ikke mye annet å gjøre enn å forhekse hele mengden, tenkte Shyla. Og plutselig var alt som normalt der landsbybeboerne fortsatte med sine daglige sysler. På liket av Kråka - gutten Argus hadde henrettet - fant Trigani en lapp hvor det sto nedskrevet ett enkelt ord "Arkitekten." En tur på Slørhalen vertshus ble til et hyggelig gjensyn mellom Severin og vertshusinnehaveren Finalisa, som blant annet hadde en samtale om hennes datter Althea Ellison som Severin skulle ta med på et stevnemøte. Spaniel hadde selvsagt sitt å si om det og kunne forsikre Severin om at Althea var i god behold sist han så henne. Et bad var det Kløvertennene dekket i trollblod trengte mest, så mens noen gjorde det bestemte Balthur seg for å legge an på og sjekke opp gjestene på vertshuset. Finka, en halv-alv som ham selv, kunne fortelle at hun savnet et arvegods - en ring, hun mistenkte var blitt stjålet. Spaniel og Shyla så på det hele utfolde seg der Balthur og Finka havnet i dypere og dypere samtale, noe som toppet seg da Spaniel kløp Finka i rumpa med en magisk hånd. Dette måtte Balthur stå til ansvar for. Senere dro de alle nyvasket og rene innom Eivarsetrs bokhandel der de møtte kjøpmannen Arwid. Arwid kunne ikke lese og var heller ikke særlig oppegående. Noen av Kløvertennene så sitt snitt til å utnytte ham mens andre stelte seg hardt i mot. Makrellmakulatet var dagens neste destinasjon hvor de møtte på Barnabas Steinbit - en romslig og åpen kar som sto for produksjonen av Eivarsetrs makrellprodukter. Sammen pønsket de ut en plan om å få fjernet Argus, få makrellimperiet over til Kløvertann, og komme fra det helskinnet alle mann. Før kveldens store akt tok Balthur og Trigani enda en tur til Slørhalen for å videre spørre Finalisa om ting av personlig interesse. Begge ble anmodet om å lete i retning av Angarholm. Severins smidighet og stødige hånd samt Spaniels smak for eksentrisk skuespill fikk Argus ut av sine trygge omgivelser før han ble lurt til Makrellmakulatet der resten av Kløvertennene ventet. Døra slo opp, og i det Argus kom inn med øksen klar vekslet de alle blikk og tenkte synkront: "...hva gjør vi nå?"

#### Kapittel 14: Traxators venner

Stig Argus gjorde det klinkende klart at ting ikke var som Kløvertennene trodde - det var **de** som var stengt inne med **ham**. i Makrellmakulatet utspilte det seg en livsfarlig kamp preget av det vanlige kreative kampmønsteret heltene hadde blitt så kjent for. Mens Gnorkine tappert tok i mot slag etter slag fra Argus sin sylskarpe øks sto Balthur med hodet først nederst i en lagerkasse på jakt etter chilli. Med hud hard som stein og sverdarm som en virvelvind tok Eivarsetrs vokter flere av Kløvertennene til dødens terskel, men et snikangrep fra oven orkestrert av Severin satt en definitiv stopper for kampen. I hoi og hast skyndte de seg med å fullføre planen om å forfalske Steinbits død, og sendte ham av gårde tilbake til Slurpestua. Med elvas strøm til hjelp seilte alle sammen nedover mot Angarholm i nattens mulm og mørke, og la Eivarsetr bak seg for denne gang. Like etter fant de seg en tilslørt og trygg plass å slå leir - og natten førte med seg opplysende samtaler om hva slags helter de hadde lyst til å være, noe som hadde blitt en kurant diskusjon etter eventyret i Eivarsetr. Balthur kom endelig til bunns i Spaniels skuffelse og frykt som hadde preget lagånden de siste dagene, og de andre nattevaktene gikk stille for seg der enda sterkere bånd ble knyttet. Dagen etter traff de på en veipatrulje ledet av Korban Kosmut, kommandant i de nordlige distriktenes veipatruljer i tjeneste hos Jarl Jarl Balke Jr. IX. Shyla og Gnorkine inntok militære roller der Shylas rustning preget av Angelheims eldgamle våpenskjold kombinert med Gnorkines fatning og militære renommé ga soldatene en ærefrykt og respekt som tillot de å passere gratis. Resten av gruppen måtte likevel betale, og på tross av Balthurs tåpelige forsøk på å forfalske det å faktisk legge gullmynter i Korbans hånd reddet Severin det inn med sin økonomiske og diplomatiske kløkt. Veien førte videre til Traxators dal og en hule der Kløvertennene måtte bevise for vokterne Tigerlilje og Løvetann at de var venner av Traxator. Og skjebnen skulle ha det til at det var nettopp det de var. Dypt fra sin uendelige kløft fisket Gnorkine opp et segl de hadde blitt utdelt av Traxator selv for over 200 år siden, og med det fikk de innpass i hagen. Selv Severins kyniske gudssyn måtte et øyeblikk bukke for det som ventet dem - deres gamle venn, den magiske og allvitende enten som endelig kunne gi noen sårt nødvendige svar. Alt fra Rikard, Yggdrasils essens og Agiscus, til kryssende og alternative tidslinjer, og lovord og gåter for hva fremtiden holdt. Spaniel og Shyla fikk helet sine sår, og de dro derifra med en formaning om å finne Edens Epler - en bandittgjeng som holdt til i Grønnlund der de vokste seg store og sterke på stjålet nektar fra Traxators hage. Vel tilbake i Angarholm dro Kløvertennene på handletur etter å ha innsett at en eventyrers livsstil krever mye pikk, pakk, ting og ikke minst tang. Den største transaksjonen av alle bestod av råvarer og ingredienser samt levering til Slurpestua fra Pascals Pikk & Pakk; en investering som garantert ville få god avkastning for den fremtidige driften i Kløvertennenes vertshus. Det sedvanlige besøket på Lystne Luring tok en brå vending da Trigani fikk nyss om spioner i tjeneste hos hennes far Kharnósea holdt til i overetasjen. De la en plan om å forgifte spionene med nyanskaffet sorgjuice rørt ut i Ahalfars øl, men da de entret gjesterommet var spionene borte. I deres sted fant de gjennomgående rapporter fra de siste ukene som beskrev flere av Triganis bevegelser. Rapportene nevnte steder som Khyberfjellet, og flere navn derav blant annet "R.R", "Cyran", "Atlas" og "Kompani Orion". I glemselen og spenningen konsumerte flere av Kløvertennene øl (med sorgjuice), som helt sikkert kom til å påvirke deres neste dag i Angarholm på nye, spennende måter.

#### Kapittel 15: Sorgjuicens fem stadier

Blant fuktige jordvegger og digre eiketønner skulle selv føniksflammen slite med å finne gnisten, der Balthurs livsgnist ble vannet ut i sorgjuicen han hadde drukket. Det var ikke annet å gjøre enn å la Balthur finne tilbake til overflaten på egenhånd - om så være seg gjennom vederstyggelige mengder lagringsvin og vellagrede ostehjul i kjelleren på Lystne Luring. Gnorkine og Severin kjente også på giftens effekt og trengte ytterligere overbevisning for å bli med Kløvertennene gjennom dagen. Shyla kjøpte en utsøkt salamipølse på deling, og etter en tur til auksjonshuset var både Gnorkine og Severin tilbake til sine gamle jeg. I auksjonshuset ble de møtt av Prinzepi - en auksjonarius og bekjent av Severin. En misforståelse fikk Spaniel til å se rødt da Gnorkine på alvor vurderte å selge ham på slavemarkedet til en verdi av nesten 10.000 gullmynter. I auksjonshallen kjente Severin igjen en kohort fra Ullans brødre, kampguildets Albatross Montague, og madam Hortencia Champmousse II, alle interessert i de kommende auksjonsgjenstandene. Første budrunde omhandlet den magiske mynten Kharons obol som hadde kraften til å snu om på eierens hell og lykke. Kløvertennene var bestemt på å forlate stedet med mynten og gikk derfor inn i en drøy budrunde med Hortenica. 2. runde gjaldt et khyberskår - en krystall Spaniel med sitt nye øye han fikk av Traxator kunne fortelle at huset noe, eller noen, som ville ut. Etter sabotasje fra Severin ble Albatross Montague fjernet fra auksjonshallen hikstende og brølende av latter, noe som gjorde budrunden på khyberkrystallen både gunstigere og lettere. Dagens siste gjenstand var en trehvisker-ring med kraften til å kunne kommunisere med planter og trær. Denne var ikke av interesse for Kløvertennene som dessuten hadde brukt mesteparten av gullet sitt på de ovennevnte gjenstandene. Etter tilstelningen fikk Trigani has på en sporingsgjenstand som skulle hjelpe henne å komme i kontakt med en mørkalv i Champmousse II sin tjeneste, og Gnorkines adamantinesverd ble lagt inn for en fremtidig auksjon - med en forventet avkastning på mange, mange tusen gull. På postgirobygget senere samme dag sendte Severin et brev til sin herre Adel Reichmann, og Kløvertennene påtok seg oppdraget å levere et brev til Ullans brødre i ministeriet. Det mystiske brevet (som ble åpnet) med teksten *"Ingen heft med bjellekyr. Ikke teknikker fra angorageit. Funnet albino fåresopp i likvogner. PS: Tropefuglen adlød flaskehals."* ga den kode-kyndige Severin noen informative nøkkelord - nok et brev som omhandlet Arkitekten og Khyberfjellet. Også noe om biokjemiske våpen. Lystne på å utforske videre inn i Angarholm forsøkte gruppen å ta seg over broen vestover til markedsdistriktet. Der ble de ble stoppet av byvakter med nye tiltak mot den livstruende pandemien i byen. For å komme forbi trengte de tillatelse fra kongen av Høylandets kriminelle underverden - Arterion Gråstrupe. På badehuset Kokepunktet fikk Kløvertennene raskt en audiens med Gråstrupe mens Spaniel spredte beina i et boblebad og fortalte røverhistorier til blåøyde halv- og helnakne kvinner. Gråstrupe viste seg som en person med mye informasjon og kunnskap, og ga Kløvertennene en oppgave for å teste deres moralske fiber. Spaniel forlot ikke lokalet før han fikk med seg den vakreste av badenymfene: en kvinne med et ekstremt godt øye for ham, Vivilda. De to satt kursen for Kløvertann og sørget for at forsendelsen fra Pascals butikk kom trygt frem. Som dagens siste gjøremål dro resten av Kløvertennene tilbake til Lystne Luring. Det var kanskje på tide å sjekke på Balthur?

#### Kapittel 16: I Vivilden sky

I kjelleren på Lystne Luring blant smeltet ost og svidde vegger satt en utslitt og beseiret Balthur. Sorgjuicen hadde tatt sin toll og Kløvertennene var svært forsiktig da de fant tilbake til ham i mørket. Tilogmed Trigani var mykere i stemmen. Det var tydelig at bare én ting ville hjelpe nå - svar. Og for å få det dro de til Lavendels tårn i Angarholm - et sted egnet til å få tydet en spådom eller forbannelse. Balthur måtte finne ut mer om barazhad-arret han hadde på brystet etter møtet med Kossuth. I mellomtiden vandret Spaniel og den fagre Vivilda hånd i hånd hjem mot Kløvertann. Det var ingen grenser på hvilke historier Skjeggtunges strenger kunne fremmane, og akkurat nå lurte nok Vivilda veldig på hva nettopp *den* tungen skulle komme til vise henne senere. Kanskje Spaniel skulle utvide repertoaret og spille på noen... nye strenger den påfølgende kvelden…Under stjernehimmelen lærte de hverandre å kjenne, men det var ikke lenge før de ble nødt til å gjemme seg for en forbipasserende gruppe slavehandlere. Det viste seg å være *Svette-Panter-Som-Danser-Med-Månen* og *Svinger-Gjennom-Greiner-Og-Lander-På-Bena -* Spaniels fangevoktere fra da han var kidnappet i Ungha-Bun'gal. Med seg hadde de Althea, som Spaniel gjorde alt han kunne for å redde. Etter en storslått slå-på-magen-duell med vokterne rømte Althea uten et ord tilbake til jungelen. Hun hadde tross alt fått tungen kuttet ut, og Spaniel skjønte hvilken skjebne han hadde overlatt henne til. Hun lot ham stå igjen alene med en bevisstløs Vivilda. I Lavendels tårn fikk Kløvertennene et innblikk i Balthurs fortid. Gjennom et magisk ritual bestående av salt, pepper, svart safir og pepperrot mante Lavendela - som var heksen og spåkonen bosatt i tårnet - frem bilder fra fordums tid, og Balthurs gåte ble litt tydeligere. Han fortalte om hvordan føniksforbannelsen var blitt til, om sin svunne kjærlighet Frøya samt sin nemesis Dulínd Sølvtunge. Lavendela ba dem om å dra til bardenes bodega for å få hjelp til å tyde den sagnomsuste profetien og bildene de hadde blitt vist. For å komme inn på ovennevnte sted måtte Shylas flaue forsøk på å få innpass reddes av Severin som tok saken i egne hender. Han viste sitt unge sinn og sosiale list der han med finesse sømløst infiltrerte en gjeng med de verste bardene av hånlige trendnisser i hele Angarholm. Vel inne ble de først møtt av Mandel Skurions scenekunst. Mandel skulle Severin senere samme dag forføre og lure inn i et smug for så å rane. De oppsøkte Agnis Engelsvev som gjorde det tydelig at verken Balthurs gamle fiende Nattergal Sølvtunge eller Spaniel Skjeggtunge var navn å rope særlig høyt i daværende selskap. Den staute trommisen Agronak Grok-Balanor som etter en yndig flørt fra Gnorkine ble enig om å opptre på Slurpestua fortalte også om sin opprinnelige ferd mot Parayka. Vel ute av den alternative kulturscenen fikk de raskt øye på en beskjed skrevet i skyene på nattehimmelen. "Hjelp. Kløvertann under angrep. Spaniel Skjeggtunge". Som lyn fra klar himmel materialiserte Gåsa seg, i følge med 3 skyggehester. Den rare demonen fra fortiden var endelig tilbake for å tilbakebetale heltene! Under reisen forhandlet Balthur seg til en neve spektralhestehår, noe som igjen fikk dem i gjeld til Gåsa. I nattens mulm og mørke speidet Spaniel over slagmarken som hadde møtt ham og Vivilda på Kløvertann. Blant andre broder Patos fra Ullans brødre og det som skulle vise seg å være Sera Gullveveren fra Seras søstre drev og brant og drepte Kløvertennenes allierte. Gungalor med et sverd i ryggen, Igan Romero omringet av døde munker, og Kamuflagion ved siden av sine foreldre. Ristende og forvridd i lyset fra fullmånen var Kamuflagion i ferd med å forvandles av forbannelsen sin. Kløvertennene landet like ved i en rasende fart og hoppet til aksjon med Spaniel i tet. Men før de fikk iverksatt en plan ble Shyla og Trigani konfrontert av Sera som i et forsøk på å forhekse dem begge to gjorde de sterkere enn de noen gang hadde vært før. Trigani med sin gudinnes vilje *"elamshín"* dypt plantet i hjernebarken og edderkopper kravlende rundt seg, og Shyla med nyoppdaget viljestyrke til ære for sin ekte gud Osiris. Men det sto ikke bare om vilje og tro. *Det sto om skjebnen til Kløvertann selv.*

#### Kapittel 17: Grimborg bra, hjemme best

...Og en kamp skulle det bli. Sera kastet rundt seg med sterk magi der hun skadet Kløvertennene psykisk så vel som fysisk. Balthur fikk et momentant sammenbrudd og måtte reddes da han plasket bevisstløs ned i vollgraven, og Spaniel så frykten i hvitøyet som aldri før. Kamuflagions forvandling under fullmånen var fullstendig, og med de store var-bevertennene sine gnagde han løs på de magiske khyberhåndjernene han hadde rundt labbene. Igan Romero så på i vantro der det gikk opp for han at han hadde bodd under samme tak med et monster - samme type skapning han hadde avlagt ed om å tilintetgjøre for den hellige Sølvflammen. Foran Vivilda tok Spaniel med et ekstra spenstig steg sine sedvanlige piruetter og saltomortaler - men ikke uten sin pris. Sera og flere av soldatene fikk såret Spaniel, noe som krevde Shylas oppmerksomhet og helende hånd. Gnorkine sto standhaftig og modig i møte med to soldater på egenhånd og svingte det store sverdet sitt i respons på sabler fra både høyre og venstre før hun kløyvet den ene munkens ansikt i to. Trigani satt en stopper for kampen da hun plutselig som et svart lyn slo til mot Sera. Hun fikk såvidt med seg korden som perforerte den tynne silkekjolen hennes. Én gang. To ganger. Sera døde momentant. Broder Patos viste ingen nåde, heller ingen omhu for sine egne menn da han fra skyene over Kløvertann kalte på et lynnedslag som flerret over sletten og etterlot flere på begge sider forbrent og såret. Uten Sera ved sin side tok Patos affære og teleportere seg selv og Vivilda (som nok en gang hadde besvimt) langt, langt vekk. Igjen på Kløvertann sto Kløvertennene, Aragirosfamilien, Igan Romero...Og en av Ullans brødre, som ikke hadde blitt med under teleporteringen. Så snart støvet la seg måtte Shyla stoppe Igan fra å kaste seg over Kamuflagion som fortsatt sto og gnagde på håndjernene sine. Den gjenværende munken introduserte seg som Fjodrik der han lå i gresset tryglende om nåde. Spaniel stirret hvileløst ut i luften før han gikk inn i det raserte vertshuset uten et ord. Tiriel, også helt stille, gikk til sitt uten å se på verken Kamuflagion eller Salvo. Men Salvo var opptatt sammen med Gnorkine som slukket den brennende vognen fra Pascals i all hast med like deler vann, Severins spy og Gungalors blod fra vollgraven. Den ble så servert til Kamuflagion for å døyve hans blodtørstige lyst på treverk (som fort kunne gå over til faktisk tørste etter blod om han ikke døyvet sulten). Trigani kastet et skadefro og triumferende blikk ned på Sera og forbannet henne på sitt eget språk. *Usstan'sargh wael. Elamshín. "Arrogante fjols. Dette er Lolths vilje"* Før hun med en kravlende sverm av små edderkopper fortærte Seras lik til det ikke var mer enn et par tynne remser av silkekjolen igjen. I overetasjen på Slurpestua kom Severin inn på Spaniels rom. Opp av ryggsekken dro han en gammel, støvete flaske med en uthvisket etikett som han sa han hadde spart til en spesiell anledningen: honningsol, et øl brygget på halflingmetoden. Lite viste Severin at dette ølet stammet fra Spaniels hjemtrakter - mer spesifikt hans familiedrevne vertshus Honninggane. Så rant det over for Spaniel. Han fortalte alt Althea, både første gang i Ungha-Bun'gal da Spaniel hadde forlatt henne for å dø, og da han reddet henne fra Svette-Panter og Lander-På-Bena. Det gryende vennskapet som stødig hadde fått fotfeste hos begge to ble av begge parter revet i filler på sekunder. Til slutt trakk Severin kniven mot Spaniels strupe og flekket tenner i det han uten et eneste snev av stamming sa *"Du kommer alltid til å være alene".* Dagene som fulgte var preget av hardt arbeid, sorg, og helbredelse. Bortsett fra for Fjodrik. I kjelleren under Slurpestua fikk munken kjenne på Kløvertennenes vrede ledet an av Spaniel og Severin. Avhøret utviklet seg fort til brennmerking og tortur. En liten stund fantes det ikke verre fangeforhold i hele Valheim. Alvoret hadde inntruffet og Ullans brødre var nå først i kø på knivblokken til Kløvertennene. Til syvende og sist avbrøt Shyla det hun skjønte ville bli en langsom og ubarmhjertig død for Fjodrik og førte en kniv inn i halsen på ham. Snøfnuggene hadde begynt å dale så forsiktig ned fra oven og dekket over Gungalors grav. Etter noen velvalgte ord satt Igan Romero sitt sverd ned i graven som et tegn på respekt for den selvoppofrende goblinen. Steinbit og Kløvertennene planla neste ekspansjonsfase av Kløvertann og Slurpestua, og Igan Romero anbefalte å sette kursen mot drageleiren på toppen av Parayka.

#### Kapittel 18: Barkebriller og basilisker

På Kløvertann startet neste dag med en bekymringssamtale om Balthur. Kløvertennene hadde notert seg at den smått ustabile føniksen hadde tatt det et par steg videre den siste tiden etter møtet hos Lavendela. Og ikke før hadde Gnorkine slurpet i seg i morgenstundens oppkok av blomstervann og urter fra hagen før Balthur kom snublende og rablende ned trappa. "Jeg har skjønt det! Vi er idioter!" - noe han hadde halvveis rett i. Sammen løp gruppen - noe frivillig, noe ufrivillig - til den påbegynte guildhallen ute i den nyankomne snøføyka på Kløversletta. Der plantet de statuen av oliventreet de hadde hatt i bagasjen i mange dager, og opp av jorda vokste *Caramantus,* en av Traxators tjenere og naturens voktere. Caramantus kunne endelig gi Kløvertennene svaret på det de hadde blitt fortalt for over 200 år siden, og tok de forbausede eventyrerne gjennom Dragetårenes profeti, fra før tidenes morgen til morgendagens solnedgang. Kløvertennene var tilsynelatende utvalgte til å oppfylle denne syklusens *indris -* en spådom som viste til helter som skulle framskynde en verdensomveltende hendelse. Med sin nye skjebne ferskt i minne la Kløvertennene en plan for å beseire dragen på toppen av Parayka, og bistå Igan Romero med sitt oppdrag. Og ikke før hadde de bestemt seg lød det krigstrommer over bakketoppen. Var det Ullans brødre? Var det bandittene på ny jakt etter Aragirosfamilien? Eller noe helt annet? Fra et lite luftskip vinket halv-orken Agronak Grok-Balanor med sin karakteristiske hårfrisyre og shamantromme. Gnorkine hadde nemlig på sitt besøk i Bardenes bodega i Angarholm booket Agronak til en opptreden i Slurpestua. Hun hadde lovet omdømme, renommé og et ubegrenset publikum - hvor av hun kunne oppfylle nøyaktig 0 av 3 punkter. Ei heller en ferdig scene å opptre på. I Agronaks reisefølge var bardene Oggugat Ekbanok og Ulumpha Gulfim som dro videre etter at luftskipet la til i tårnet over Slurpestua. Men etter at Agronak fikk de dårlige nyhetene av Gnorkine foreslo Kløvertennene at de alle skulle slå følge til Parayka, som var Agronaks egentlig reisemål. Og slik ble det. Alle dro de i Agronaks luftskip mot reiseveiens første stopp, Ambertun. I Ambertun venter en ukomplisert natt rundt leirbålet, og neste morgen starter tidlig for å få gjort unna reiseveien til siste stopp for klatringen skulle begynne. For i fjellpasset kalt Styggen landet gruppen og begynte kampen mot elementene allerede sekundet de satt støvlene i snøen. Trigani var nærmest snøblind av natur, men ble raskt hjulpet av Balthur som satt sammen et par enkle barkebriller for å skåne synet hennes for det skarpe lyset. Styggen skulle by på flere uhyggelig overraskelser, iblant dem spor etter farlige monstre og verst av alt en livsfarlig klatrevegg. Dette skulle vise seg å være en av Kløvertennenes vanskeligste hindre til dags dato. Igan Romero ble hardt skadd i et fall, Gnorkine fikk en kniv i hver skulder, og det er kun ved hjelp av fjærpreget magi at gruppen kommer relativt helskinnet opp. Men på toppen er ikke spenningen over, for etter Shylas eksplosive teleportering smeller ekkoet gjennom fjellpasset. Raskt begynner snøskredet å formes og dalen svelges hel der Kløvertennene med Igan Romero og Agronak på slep feies vekk og inn i en mørk hule under overflaten. Gnorkine drømmer seg tilbake til sin barndom, noe som vekker en latent magi dypt inne i henne. Når hun våkner føler hun seg annerledes med en ny magisk appetitt pulserende gjennom kroppen. I hulen finner gruppen sin vei gjennom mørket, og sakte men sikkert avdekker de hulens hemmelighet: forsteinede skapninger, noen hele, noen i deler. Severins familiære flaggermus leder flokken videre, men de finner ut akkurat for sent hva de har gått inn i. I en stor grotte står det en rekke forsteinede dyr og tidligere reisende - blant dem en veldig kjent gutt fra Kløvertennenes fortid som Spaniel tvert tar med seg. Det går opp for dem at de står midt i leiren til en basilisk, og ut av skyggene kommer den digre skapningen. Trigani kaster et mørke over monsteret og i det følgende kaoset splitter gruppen seg. Shyla og Trigani står dumdristig i mot men med stahet, heltemot og upåklagelig viljestyrke dreper de basilisken foran øyene på sine kompanjonger.

### Akt IV: Med Valheim for våre føtter

#### Kapittel 19: Sølvflammer, sølvdrager, og turkise pelstøfler

Etter Kløvertennenes nyeste seier virket ikke reisen til toppen av Parayka stort lenger. . Spaniel var mest opptatt av den lille gutten Kløvertennene en gang hadde blitt så glad i, som de nyere medlemmene bare hadde fått gleden av å høre om på avstand - Rikard. I kald, uttryksløs, blågrå stein. Hva i alle dager gjorde Rikard her, og hvor lenge hadde han stått der? Det ville sikkert vise seg. Gruppen hadde plutselig fått interesse for høsting og sanking av dyrekadaver, og behandlet den døde basilisken deretter. Etter å ha renset basiliskens kadaver for det som var av særlig verdi klatret Kløvertennene opp og ut av den mørke leiren og var snart ute igjen i det kalde, hvite fri. Monstersporene Trigani hadde sett tidligere ble mer fremtredende, og landskapet gjorde det vanskelig å finne et sted å samle kreftene i fred. Intet slik hell skulle gagne dem heller, og slitne tok de seg gjennom dag og natt opp mot toppen av Parayka. Taktfaste skritt til lyden fra Agronaks tromme gjorde det om noe lettere å bare sone ut, dra på seg hettene og trosse elementene. Økende snøstormer gjorde det nesten umulig å navigere men mer eller mindre like hele - med unntak av Igan som nesten var like blek som snøen - kom følget til toppen. Dypt i isen oppdaget Shyla og Gnorkine en beskyttende magisk sirkel som omringet en stor stein på midten av platået de hadde nådd. Men det viste seg å være en gigantisk nedfryst drage, og et av dragens barn var fortsatt i leiren. I kamp mot den unge sølvdragen med Agronaks trommer dundrende over slagmarken setter Balthur brennhett til verks, og Gnorkines nye magiske ferdigheter bobler like under overflaten. Hun kapper av sølvdragens hale, men ikke før den rekker å dra med seg Igan Romero i døden. Sammen redder Kløvertennene kroppen hans fra under dragen, og gjennom et rituale kommuniserer Spaniel med Igans ånd og spør den om sine siste ønsker. Igan gjorde det tydelig at Kløvertennene skulle få bære hans symbol videre til Plommehagen så vel som å spre hans aske i dragens leir. Shyla sørget for å tilrettelegge dødsritualet etter ridderens ønsker før gruppen tok seg inn i dragens skattekammer. Foran dem bredte en hule full av skatter seg utover synsfeltet deres. Viktigst av alt fant de et mystisk dinosauregg, et par magiske tøfler, og en krystallkule. Sistnevnte skulle Kløvertennene bruke i tur og orden for å på magisk vis lokalisere Vivilda (i et fangehull i Angarholm) og Roger Ruud (midt i planlegging av noe angående Balkes dag). Før natten sto for tur tok Trigani en tur ut mot klippene og speidet utover Høylandet med peilersteinen sin i hånden. Den viste henne at mørkalven hun hadde møtt i Auksjonshuset i Angarholm nå var å finne i retning Eshvadell og Illium. Natten ble brukt på å telle mynter og skatter, og fortære Gnorkines nyeste oppskrift - dragekjøttboller med frostlav. Med lykken i sin favør hadde også skattekammeret gjemt på en slede under alt gullet som skulle gjøre hjemreisen langt lettere. Og neste morgen var alt som lå igjen i kammeret en solid kule av Igan Romeros aske der Kløvertennene som nisser på tokt tok sleden ned styggen i en rasende fart. Før de visste ord av det var de tilbake på Agronaks luftskip og satte kursen hjemover. Vel hjemme sto det først og fremst én ting på agendaen: den forsteinede Rikarden Spaniel hadde med seg. Det lot seg riktignok vente til morgendagen, for først måtte Kløvertennene løse et enda større problem: sengeplasser. Severin og Gnorkine tok en for laget der de skvulpet øl i en dobbeltseng natten lang, så resten av gruppen fikk sove trygt og godt på hvert sitt værelse. Frokosten ble alt annet enn alminnelig der oppdraget for Rikards gjenoppstandelse tok fokus. Spaniel forhørte seg heftig med Salvo om det fantes noen løsning på Rikards predikament, og ikke før hadde dagen tatt form av en reise til andre siden av Valheim for å lære om stein tok Trigani et hardt grep om situasjonen. De andre så på i forbløffelse der hun som en gal forsker liret av seg generell informasjon om saltsyre, kaliumklorid og hvordan å reversere omdanningen av pepsinogen. Om Salvo var en dreven alkymist hadde Trigani holdt det tett til brystet at hun var verdensmester, for ikke lenge etter at hun forsvant ned i kjelleren blant kjeler og flasker dukket hun opp igjen med en elixir. Og den funket. Elixiren satt Rikard fri, og den himmelfalne gutten var igjen forent med sine aller, aller beste venner. Før Kløvertennene satt kursen for Angarholm nok en gang ga Spaniel Rikard et hemmelig oppdrag i å passe på egget sitt, og med et blaff og en eksplosjon av røyk og pinneved skrek Balthur *"tamba tamba!"* før han forsvant inn i peisen.

#### Kapittel 20: Eivarsetr sønder og sammen

Nok en gang på livets landevei dro Kløvertennene gjennom Høylandet. Denne gangen uten Balthur Eer'eiwa som hadde forsvunnet så brått rett før avreise. Severin lurte på om dette var vanlig kost for gjengen - noe de alle svarte at *ja, det var det. Balthur finner gjerne på å forsvinne, for så å dukke opp igjen med et magisk arr, en gudommelig historie eller et fønikspreget sagn.* De lo seg imellom før Spaniel plutselig stoppet opp. Som troppfører hadde en speidet gjennom skogen og ene og alene fått øye på en hvit hjortebukk vandrende i det opplyste snølandskapet. Med sin unike hvite pels og majestetiske gevir ble hjorten raskt av interesse for flere i gruppen, og de tjatret seg imellom om hjortebukken skulle ende opp som gulvteppe, veggteppe, eller pakkesel. Tålmodig fulgte Trigani hjorten inn i skogen med resten av Kløvertennene på slep, og Severin bistod med sin familiær - nå i formen av en liten kalv - for å nærme seg hjorten ytterligere. Den var verken fiendtlig eller menneskesky, og da Trigani la hånden sin på hjortens hode bøyde den seg i snøen og viste medgjørlighet. Trigani brukte magi for å snakke med hjorten, og lærte at hjorten som kalte seg *Grafsen* hadde kommet bort fra familien sin. Kløvertennene bestemte seg for å hjelpe den, og med Trigani som sin nye rytter satte Grafsen kurs for Eivarsetr med resten av Kløvertennene like bak. Dagens møte med dyr var ennå ikke overstått, for et stykke lenger nede på veien ventet den glade og energiske schãferen Furion. Furion tilhørte tilsynelatende Slørhalen vertshus og ønsket nok å lede Kløvertennene dit hen. Så de slo følge alle sammen og fortsatte reisen. I snøen merket de etterhvert tydelige spor etter noe gigantisk, og over den neste bakketoppen fikk de øye på en kjempeskikkelse som dundret i motsatt retning. Som den eneste handlekraftige blant eventyrveteranene tok Shyla magien i bruk og smalt som et skudd opp til bakketoppen. Og mens resten av Kløvertennene diskuterte hvordan å best komme opp en hvilken som helst bakketopp tok Gnorkine og Furion og satte fart etter sin demoniske venninne. Så fikk de igjen øye på skikkelsen - en diger firbolg, drassende på en kjelke med en bevisstløs liten jente. Shyla brølte etter firbolgen, som tok jenta fatt og løp inn i skogen. Med ordet "schloränglag" ferskt i minne tok Gnorkine Furion under armen og brøytet seg vei gjennom skogen for å redde den lille jenta og slakte den gigantiske motstanderen sin. Kløvertennene omringer raskt slagmarken som utfolder seg der Gnorkine takler firbolgen ned i snøen og trærne raser til side. Han introduserer seg som *Kelpiros,* og Kløvertennene blir fort vare hans anklage om at de er Eivarsetrs dommedagsbringere. De forklarer hva som egentlig skjedde med Kuzco, Stig Argus og Makrellmakulatet, og Kelpiros forteller at han lenge har voktet over barna i Eivarsetr og hatt landsbyens beste i tankene. Og ikke lenge etter hadde Kløvertennene forlatt Eivarsetr, så dukket Stig Argus' gamle bande opp og plyndret og brant det de fikk tak i som hevn for sin leders død. Uten Kuzco til å forsvare byen var de sjanseløse, og Eivarsetrs beboere ble enten slaktet på stedet eller rømte ut i skogen. Kelpiros derimot hadde fått med seg en flokk av barna som han tok vare på i et underjordisk hulesystem. Der lot Kløvertennene Furion bli igjen og forsikret seg om at den lille jenta og resten av barna var trygge. De hadde en fremtidig alliert i Kelpiros, og om de var i traktene skulle de bare være på utkikk etter en dompap eller to om de trengte å nå ham. Vel fremme i Eivarsetr kunne gruppen fort bekrefte sine frykter - Eivarsetr var ikke stort annet enn rykende nedbrente hus og gater fulle av lik. I Rognposens ruinerte telt tok Shyla og Gnorkine turguiden Fillip Lipsor til fange og pakket han fint sammen i en bærepose som sin far før ham, mens Spaniel saumfarte Makrellmakulatet etter glass og andre ressurser. Trigani og Severin utførte søk gjennom resten av landsbyen og fant blant annet likene til Quasihomo, Finka og Arwid. Inne på Slørhalen leste Trigani et kjærlig brev adressert til Althea fra Finalisa, og Severin fant blodige spor som ledet ut av Finalises værelse inn i skogen mot nord. Kløvertennene fant tilbake til hverandre på plassen utenfor Slørhalen for å diskutere veien videre i ruinene av det som en gang hadde vært en så fredelig og illeluktende fiskelandsby.

#### Kapittel 21: I pose og sekk

Med Gnorkine på urtesamling passet det seg greit at Balthur ramlet inn blant Kløvertennene igjen. Han fortalte at han hadde tilbrakt tiden sammen med "røde trollmenn fra Thay", og at "tamba tamba" var en frase som i samspill med pipen hans under riktig omstendigheter kunne transportere ham til disse trollmennene. Kløvertennene hadde tatt seg gjennom Eivarsetr, og det var på tide å ta veien videre. Trigani brukte en av Eivarsetrs banditter som prøvekanin for halsbåndet hun hadde tatt vare på helt siden hun møtte Carrodus Skraap i 1292 K.A. Gjennom en kort seanse lærte hun seg raskt fingerbevegelsene som måtte til for å manipulere båndet etter behov. Like etter ble bandittens hode sprengt utover en uforberedt Shyla, som den eneste som ikke hadde sett denne virkningen før. Severin hadde heldigvis tatt med seg Grafsen og gjemt seg for å spare ham for dette synet. I et lite soverom i Makrellmakulatet fant Severin en rhodokrositt, og i samme rom plasserte også Balthur og Spaniel Kløvertennenes nyeste "allierte" Filip Lipsor med formaning om å reise Eivarsetr fra askene under nytt styre. Noe Ilip så ut til å like tanken av svært godt. For å slå to fluer i en smekk tok de med seg Grafsen videre og ba hjorten om følge blodsporet etter Finalisa gjennom skogen. I en liten hytte fikk Severin bruk for sine ferdigheter som tyv der han saumfarte rommet for hemmelige kriker og kroker. En underjordisk gang endte i et par kranglende mennesker som begge døde i en magisk eksplosjon. Tilsynelatende hadde disse krypskytterne noe å gjøre med Finalisas forsvinning, og den magiske sekken på bordet foran dem spilte en viktig rolle i det som skulle skje videre. Med forsiktighet og lynraske reflekser fikk både Balthur og Severin litt kjennskap til den magiske sekken - men omfanget var ennå uklart. Gjennom en nøye planlagt operasjon tok Severin på seg ansvaret å redde Finalisa fra denne magiske portalen, og Kløvertennene sprang til aksjon for å hjelpe til. Der reflekser og smidighet hadde triumfert tidligere på dagen hadde styrken nå sviktet dem alle, og i en altoppslukende vorteks imploderte sekken - med Severin halvveis inni - og samtlige Kløvertenner inkludert den omringende skogen ble røsket inn gjennom portalen. På innsiden ventet et merkelig og uforklarlig økosystem av forstørrede og forminskede hverdagslige gjenstander, samt mer og mindre eksotiske skapninger. Kløvertennene landet trygt på bakken, men ble øyeblikkelige angrepet av dyrene som ble holdt fanget i sekken. I oppvisning blant tungvektere som Trigani, en isbjørn og en brunbjørn, og med en gigantisk ulv og magiske sverd i mixen fikk alle kjenne på svettedråpene der tiden var knapp og oddsene balanserte på en knivsegg. Og for Balthur og Severin ble det en kamp av et annet kaliber der de balanserte på en gigantisk bokperm i løse lufta. Etter å ha beseiret et forvokst innsekt reddet Severin - med sine trofaste tøfler - Balthur fra å falle ned i den bunnløse undergrunnen. Balthur fattet utrolig interesse for den mekaniske hesten som regelmessig hadde dundret mot ham med hydraulikk og hover, og i en sleip manøver greide han å frakoble khyberkrystallen som ga kraft til maskinen. På krystallen sto det en rekke tegn: *"Skr4ph4U6".* Kløvertennene stiftet også et ubehagelig bekjentskap med en mephitt - en uforutsigbar og utspekulert isdemon - som gjorde stor skade gjennom kampen. For første gang så Kløvertennene en av sine egne falle i kamp, og Spaniel Skjeggtunges ord var for første gang i historien intet annet enn fattige. De kunne ikke redde ham nå, og der han så livet passere i revy kjempet hans venner med nebb og klør for å redde ham. Men skjebnen skulle ha det til at hans dag ennå ikke hadde kommet. For når sagt var sagt og gjort var gjort sto Kløvertennene triumferende igjen på slagmarken omringet av døde monstre, dyr og gjenstander. Severin skyndte seg med å hjelpe Finalisa som hadde blitt forgiftet av en av sekkens beboere, og rhodokrositten kom godt med til å nøytralisere giften som hadde lammet henne. Grafsen var alvorlig skadd etter kamp, og de jamrende skrikene hans fikk hjortens foreldre til å dukke opp like etter kampen. Trigani brukte halsbåndet på Grafsens far, som kunne fortelle at "Grafsen" bare var et påfunn ungen hadde hatt, og at ingen av de hadde navn. De var ukjente, alminnelige. Ved unntak at han faktisk var magisk. Den hvite hjortebukken fikk det plutselig til å snø voldsomt inne i sekkens domene, og det tok ikke lang tid før en spiraltrapp av snø og is hadde reist seg opp mot dimensjonens utvei. Ikke at det betydde noe, for før Kløvertennene fikk samlet seg stakk en enorm, velkjent grønn hånd ned fra oven og røsket med seg alt av innhold. Fortumlet og hjelpesløse ble dyr, Kløvertenner og ymse av sekkens innhold dratt mot overflaten før mørket meldte sin ankomst og svelget dem hele.

#### Kapittel 22: Metallhesten og tidstyven

Og ut av sekken ble de dratt alle mann: i fritt fall og luftig svev skjøt en kakafoni av gjenstander og skapninger - både død og levende - ut av den magiske sekken. En geit forsvant opp gjennom skyene, og med samme kraft ble Gnorkine sendt gjennom trestammene og slått bevisstløs. På et eller annet vis hadde hun fått resten av Kløvertennene ut av sekken. Ikke nok med det, hun hadde også tatt turen til Angarholm som nå lå og ventet en kort marsj unna. Med både Skr4ph4U6, Finalisa, Gnorkine og Grafsens familie på slep søkte de ly for natten, og kom over en felles reisende. Unggutten Svegjold var kommet helt fra Urlinvik for å bevise sitt heltemod i arbeid hos eventyrguildet Framgarden. Han var klumsete med kniven og varierende med motet, men han ønsket alle velkommen rundt bålet for natten. Men stille rundt leirbålet ble det ikke, for et eksperiment med khyberkrystaller og hestesko endte i et heseblesende kappløp gjennom skogen for å få temmet den nå ville robothesten Balthur hadde forsøkt å forstå seg på. Det skulle vise seg å ikke være så lett å få orden på situasjonen, og Gnorkines fravær av bulende grønne muskler var til å kjenne på. Men til syvende og sist fikk gruppen kontroll på Skr4ph4U6, og videre gjennom mørket tok de sin alminnelige vaktrotasjon. Trigani fortalte endelig om sin mørke hemmelig og hvorfor hun var på flukt. Hun hadde drept sin halvbror - Kharnoseas tronarving. Shyla så ikke ut til å skjønne alvoret i det, men Trigani tok likevel et viktig skritt mot det å åpne seg for sine venner. Følget ble mindre neste morgen da Grafsens familie tok med seg Finalisa tilbake til Eivarsetr, og Kløvertennene skilte lag med Svegjold foran storbyens porter. Vel i havn i Angarholm dumpet de Gnorkine og Skr4ph4U6 i Severins leilighet. Spaniel tok motvillig i bruk Severins klesskap, og gjorde det helt klart at første prioritet etter dette oppdraget måtte være å få tak i "keiserens nye klær" som han så fint puttet det. Kløvertennene delte seg for å raskest mulig oppfylle Arterions ønsker, og på agendaen sto en pengegjeld hos Snevert Snar og en nøkkel fra Østportens vakthold. Først var det Trigani, Balthur og Severin sin tur, og metoden for å få Sneverts samtykke varierte fra å slå seg selv inn i hyller til å hevde allianser med både Bramsteins adel og Adel Reichmann. I alt kaoset drev Severin i all usynlighet med sine fingernemme låsedirker. Rabalderet endte med et nedbetalingsbevis fra Snevert, og fortsatt usynlig kunne Severin høre ham sverge hevn over Kløvertennene. Ved Østportens inngang jobbet Shyla iherdig for å lure unna vakten Girros et nøkkelknippe. Med en formel som tillot henne å skifte form påtok hun seg i flere omganger flere persona for å lure vakten. Spaniel fulgte nøye med og ga henne en pep-talk på å bruke sin kropp og femininitet - noe som funket utmerket på vakten. Ikke like godt versert i tungens kunster som Spaniel rotet Shyla det raskt til med navn og stemmer, men liten rolle spilte det, for nøklene ble til slutt deres. Spørsmålet var om "Geir" i "Vaktavdelingen" kom til å skjønne noe når Girros dukket opp forbanna på døra hans. Med sakene i orden møttes alle igjen ved Hoggs Slakteri og dro mot Kokepunktet for å melde fra til Arterion. Ned en bakgate, inn en sidegate, og videre bort en snarvei oppdaget Kløvertennene straks at folkemassene hadde forsvunnet og den yrende bylarmen var borte. Ut av løse lufta åpnet det seg en portal, og foran dem materialiserte det seg en mystisk skikkelse kledd i en svart flosshatt og med et metallisk ansikt. Figuren stirret på Kløvertennene med to turkise lykter som livløse øyne, og en forsterket stemme runget utover den tomme plassen. "*Shyla Terosma II, tiefling, dette er ikke ditt hjem. Du vil bli returnert til din sanne tid og reversere skaden du har gjort på tidsstrømmen. Motstand er nytteløst. Overgi deg, og du vil ikke komme til skade. Som skrevet i Kronos Corpus Alibi seksjon 36-70-1ZETA39000-0001 (revidert år 2050) har du overskredet din allokerte tidsbruk i en alternativ tidsepoke. For å unngå uforutsette konsekvenser av større proporsjoner må ditt opphold opphøre med øyeblikkelig virkning."* Og ikke får hadde Kløvertennene begynt å stille spørsmål svarte skikkelsen *"motstand registrert",* og heltene så seg nødt til å hive seg inn i kamp for å forsvare Shyla "Terosma II".

### Akt V: Velkommen til Angarholm

#### Kapittel 23: En gjeldsfri gjengjeld

Om Kløvertennenes dag-til-dag kunne bli oppfattet som noe uforutsigbar, var det *ingenting* sammenlignet med Gnorkine. Noen ganger en forrykende motstander både med skarpe sverd og skarpe ord, men andre ganger bare en ung, enkel og brutalt feminin halv-ork fra Gob-Lia. Men hennes ene konstant var vennskapet hun hadde opparbeidet seg med Kløvertennene. Og nå varslet Gnorkines 6. sans - hennes venner var i trøbbel. For i en sidegate i Schloränglagkvartalet hadde en gruppe tidsreisende møtt på en konsekvens av ovennevnte aktivitet. Noen - eller noe - fra *fremtiden* skulle få Shyla tilbake til *fortiden.* Men det skulle de bli 8 om, selv om det tallet snart skulle endres betraktelig. I løp av noen sekunder ved kampstart hadde Spaniel klatret opp på en line over slagmarken og analysert fienden. Men overtaket holdt ikke lenge da balansen feilet ham. I et byks kastet Balthur seg etter Spaniel som var i fritt fall mot brosteinen, og sammen med den mystiske skikkelsen kolliderte de i en sky av lille røyk og skranglende metall. Så var de borte. Hadde de reist gjennom tid? Var dette planen? Det var ikke godt å si. Men like fort som de hadde forsvunnet sto Gnorkine i deres sted, nesten som om hun hadde reist i tid på egenhånd. Der en av tidsinnkreverens droner hadde sondert et smug hadde Gnorkine ikke nølt et øyeblikk og sendt dronen knusende inn i en nabobygning. "Motstand var blitt registrert", men for dronene var motstand også nytteløst. Raskt og enkelt likviderte Kløvertennene de underlige dronene uten store vansker, og satt kursen for Kokepunktet og Arterion Gråstrupe (med Severin balanserende oppå en av dronene). I Arterions nå tomme badehus møtte Kløvertennene på Taurus - hans høyre hånd og tøffe livvakt - som raskt skulle bli testet av Severin. Men Taurus var verken usikker eller redd overfor noen, for han hadde nemlig Angarholms største lem, noe han viste uaffektert til tilskuerne. Arterion var fornøyd med Kløvertennenes innsats og tok imot Girros sin portnøkkel så vel som Snevert Snars nedbetalingsbevis som han like etter rev i filler og kastet fra seg. Et brev fra Spaniel ble derimot nøye brettet og lagt til side, før Arterion etter spørsmål fortalte om situasjonen i Grimborg. Det viste seg at pandemien som tidligere hadde lammet byens infrastruktur hadde oppstått *i* Grimborg, og ikke på utsiden som alle hadde blitt fortalt. En biologisk bombe hadde detonert i fengselet, fanger hadde rømt og alt fra rottefangere til vakter var forsvunnet og/eller døde i ruinene. For å gjøre vondt verre hadde rottene og de andre skapningene som var bofestet nede i katakombene mutert og endret seg etter eksplosjonen. Arterion var interessert i å få sin mann på innsiden - Kukkelurion - ut. Kukkelurion skulle til gjengjeld hjelpe Kløvertennene med å få Devo Zinghast - Severins gode venn og rottefanger i Grimborg - ut helskinnet, om mulig. Med noen siste ord fortalte Arterion også at Vivilda skulle finne veien tilbake til dem på Balkes Dag, hva nå enn det betydde. Med 400 gullmynter i bytte for dronen og en brukket wand of enlargement (takket være Taurus, som definitivt ikke hadde behov for den slik Severin foreslo) senere dro Kløvertennene direkte til Snevert Snar for å tilbakebetale sin egen gjeld for Slurpestuas konstruksjon. Snevert kunne avsløre til Severin og Shyla at han hadde planer om å drepe Balthur og Trigani, men at Kløvertennene og Snevert & Shelvin Bygg AS nå var skuls på den økonomiske fronten. På Auksjonshuset kunne Prinzepi sørgmodig fortelle dem at Gnorkines uvurderlige sverd hadde blitt stjålet, og de avdekket straks etter at det var mestertyven Tartar Klubb som sto bak. Skuffet dro de videre på handletur i Sentrum; Shyla og Severin dro til Baltus Brûhm og bestilte nye rustninger, og Trigani og Gnorkine dro for å hente Uli utenfor Hoggs Slakteri (der han faktisk hadde blitt plassert....). Handleturene ble overraskende for begge parter, hvorav Baltus Brûhm kunne fortelle en historie om at Hellfall hadde slaktet en ung sølvdrage på Parayka, og Uli kunne med glede erklære at han hadde fått sansen for pølser og kjøtt. Dagen endte på Lystne Luring hvor Trigani endelig fikk snakket vidt og bredt om sin fortid under Kharnosea. Praten gikk over i en undersøkelse av dusørtavlen på vertshuset, og i overetasjen ventet Jor-Gagu - en halv-ork fra det mystiske Syndikatet - med et oppdrag av tvilsom natur. Gruppen ble nemlig spurt om å stjele et adamantinesverd fra Auksjonshuset...og mestertyver Tartar Klubb var nå i Kløvertennenes sikte.

#### Kapittel 24: Alt er lov i ost, fyll og kjærlighet

Den umiskjennelige omveltende følelsen av tidsreise slo innover Balthur og Spaniel der en kakafoni av støv, metallfjær og lilla røyk steg opp rundt dem. Ut av det maltrakterte metallkarosseriet på Tidsagenten spratt det en lysende, pulserende kule - ikke så ulik kulen Agiscus en gang hadde brukt for å sende Kløvertennene gjennom tid og rom. Balthur og Spaniel forstod raskt at dette var nøkkelen til å komme seg videre, og at tiden før neste reise var knapp. Men reise fra hvor da? Det viste seg at i den varme sola lå det et nokså kjent vertshus, og over veien løp en nokså kjent halfling med alt for stor hatt etter en jente han kalte "lille pudding". Sammen tok Balthur og Spaniel seg inn på Honninggane vertshus før de uhemmet forsynte seg med ølet fra Spaniels barndomshjem. Varianten av *honningsol* med tydelig preg av tyttebær, lavendel, vanilje og søt honning fant fort sin vei ned i Balthurs ølbryggesett, som lovte at dette selvfølgelig skulle gjøres til et fast følge på Slurpestuas meny. En skål mellom brødre var det siste som satte sitt spor i fortiden før den pulserende kula dro alt inn i en vortex, og Spaniel og Balthur igjen forlot denne tiden til fordel for en annen. Den deilige lukten fra vertshuset ble raskt erstattet av fjøs, dyr, og møkk. Stallen de nå landet i ga Balthur frysninger nedover ryggen. De hadde - som Tidsagenten beordret Shyla om - dratt tilbake dit de kom fra. Og nå var de i Alyssum, hjembyen fra Balthurs første livssyklus før føniksen hadde tatt grep om hans liv og død. Sharian W'érek - Balthurs gamle slavemester - var som alltid på plass for å gjøre Balthurs liv miserabelt. I dag var dagen Balthur hadde blitt bedt om å avlive Askeprinsen - en skrøplig dog trofast hest som hadde holdt Balthur med selskap i fjøset gjennom både mørke og dystre dager. Spaniel hadde med nytent ild i hjertet etter gjensynet med Honninggane en høne å plukke med Sharian, og i deres verbale duell komplimentert av Sharians pisk fikk Balthur sneket seg vekk og endelig sett Frøya igjen. Noen såre ord og sekunder kunne ikke ta tilbake alt Balthur hadde vært igjennom, men kysset Balthur og Frøya delte før Kløvertennene ble sendt videre i tidsstrømmen var mer enn nok for hans ellers så kalde hjerte. Tilbake i nåtiden landet de i Angarholms kampsirkel, hvor de ble vitne til fylliken og bokseren Bang Olufsen, som hadde en utrolig evne til å reise seg etter slag, på slag, på slag. Og ikke lenge etter var Kløvertennene igjen samlet på Den Lystne Luring. Shyla, Trigani, Severin og Gnorkine fortalte hva den siste dagen hadde brakt med seg. På vertshuset ble gruppa kjent med den fargesprakende og vennlige aarakocraen Parapol Kerbos, en vandrehistoriker på oppdrag fra aarakocraenes konge Klikkeck Khaka III. Han kunne fortelle at Kløvertennenes navn så smått begynte å skape ringvirkninger i Høylandet, og at han gjerne ville høre mer om deres eskapader. Selv kunne han med humor og glede dele en vise om tommeltotter - en tekst skrevet for å latterliggjøre mennesker og deres rare hender. Gjennom Gnorkines forsøk på å snakke fuglsk fikk Kløvertennene seg en venn, men Parapol takket pent nei til videre festing da han skjønte hvilket nivå av alkoholisme Kløvertennene lå på. På magisk vis fikk Shyla gitt alle rundt bordet en smak av honningsolen Balthur hadde i tasken, og kvelden utviklet seg til å virkelig bli en av de sjeldne. Med Spaniels sang i øret og med Severins stadig eskalerende stjavinskre klappelek gående rundt bordet ble det etterhvert leggetid for alle og enhver. Severin og Shyla tok kvelden til Severins loftsleilighet, mens Balthur og Trigani leide rom i overetasjen på Lystne Luring. Men Gnorkine og Spaniel hadde andre planer. På Nedentil bestilte de en "nybegynnerpakke" av Rita Babs, som skulle leveres til Triganis rom. Som Spaniel hadde sunget tidligere på kvelden: *"Trigani skal få mus i hus i kveld...".* Og det fikk hun. En åttebeint mus - også kjent som en edderkopp - geleidet av den vakre mørkalven Nizana. Hva som skjedde på rom 7C den natten er det bare Trigani og Nizana som vet, men alle var relativt sikre på at Trigani hadde tatt et viktig steg mot å åpne seg for andre den kvelden. Neste morgen hang hangoveren over Kløvertennene som en mørk sky, så Gnorkine dro gjengen med til McGnoblins for et par doble McGnobs, en melkerist med smak av rød aminita og en McSlurp til dessert. Alle unntatt Trigani, som så på i beundring der alle proklamerte at McGnoblins var en bestanddel av et balansert kosthold og den beste burgeren i Valheim! Etter et kort møte med servitøren Seismo, daglig leder Ebeneezer Meckinschmidt og kokken Sigurd heiv Kløvertennene seg i kamp med smeltet ost som etter et magisk uhell hadde tatt over kjøkkenet med makt.

#### Kapittel 25: Sannheten om McGnoblins

I et skjebnesvangert oppgjør med den forheksede osten slåss Kløvertennene med nebb og klør for å redde etablissementet som hadde stjålet Gnorkines livsverk og varemerke. Det som fulgte var en rekke avsløringer, sannheter og nye tvister i sagaen om goblinburgernes rettmessige eier. Først og fremst ble det avslørt at Seismo - McGnoblins servitør - var Gnorkines bror fra Haprea. *Så* ble det avslørt at Ebeneezer Meckinschmidt slettes ikke var den han utga seg for å være. Bak dette persona var skuespilleren Hormel Kvast, som på oppdrag fra en skikkelse bare kjent som "Sjiraffen" hadde vært delaktig i en konspirasjon for å gjenoppreise McGnoblins i ny drakt på fastlandet. Plottet gikk ut på å bytte ut den velkjente burgeroppskriften med blant annet goblinkjøtt, og med det parallelt stimulere behovet for goblinjakt og utrydde goblinene fra Valheim. I et oppgjør med Hormel Kvast bestemte Kløvertennene seg for å lure Sjiraffen til McGnoblins i et bakhold, og ha et oppgjør med Gnorkines splitter nye erkefiende en gang for alle. Sjiraffens tilhørighet til Myntaksen skulle sikkert by på nye utfordringer, men det var ikke Kløvertennene fremmed for. I kjelleren på McGnoblins møtte gruppen på den blinde slakteren med aggresjonsproblemer Schnauser, som ble rekruttert til Slurpestua etter en kort prat. Sammen med Seismo ble de sendt hjem til Kløvertann gjennom en hemmelig tunnel som førte ut av byen. På "Ebeneezers" kontor loppet Spaniel en safe for all dens innhold foran øynene på Hormel. Shyla fikk i oppgave å fortrylle Hormel og planlegge møtet med Sjiraffen på Balkes Dag, og tradisjonen tro gikk dette heller dårlig. Etter at de forlot McGnoblins var det ikke bare forberedelsene til Balkes Dag som tydelig preget gatene, for det var også et økt nærvær av mørkalver i byen. Så med en usynlig Trigani etter seg dro Kløvertennene til en av byens mest eksklusive skreddere i Ministeriet for å endelig få seg klær passende individer av deres renommé. Hos Xård Flyuer på Korpus Kapperi fikk alles gullmynter ben å gå på, og bestillingene kom på løpende bånd. Spaniel ble utstyrt i en luftig og åpen beige piratskjorte med en glammervevkappe med farger som minnet om både nattehimmelen og en ildsprutende drage. Gnorkine byttet ut sin sjenerende blomsterkjole med et mer elegant alternativ - en lang midnattsblå bankettkjole med splitt ved høyre ben og åpen rygg. Trigani fikk tak i en svart kappe med sølvtråd brodert som et spindelvev, og Severin festet blikket på en usynlighetskappe...Men han valgte å la den ligge. Shyla påsto at selv om hun gikk med skolissene knyttet sammen kom hun seg til målet, og det var det som betydde noe, så hun gikk likeglad tomhendt ut fra den grisedyre butikken. Flere hundretalls gullmynter fattigere dro de tilbake mot Lystne Luring for å få litt informasjon om Balkes Dag. Trigani og Severin snek seg ned til byvaktens kaserne for å se hva de fant der. Severin avledet to vakter på hovedkontoret, Parma og Gergart, mens Trigani lette etter informasjon om morgendagens parade. Byvaktene viste seg å være av den undertrykkede, underbemannede og undervurderte sorten, noe som lett lot seg utnytte da Severin sådde frøene om å streike på selveste Balkes Dag. Dagen nærmet seg med stormskritt, og det var flere planer i bevegelse enn noen gang. Nå sto endelig Severins herre Adel Reichmann for tur.

#### Kapittel 26: En adelig spybøtte og en Bolle med Schwin

Før veien gikk videre til Adel Reichmann hadde flere av Kløvertennene hvert sitt å ordne opp i. Spaniel lurte på om Balthur husket slavemesteren Sharian W'éreks upåklagelige piskeferdigheter, og om han ville være så vennlig å hjelpe ham med å beherske sin egen magiske, alkemiske pisk. Balthur feilet, feilet igjen, og feilet nok en gang - minnene helt klart for vonde til å dra nytte av. I mellomtiden fartet Trigani fra butikk til butikk i søken etter noen som kunne hjelpe henne med å kombinere basilisktannen og buen hennes om til et fryktinngytende våpen. Så like etter dro Severin, Balthur, Shyla, og Trigani til våpensmeden Balthus Brûhm for å hente sine rustninger og spørre om basilisktannen. Håndtverket utført på Shylas originale rustning fra Angelheim, samt kvaliteten på Severins nye svartmalte lær var upåklagelig. Restaureringen av Igan Romeros rustning var også verdig en hvilken som helst ridder, og Igan Romero rest skulle nå endelig få vende hjem til Plommehagen på Illium. Det viste seg at det ikke bare var Balkes Dag som sto for tur, men også bursdagen til Baltus. Festen ble øyeblikkelig lagt til Slurpestua, hvor det fort ble satt opp en gjesteliste med viktige og høyst innflytelsesrike individer - for Baltus var tross alt en av Høylandets beste smeder. Han kunne også fortelle Trigani at den hun lette etter var gnomen og buemakeren Kvarg Vedum bosatt på Tetra. Gjenforent med resten av Kløvertennene fikk Severin, Shyla, Trigani, og Balthur seg en overraskelse. Spaniel og Gnorkine hadde satt opp en liten forestilling på gata der Gnorkine svingte seg i sin nye ballkjole og Spaniels lystne røst sang følgende: *Hun danser så livlig, den listige katt. Forfører, beføler, tilslører hver natt. River i hjertet, driver deg fra vettet. Hun svinser, hun svanser, de herligste danser. Sving og si: Hei! Hei! Hei! Heisann på deg! Sving og si: Hei! Hei! Hei! Her har du meg. Bli med å dans, vi gir deg en sjans! Fri deg fra arbeid et lite minutt. Dine ører trenger pleie, melodien lånt til veie. Kan du fri deg og greie, fri deg til lek, til sang og til spill. Fri deg om du vil. Fri deg til lek, til sang og til spill. Fri deg om du vil.* Og ikke før hadde den siste strofen blitt overdøvet ut i yrende jubel fra publikum ble hatten til Spaniel overøst av mynter. Og en øks. På Hauken Taverna i Ministeriet var det et yrende liv blant det eksklusive klientellet. Lange kapper, høye hatter og løse tunger (på godt og vondt) møtte Kløvertennene da de entret Vertshuset. (Adel) Adel Reichamann ventet dem som avtalt, men skikkelsen som kom Kløvertennene i møte var en ganske annen en glansbildet Severin hadde malt over så mange måneder. En breddfull spybøtte, en snøvlende talemåte og et par leie sannheter senere viste det seg at Adel Reichmann slettes ikke var en høytstående ærverdig herre. Han var ny til all makten, og håndterte den relativt dårlig. Han hadde opplevd mye, husket alt, og drakk for å glemme. Han kunne heller ikke hjelpe gruppen dirkete med invitasjon til Grimborgbanketten på Balkes Dag, men ga til gjengjeld Severin tillatelse til å bruke hans navn i møte med Bolle Meschwin. Bolle var en av Severins bekjente og sto oppført som heler, langer eller skruppelløs handelsmann - alt etter behov. Bolle ble forført av Shylas pølser og lungemossalami og ga Kløvertennene de nødvendige papirene for inngang i Grimborg og deltakelse på banketten under festdagen. Alt som trengtes var et dekke i form av hvilken delegasjon de var og hvor de kom fra. Shyla forhandlet også til seg et ustabilt flyvende teppe ved å slenge på litt ekstra med pølse i det sultne gapet på Bolle. Igjen på listen var blant annet et besøk hos Dr. Akulas Khyberverksted for å se på om den ødelagte bæreposen kunne repareres og om det var noe håp for metallhesten til Balthur, SKR4PH4U6. Dessverre var Dr. Akula sykemeldt, så de måtte ta til takke med assistenten Mulle Meek. Mens Mulle var på bakrommet på leten etter reservedeler til metallhesten tok Kløvertennene for seg i den magiske butikken. Det største byttet av alt var det sagnomsuste hornet Käsamökki, som tok sans og samling fra både Severin og Spaniel. Besøket endte med at Mulle Meek ble dratt inn i den ødelagte magiske posen deres for så å bli voldelig kastet ut igjen. Som en konsekvens av dette måtte nå Shyla og Trigani ta han med til sykehuset i Ministeriet. Og mens et problem ble løst, oppstod et annet: for Gnorkine og Spaniel satt for andre gang nesa mot Nedentil for å snakke med Rita Babs om utleie av et par forførende kurtisaner til Balkes Dag. De trengte nemlig store mengder list og nærværet av det upåklagelige feminine til å smugle inn en stor ladning eksplosiv ost fra McGnoblins til Hvitkrons tempel. Rita satt selvfølgelig pris på faste kunder, men kunne ikke riste av seg tanken at Nizana, mørkalven som hadde besøkt Trigani noen netter tidligere, var sporløst forsvunnet. Kunne det være mer til den natten hun delte med Trigani? Undrende og usikre tok Gnorkine og Spaniel et kjapt familieråd før de bestemte seg. Uvitende om Nizanas skjebne nølte de ikke med å utsette flere horer for fare, og ble med det Rita inn i kammeret for å velge ut de vakreste av de vakre. Balthur og Severin var på vei til Balkes Bukt med Balthurs nye og forbedrede hest, nå *Frøya* med en blank personlighetskrystall klar for påfyll. Under statuen av Fader Ullan var det i ferd med å bli satt opp en arena av et slag med store tribuner, men før de fikk undersøkt videre møtte de på en gammel kjenning av Severin - Aryara Hux. Ikke at de fant ut av det før hun hadde tatt både Adel Reichmanns og Igan Romeros ringer fra Severin, og en jakt på hesteryggen førte de dypt inn i Spektralskogen hvor de omsider mistet sporet av den klåfingrede tyven.

#### Kapittel 27: Balkes Dag

Endelig var dagen her. Dagen hvor alle deres planer skulle få sjansen til å blomstre, iverksettes, falle i grus, og ellers føre til kvantesprang i både logikk og konsekvens. Og Kløvertennene sto uvitende foran den største utfordringen så langt i deres korte karriere som eventyrere. Som et fullspekket, topptrent, middelmådig eliteteam sammensatt av mer eller mindre begavede individer hadde de nå i lengre tid pønsket ut hvordan de skulle redde Vivilda fra Hvitkron og broder Patos sine klør. Men utfordringene hadde allerede tatt ny form - og først gjaldt det for Gnorkine og Spaniel å velge hvilke av Ritas Rips som skulle plukkes for anledningen. Gnorkine følte at Rødstrupe - kvinnen med det ustoppelige svelget - var rette valget for jobben. Spaniel ønsket seg noe litt skarpere og valgte derfor Sukkerspinn og hennes titalls kniver for oppdraget. I mellomtiden hadde Trigani og Shyla fraktet den nylig hjerneskadde assistenten til Dr. Akula, Mulle Meek til sykehuset i Ministeriet. Sprengt på kapasitet pga. alle anleggsrelaterte skader i forbindelse med Balkes Dag ble de nødt til å levere fra seg Mulle til en mann som kalte seg Dr. Paralgin utenfor sykehuset. Han hadde tydeligvis en egen klinikk rett rundt hjørnet. Men dette hadde ikke jentene tid til å vurdere om var mer eller mindre sant før de shippet Mulle av sted og dro i retning Balkes bukt. I Spektralskogen hadde Severin og Balthur forvillet seg videre inn blant trær og busker etter jakten på Aryara Hux - Severins rival, som hadde stjålet Severins juveler. Heldigvis hadde det lekket olje fra SKR4PH4U6 under jakten, så de hadde et spor å følge ut av den magiske skogen i hjertet av Angarholm. I et forsøk på å samle informasjon til redningsaksjonen senere på dagen hadde Shyla, Trigani, Balthur og Severin møttes ved den store arenaen som var i ferd med å bli bygget under statuen av Fader Ullan. Etter litt kortfattet rekognosering skilte de lag igjen, for mens Shyla og Trigani skulle lage en ytterst ustabil ladning ostebomber hadde Severin og Balthur ett siste oppdrag: skaff en båt. Det skulle vise seg at Severin virkelig var lokal og hadde mer enn én rival på hjemmebane. For på Sjømannsenkenes Forening ble de møtt av Isalora Bark, en barndomsvenninne og usikker flamme hos Severin. Det var tydelig en utpreget dynamikk mellom de to, men ting var aldri lett i krig og kjærlighet. Balthur forsøkte å gre over situasjonen både ved bestikkelse med en revepelskappe og noen kjappe linjer på halfling, noe som gikk helt middels. Dessverre var også foreningen sprengt på kapasitet, og verken skip eller mannskap var å oppdrive...med unntak av Løyntnant Fezek og det langt fra sjødyktige skipet Sjøpølsa som Severin hadde kjennskap til. Så noen plan A ble det ikke, men hva var Kløvertennene om ikke forberedt på en plan B? Eller C. Fezek var en grov og skitten dog dyktig fisker og matros som var kjent for å oftest få gjort jobben på litt usømmelig vis. Han sa seg uansett villig til et oppdrag på selveste Balkes dag, og sa at han skulle stelle i stand både Sjøpølsa og en partner til oppdraget. Så dette virket lovende. Var alt på stell til Balkes Dag nå? Kunne det være sant? Nå manglet det bare å gi Bombir Glindoriel beskjed om de nye skipsrelatert planene, og at hans trofaste skute dessverre ikke ville trenge å komme til unnsetning likevel. Men Bombir var selvfølgelig på det nye skipsmanifestet og skulle bli med på videre eventyr. Den Lystne Luring var fullstendig uventet *også* sprengt på kapasiteten, og det sto en lang kø ut på gateplan for å komme inn. Her var ingen rom ledig, og ingen krus tomme. Spaniel tok Gnorkines digre skikkelse fatt og red henne inn i mengden som en alv på en krigselefant, og etter noe tramping både imot og i deres favør tok de Bombir med seg fra et nok så lukrativt pokerspill. Natten ble tilbrakt i Severins loftsleilighet, og før det ble hoppet i loppekasser tok Balthur og la ut morgendagens fremgangsmåte en gang for alle. Shyla og Trigani undersøkte alle de magiske gjenstandene de hadde tatt fra Dr. Akulas verksted for å se om de kunne implementeres, og Kløvertennenes krystallkule fikk gjennomgå på jakt etter siste info om Vivilda. Den magiske kule viste at hun var lenket fast i en seng, men kledd i vakkert stoff og omgitt av pent inventar - blandede signaler Kløvertennene ikke helt visste hvordan å tyde. Men nå var det på tide å konfrontere Spaniel med denne forelskelsen. Vel vitende om hva som sto på spill både vennskapelig og følelsesmessig hadde Shyla, Trigani og Balthur kokt i hop en plan om å gi Spaniel en elixir for å motvirke magisk fortryllelse. De mistenkte at Vivilda var en vampyr og at Spaniel var under effekten av hennes trolldom. Men etter Spaniel hadde drukket elixiren (forkledd som øl) sto han fast ved at følelsene var ekte og at Vivilda skulle reddes. Nå var det ingen vei tilbake. Så la de seg alle sammen i den trange loftsleiligheten, og lot Balkes Dag endelig komme. Festdagen startet i de tidlige morgentimene da Balkes Ryttere fløy over Angarholm på de legendariske griffene og vekket byen med høye, majestetiske skrik. Bombir ble sendt til skipet, Uli og *Frøya -* det nye navnet på Balthurs hest - ble sendt mot Slurpestua, og seks eventyrere kledde seg opp i fint tøy og delte av Shylas pølser før de gikk ut til paraden som begynte å forme seg ved Østporten. Utallige kortesjer hadde allerede stelt seg opp, og blant dem kjente Kløvertennene igjen medlemmer av Sølvflammen Syv Plommer. Med dem gikk en ridder ved navn Artan Romero - Igan Romeros bror. Kløvertennene overleverte Igans restaurerte rustning, men Severin måtte meddele at ringen var Aryaras hender. Det ble gjort klinkende klart at Kløvertennene - nei, Severin - sto ansvarlig for å returnere denne ringen tilbake til Plommehagen om han ønsket å få innpass der. Artan var dog fornøyd med å høre om sin brors "vellykkede oppdrag", og sto fast ved at det var alt som hadde betydning. Sølvdragen hadde falt og æren var intakt. Like etter fikk Gnorkine øye på det hun hadde gledet seg mest til. Jernskallene. Og selvfølgelig deres leder - Ekgamut. Og da *han* så *henne*, selv etter så mange år, gikk han rett ned på kne og sverget troskap til sin dronning. Gjensynet var både hett, vått, og rått. Men det skulle bli råere, for det som ventet dem nå var turneringen i Kampsirkelen. Gnorkine slo, sparket og knuste seg gjennom turneringen i møte med forskjellige motstandere. Ekgamut ble slått ut i første runde hvor de måtte bokseren Kari "Nøtteknekkeren" Rems og ingen ringere enn Barnabas Steinbit. På tur fra Kløvertann hadde han med seg Salvo og Rikard i tribunen. I neste kamp tok Gnorkine seieren mot munken Kreo Galanta fra Gullkysten. Munkens spirituelle ki hadde ingen sjanse mot den testosteronfylte grønne knyttneven som møtte ham i første runde. Men atmosfæren i arenaen endret seg straks neste kamp sto på agendaen. Fra Bramstein hadde det kommet en dverg som tidligere i turneringen hadde frivillig gått i kamp to-mot-én - og vunnet. Han var en legende i Lavlandet og gikk under navnet "Bulldogen fra Bramstein"*,*Otto Zartago. Selvfølgelig møtte Gnorkine denne utfordreren med en oppvisning i kreativ, lynrask og hardtslående nærkamp. Med et frontflip øksespark mot pannen til Otto sendte hun ham i bakken til stormende jubel etter tidenes underdogseier. Bolle Meschwin - som selvfølgelig drev med betting i tribunene - måtte punge ut til Spaniel & co som naturligvis hadde lagt en del penger på grønnskollingen fra Goblia. Tilbake på overflaten fra den underjordiske kampsirkelen gikk den nykårede Gnorkine hånd i hånd med en sønderknust Ekgamut. Han var ikke veldig fornøyd med egen innsats, men Gnorkine visste hvordan å ta hånd om sin falne kriger. Med en håndfull av Salvos medisinerende eukalyptusblader lagt beskyttende rundt de såre testiklene til Ekgamutt fikk halv-orken snart følighet tilbake og var klar for nye eventyr med sin dronning. Noe som skulle være på sin plass, for denne dronningen hadde en kompanjong med en litt annen plan for paraden som nå fant sted foran dem... Severin speidet utover de forskjellige kolonnene og kortesjene med fargesprakende bannere, magiske illusjoner, figurer, kostymer og representanter. Og da han så banneret til Roger Ruud visste han hva han måtte gjøre. Endelig skulle han få møte helten han hadde snakket så mye om. Med raske skritt og stålsatt mine gikk han bestemt mot Roger. Så trakk han kniven. Med en magisk formel åpnet Severin et stort gap i bakken under paraden og sendte hele Roger Ruuds følge ned i akveduktene. I forvirringen kastet Severin en usynlighetsformel over seg og gikk til angrep på Roger. Mot en usynlig fiende gjorde Roger et tappert forsøk, men Severins bakholdsangrep var noe han hadde øvd og tenkt på lenge. Selv da han ble synlig var det primale hatet som hadde vært undertrykket i Severins sinn over så lang tid forvandlet til ustoppelig, blodtørstig vrede. Kniven satt seg dypt i halsen på Roger, så taklet Severin ham i bakken og fortsatte å stikke. Kløvertennene var i sjokk. Fullstendig lamslåtte. Så handlet de bare på innstinkt. Trigani, Shyla og Spaniel skapte videre avledning før de fikk teleportert Severin vekk fra den blodige pølen. Alle møttes på McGnoblins like etterpå. Og oppgjørets time var kommet. Hva-- hvem i alle dager *var* Severin Stas? Alle hadde sitt å si om saken, og Severin ble stilt til veggs med måten han hadde infiltrert Kløvertennene og ført de bak lyset. Adel Reichmann var løgn. Roger Ruud var bare halve sannheten. Og hva skulle egentlig skje nå? Egentlig var det jo Sjiraffens tur. Han satt nemlig å ventet på et møte med Kløvertennene i en av restaurantbåsene. Men det hadde ingen tid til nå. Gnorkine sprang i aksjon og trykket Sjiraffen inn i den nå magiske, ødelagte bæreposen. De rasket med seg litt mat fra kjøkkenet så han ikke skulle sulte. Balthur og Spaniel hadde dratt tidlig - de orket virkelig ikke å se Severin for øyeblikket, og debatterte seg gjennom Angarholm om hvordan de skulle te seg videre gjennom dagen. Fortsatt i sjokk over Severin dro Kløvertennene fra McGnoblins - kanskje mer fragmentert enn noen gang - for ikke bare hadde de nå potensielt mistet en av sine nærmeste, men alle hadde fått nye navn og titler de skulle bruke på den store Grimborgbanketten.

#### Kapittel 28: Balkes Dag II

Spaniel var den første til å ankomme gårdsplassen der han stod under den digre statuen av Jarl Balke I. Raskt befarte han folkemengden etter mulige kompanjonger til banketten. Balthur kom like bak og gjorde det klinkende klart hvor han stod da det gjaldt Severin, og at når de nå gikk inn på banketten - hvis ting gikk galt - måtte Severin klare seg selv. Balthur og Spaniel fant tilbake til to kjente fjes fra paraden tidligere på dagen i Emeralda Xavico og Artan Romero, og Spaniel klarte raskt å forføre Emeralda til å la han lede henne inn. Balthur drev fortsatt å glattet over Artans tidligere treff med Severin, og gikk faktisk så langt som å forkaste Severins tilhørighet til Kløvertennene. Ved Grimborgs porter ble de møtt av slottets erkemagikere, Caeser og Borghild, som sjekket invitasjoner og ønsket gjestene velkommen. Balthur varslet også vaktene om Severins alias Adel Lugmann, og plantet enda et skjær i sjøen for den skyggevise halflingen. Med sin sedvanlige “uvitende, overraskede og forfjamsede” sirkusakt kom Severin seg fint forbi dørvaktene, men måtte smøre inn det magiske diademet sitt i antimagisk olje for å overbevise dem. Inne i Grimborgs ganger møtte de på to av tjenestefolkene som holdt til der - Erin og Trulsemann. De var fra seg av stress etter at en matrett hadde forsvunnet. Akkurat denne matretten bestående av syltede gorgonøyne var livsfarlig om ikke tilberedt riktig, og nå var de på avveie. Balthur ga uttrykk for at de skulle holde øynene åpne, og prøvde så å prate seg til en flaske vin eller to uten hell. Emeralda og Artan var allerede inne i bankettsalen, så Spaniel tok Shyla på sin arm og gikk lystig inn mot festen. I døråpningen til den flotte hallen møtte han på en gammel kjenning, for der sto Sköben Skakkaz, lærer i grunnleggende diplomatiske ferdigheter og førstelektor ved Bardarakademiet. Han var ikke den eneste som kom til å dra kjensel på Spaniel, for ikke før hadde den første fliken av støvelen truffet dansegulvet grep Spaniel fatt i orkesterets oppmerksomhet og ba om et litt spesielt nummer. Han tok så banketten med storm ved å spille en nykomponert sang om Kløvertennene. Planen om å holde lav profil gikk derav ut av vinduet, for nå var planen å kunngjøre for landets største og viktigste spillere at Kløvertennene hadde ankommet. Det egentlig åpningsnummeret for banketten ble fremført like etter av en av Severins tidligere offer Mandel Skurion. Han satt nå i rullestol og hadde mistet begge beina i en latterorientert ulykke. Han spilte og sang Jarl Jarl Balke Jr. IX (ære være hans navn) velkommen, og banketten ble erklært for åpnet med oppvarting av den velkjente Alyssum-valsen. Dette stykket hadde Balthur sett blitt utført mange ganger før i byen der han vokste opp, noe som var et hardt minne å ta innover seg. Med faktiske flammer i blikket skyndte han seg ut av banketten med Severin og Trigani på slep for å finne Devo og Kukkelurion. Spaniel jobbet standhaftig med sosialisering, for var det noe han hadde lært var det nemlig det at å nyte festen var likestilt med det å gjøre arbeid ut av mengden. Tunger skal løsnes, mynter skal veksle hånd, og strofer skal spiller. Men selv Spaniel måtte ta seg en pause da han møtte på en av sine mest innflytelsesrike mentorer fra Bardar. Den beryktede *Kapellmesteren* var på banketten, og han gjorde ikke sitt nærvær ukjent der han åpent sto og observerte små og store avvik i orkesterets fremvisning. Dette var en øvelse han og Spaniel hadde gjort sammen mange, mange ganger, og de gikk straks i sparring hvor de analyserte fremføringen bit for bit. Gnorkine hadde siden første stund av banketten forankret seg ved bufféten, og helt innpå med både mat og vin. Hun havnet i samtale med Brandabus av Gorgonza, som viste en voldsom interesse for en skål syltede gorgonøyne...og konsekvensene av at Gnorkine ikke advarte han måtte han bære med seg resten av kvelden. Helt passe beruset var det tid for audiensen hos Jarl Jarl Balke Jr IX som Gnorkine hadde vunnet i kampturneringen tidligere på dagen, og en portal tok henne raskt til en balkong over folkemassen. Der falt hun langflat i sitt eget spy foran føttene på Jarl Balke, menneskenes ambassadør Semulin Knorr, og selveste Fader Ullan. Her kanskje mer enn noen gang før falt Gnorkines improvisasjon og instinktive handlinger flatt for publikum, og jarlen ble raskt fornærmet over Gnorkines mangel på respekt for selskapet, og ikke minst han selv. *På selveste minnedagen*. Hun grep selvfølgelig sjansen til å avsløre seg foran Fader Ullan, innrømme at Kløvertennene satt på flere dragetårer og avslutte det hele med å fike til faderen selv i ansiktet. Hun forsøkte hvertfall. Men Hvitkrons hyrde tok henne bokstavelig talt i egne hender og forbannet henne på magisk vis. Dette var om noe til jarlens misnøye, men Gnorkine bemerket seg at jarlen ikke stoppet Ullan. Like etter ble hun kastet ut og landet tilbake på dansegulvet i bankettsalen. I mellomtiden var Balthur, Trigani og Severin på vei ned i Grimborgs underjordiske ganger for å lokalisere Devo og Kukkelurion. Balthur husket sitt forrige opphold i Grimborgs fengsel bedre enn han likte å innrømme, så å navigere de mørke katakombene ble langt enklere enn de hadde fryktet. Fengselsvingen var forlatt - både av vakter og innsatte...med noen få unntak. For det var ikke bare de kalde steinveggene som ga Balthur ubehagelige tilbakeblikk. Fengselbestyrer Orgulf Garnisson - dvergen Kløvertennene hadde blitt lurt av under sitt forrige opphold fengselet - var i sitt ess der han torturerte Kukkelurion og Devo i et av fangehullene. Men situasjonen skulle fort snu da Balthur under full effekt av en usynlighetsformel braste inn gjennom en anti-magisk barriere, og plutselig sto blottet ansikt til ansikt med fangene og deres vokter. Trigani og Severin like bak, dog fortsatt usynlige, måtte ta et grep om situasjonen. Så sto alle der, og så litt uforstående på hverandre. Det var ingen kamp som fulgte, men nærmere en forhandling om hva som skulle skje videre. For Orgulf var ute etter én ting: informasjon om hva som hadde hendt i tiden som ledet opp til eksplosjonen som hadde rasert de deler av Grimborg. Kukkelurion begynte å fortelle om sannheten bak Grimborgs kollaps, og at "bomben" som hadde gått av egentlig var en forhekset dverg som ble arrestert ved grensen mellom Lavlandet og Høylandet. Dvergen var av oldklanenes ætt, nærmere sagt Hjellmir-klanen. Dette var ikke den eneste sannheten som så dagens lys, for gjensynet mellom Severin og Devo tydet på at det var *noe* Severin faktisk hadde fortalt som var sant. Devos oppriktige glede av å se Severin kunne ingen betvile. Og Severin var stålfokusert på én ting: få Devo fri. Men verken Orgulf eller Severin skulle få kjenne langvarig glede av å ha nådd sine gjøremål. For uten forvarsel ble det sprengt et hull i steinveggen med så øredøvende kraft at alle ble slengt på tvers av rommet. Og ikke alle hadde en like grasiøs landing. Kukkelurion og Devo ble dekket av stein og støv, og Orgulf brakk nakken i det han traff veggen. I stormen av mørtel og murpuss som etterhvert la seg kunne Trigani, Severin og Balthur skimte tre skikkelser som steg ut av krateret i veggen. Blant dem var Ekgamut, og to andre soldater som bar på R.R-kompaniets våpenskjold. Etter det kaoset Severin hadde skapt i paraden tidligere på dagen da han drepte Roger Ruud og sendte store deler av folkemassen ned i akveduktene under Angarholms gater, hadde R.R-kompani, byvaktene, Jernskallene og haugevis av andre parter deltatt i et stort slagsmål. For noen ble det deres siste Balkes Dag, og for andre ble det hedershistorier å fortelle resten av livet, der de slåss mot og med noen av Valheims beste leiesoldater. Dessverre hadde samtlige av Jernskallene møtt sitt endelikt, og Ekgamut var den eneste gjenværende krigeren deres. På motsatt side virket det som om mannen de kalte Harlan, og halflingen som sto bak eksplosjonen - Pyalle Perahfien - var de eneste overlevende fra R.R-kompani. Balthur og Trigani fikk overbevist dem om at de selv skulle levere Ekgamut til jarlen, og at Harlan burde snu og ta hånd om sine døde. Men når alt var sagt og gjort, gjaldt det samme for Kløvertennene. For ut av de raserte ruinene halte Severin fram den lille kalde kroppen til Devo. Og på tross av alle forsøk på å gjenopplive ham var det til ingen nytte. Med en skadd Ekgamut på slep satt Trigani kursen for overflaten mens Balthur tvang med seg Severin opp av katakombene. På tross av Severins skrik og motstand etterlot Kløvertennene Kukkelurion, Orgulf og Devo i det mørke fangehullet som nå var blitt et gravkammer. Sammenlagt var Devos redningsaksjon kombinert med Gnorkines audiens hos jarlen nok til å sende Kløvertennene raskt ut av Grimborg på eget initiativ. Uansett hadde mye av dagen gått, og Hvitkrons seremoni var nå bare en time unna... Men før de gikk videre måtte den nok så fragmenterte gruppen samle seg igjen. Severin var knust, Gnorkine og Ekgamut var i sorg over tapet av Jernskallene, og Shyla gjentok flere ganger for Spaniel at det ikke var for sent å snu. Men Spaniel hadde allerede gått videre i retning Balkes bukt for å iverksette siste fase av Kløvertennenes eventyr i Angarholm. Sola sto lavere på himmelen nå, og alle kunne kjenne på kropp og sjel at tiden hadde kommet. Som planlagt tok Balthur ansvar for Fezek, Sjøpølsa og rømningsplanen samtidig som de andre infiltrerte mengden rundt arenaen hvor alt skulle finne sted. I mylderet av mennesker ble Shyla tatt til side av en velkjent kvinne fra Ritas Rips som ga henne en lapp med ett enkelt ord nedskrevet: "Schlöränglag". Gruppen spredte seg taktisk rundt det de antok kom til å bli en slagmark under operasjon Redd Vivilda. Lite visste de hvor riktig den mistanken var. Men planen - om den noen gang fantes - ble virkelig snudd på hodet i det Vivildas ankomst ble annonsert... På Sjøpølsen, skipet som skal frakte Kløvertennene med følge vekk fra kaoset, var Balthur og Fezek snart i posisjon. Balthur var ikke spesielt imponert over mannskapet han hadde foran seg: en skadet halv-ork, en alkoholisert avdanket admiral og en skipper med både tosifret IQ og kroppsvekt. Heldigvis hadde han selv vært på sjøen og lært piratenes kunster for mange, mange år siden, og en dobbelsidet knappstoppknute med tøylebrems er ikke noe man glemmer på sine gamle dager. Men underveis i forberedelsene kom det sigende en tåke innover havna. Det glitret i luften, og lyden fra fuglene og folkemassen ble dempet. En fjern kvinnestemme sang ut til Balthur der han hørte navnet sitt bli nevnt gjentatte ganger langt inne i tåken. Frøyas stemme. Igjen. Han kunne se Fezeks kompanjong Tarald bli lokket bort til kanten av skipet for så å bli dratt ut i vannet av en slimete sirene, men enset det ikke. Alt han brydde seg om var å nå fram til stemmen som ropte på ham... Resten av Kløvertennene var like oppslukt av det som hendte på land, for der Vivilda nå sto i en praktfull kjole med et smil om munnen ble hun annonsert som den nye Gullveveren! Etter at Trigani drepte Sera i slaget ved Slurpestua hadde Hvitkron tydeligvis jobbet iherdig for å finne en erstatning. Og her sto hun endelig. Foran en jublende folkemengde og en ansamling Hvitkrons disipler sto hun ansikt til ansikt med tre gladiatorer som alle gikk til angrep. Men det var bare en oppvisning i hennes nye ferdigheter, for hun drepte de alle på groteskt vis uten å nøle. Spaniel klarte i et lite øyeblikk å kommunisere telepatisk med henne og fikk da det eneste han trengte for å springe til aksjon - håp. Gnorkine hoppet ut i inngangspartiet til arenaen og begynte å svinge rundt med sverdet og hogge ned disipler. Severin fulgte etter Spaniel så raskt han kunne, for Spaniel var allerede i full fart mot Vivilda. Trigani sto paralysert i toppen av tribunen der hun så Kharnoseas flagg vaie fra toppen av en skipsmast som drev gjennom tåken i bukta. Shyla reiste seg seg opp på tribunen og skrek "*SCHLÖRÄNGLAG*" av all kraft så det magiske ekkoet dundret gjennom arenaen, og like etter eksploderte Hvitkrons tempel i en massiv sjokkbølge av ost og flammer. Bolthorn, Angarholms største militære luftskip som raget over Arenaen strakte ut kanonene og fyrte løs mot Kharnoseas skip som svar på det alle trodde var et angrep på byen. Kaos brøt ut i mengden, og folk løp hverandre ned i forsøk på å rømme. Flere av Hvitkrons disipler tok opp våpen og endte opp med å slåss med de streikende byvaktene som Severin hadde rekruttert for å skape trøbbel. Ritas Rips tok også opp kampen, og før noen visste ord av det utspilte det seg en kamp på alle kanter. Ut av skyggene bak Vivilda steg broder Patos, som smilende stelte seg mellom Kløvertennene og den nye Gullveveren. Så fyrte Kharnoseas skip tilbake mot fastlandet... På Sjøpølsa hadde det reduserte mannskapet sitt å stri med, men heldigvis hadde Fezeks utallige runder med sjøuhyrer og alkohol gjennom livet gjort han immun mot sirenenes sang. Ekgamut visste at Gnorkine ikke kunne svømme, så han klarte å stå i mot den fortryllende sangen. Men Balthur var en annen sak. Han lot seg rolig lede ut over kanten av skipet og ble dratt ned i dypet mens kanonkuler fôr over dem på alle kanter og smadret alt av treverk og stein. I arenaen dukket Patos unna Spaniels første piskeslag, men ble truffet av Severins magiske iskniv. Før noen av Kløvertennene fikk gjort mer skade snudde Patos seg mot Vivilda med pur ondskap i blikket. Og med en utstrakt finger holdt han på å rive henne i filler med en ekstremt kraftig formel, før hun falt livløs ned i gjørmen. Kanonkulene herjet rundt dem, og den tordnende lyden fra Bolthorns våpen som jevnlig fyrte av like over dem overdøvet alles skrik og brøl. Men i det Vivilda gikk i bakken var det som om tiden stoppet, og alt ble stille. Spaniel stansetog snudde seg mot sine kompanjonger, som var like bak ham. Med all sin makt manet han frem et kamprop fra sitt indre. "*KLØVERTENNENE. VI SLÅSS TIL SISTE SLUTT! GI HAM ALT".* Og alt ga de. Spaniel tok sats med kården og satt den i spenn mot bakken så han spratt opp i en grasiøs bue over Patos før han landet over Vivildas kropp. Og i det Patos snudde seg så han bare Spaniels skadefro smil før Kløvertennenes vrede inntraff. Severin var allerede i lufta bak Spaniel og satte kniven sin i Patos, før han også rullet inn mot Vivildas kropp. De åpnet en dimensjonsportal og tok med seg Vivilda vekk fra kampen mot utgangen av arenaen. Fra et spesielt ille helvete mante Shyla frem en barlgura - en fryktinngytende, apeliknende, to meter høy, tre hunder kilos demon som kunne rive i stykker hva enn som måtte stå i dens vei. Og Patos var den *eneste som sto i dens vei.* Men like før barlguraen fikk ta hånd om Patos kom de susende to piler - én trukket i etsende syre - fra toppen av tribunen som traff Patos i hjertet. Trigani svingte seg raskt ned fra tribunen for å bistå Gnorkine med å klarere veien videre, men Jernskallenes nykronede dronning hadde holdt posisjonen der hun på egenhånd hadde hedret Ekgamuts falne brødre og beseiret et titalls disipler. Sammen skjøt Kløvertennene fart mot vannet, og bak dem mens alle løp mot klippen ut mot havet hørte de barlguraen smelle Patos i bakken igjen, igjen og igjen før lyden av revnende kjøtt og gnissende tenner var det som var igjen. Nå var det bare én utvei. Med Kharnoseas digre skip like bortenfor dem tok alle sats og hoppet utenfor kanten av stupet...og landet helskinnet i Sjøpølsen. Etter de fikk avklart hva som hadde hendt med Balthur nølte ikke Trigani ett sekund med å hive av seg utstyret og stupe i vannet etter ham. Spaniel holdt rundt Vivilda mens resten av mannskapet nå løp til hver sin post og forsøkte å manøvrere skipet ut av bukta. Trigani fikk med få sekunder igjen av begges pust Balthur opp til overflaten der de kollapset på dekk, og Sjøpølsen satte full fart sør-vest over ut av Angarholms farvann. En god stund senere hadde de fått summet seg etter alt som hadde skjedd, og Gnorkine og Severin brøt ut *"vi klarte det!"...*men Spaniel delte ikke av gleden deres. For Vivilda lå fortsatt livløst i armene hans. Og der hadde han sittet helt stille, mens de andre så fort de kunne hadde forsøkt å få alle i trygghet. Shyla forsøkte i noen veldig lange minutter å gjenopplive henne, men for første gang i Kløvertennenes korte karriere hadde ingen noe svar, triks, påfunn eller løsning for det Patos hadde påført henne. Hun var død, og det var ingenting de kunne gjøre. Shyla hadde stått over Vivilda og sendt harde pulserende støt av magi gjennom den livløse kroppen hennes, men ingenting så ut til å hjelpe. Til slutt stoppet Spaniel henne. Balthur samlet noe av Vivildas essens i en blodstein, men den kastet Spaniel tvert på sjøen. Sammen sto de i stillhet rundt Vivilda og Spaniel, som om noe magisk skulle skje. Og på en måte gjorde det det - for Fezek hadde uten å si ifra smuglet en hollifant om bord, som skulle til Skyhavn. Og med Angarholm i horisonten endte Kløvertennenes reise for denne gang i en hollifantasi hvor eksplosjoner og flammer ble byttet ut med stjerneskudd og nordlys, og Sjøpølsa langsomt seilte ut mot nye horisonter og nye eventyr.

## Akt VI: Krakatoga

### 29: Sand mellom tærne

Om bord på Sjøpølsa seilte Kløvertennene sammen med Fezek og hans nylig formede mannskap: Ekgamutt, Isalora, Bombir og hollifanten Gunnar. Og før Kløvertennene kunne returnere til kjente omgivelser på Valheims fastland hadde de ett uforglemmelig stopp igjen. Det brygget en voldsom storm rundt dem...ikke bare på himmelen, men også i Kløvertennenes sinn. Balkes Dag hadde satt dype spor. Ikke bare i Kløvertennene, men hele Valheim. Kharnoseas flåte hadde gått i land og begynt sitt korstog over kontinentet, Severin hadde mistet Devo, Spaniel hadde mistet Vivilda, og ingen var lenger sikre på hva som gjemte seg bak neste horisont. Med minimalt av ressurser og proviant om bord på Sjøpølsa hadde den forlengede turen begynt å ikke bare tære på styrken, men også moralen. Alle tenkte naturligvis på konsekvensene av det de hadde utrettet (eller feilet å utrette) i hovedstaden…Noen sørget over personlige og romantiske tap. Både Severin og Spaniel hadde holdt seg mye under dekk, og resten av mannskapet måtte derfor bære mer og mer av vekten bak det å faktisk holde skipet i gang. Og verre skulle det bli da Balthur avdekket Shylas hemmelige lager av salamipølser fra Angarholm. Hadde hun virkelig holdt de for seg selv mens vennene hennes sto der og sultet? Utmattet, irriterte og desperate var det like før Kløvertennene gikk i strupen på hverandre, men *heldigvis* tok den påfølgende stormen oppmerksomheten til samtlige. Alle gjorde så godt de kunne, men det var ikke lenge før skipet var omringet av flere meter høye bølger, masten var ødelagt, og seilene var sendt på vinden. En av Triganis quartzpiler havnet på sjøen, noe som hun selv var faretruende nær å gjøre om ikke Balthur og Gnorkine hadde reddet henne. Men selvom Kløvertennenes samarbeidet hadde tent en liten gnist i tolvte time, var det ikke nok til å føre Sjøpølsa trygt i havn. Før noen kunne ytre sine siste ord ble Kløvertennene kastet over bord og Shylas salamier ofret til havets guder. Uvisst hvor lenge etter våknet Gnorkine av solsteik mot huden og en frisk havbris blafrende gjennom bartedunen. Ut ifra palmebladene som vaiet over henne og den yrende fuglesangen fra jungelen like ved å dømme hadde hun landet i et paradis. Men håpet om et paradis forsvant fort. Mellom brystene hennes lå det en svart skorpion med sin krumme giftbrodd klar til å stikke sitt neste bytte - en saftig, utslitt, grønn kjøttbit. Ikke at det skremte Gnorkine, som upåvirket klasket skorpionen til side. Men da fikk hun øye på den virkelige faren: en istykkerrevet plankebit fra skroget på Sjøpølsa godt plassert i magen hennes. Vandrende rundt på stranden etter noe som kunne hjelpe henne fant hun verken tegn til liv eller håp. Med kun seg selv til hjelp endte opp med å rive ut planken på egenhånd før hun dekket såret i en oljedekket fille og tente på det hele ved hjelp av en fakkel. Hun besvimte igjen, men da hun omsider kom seg på beina igjen var hun klar for å utforske øya. Først fant hun Shyla hengende oppned i et tre fra et hardt skadet bein. Trigani lå i en busk like ved med alvorlig hjernerystelse. Balthur var...like hel. Og Fezek dukket opp med en stor hvalkrok i bakhodet. På tross av sin tilstand hadde han funnet et kart over øyen som han fikk gitt til Kløvertennene før han døde og ble sendt på sjøen på en ussel plankebit. "KRAKATOGA" sto det skrevet på den blodige og skitne lærrullen. Og med verken Spaniel, Severin, eller resten av mannskapet i sikte tok Kløvertennene sine resterende krefter og satte kursen mot kartets mest nærliggende interessepunkt. Der ventet en slagmark dem, eller nærmere sagt en gravplass. Flere titalls lik dekket i piler og kutt lå strødd innover på øya, men så lenge det ikke var Kløvertennene selv tenkte de ikke så mye over det. Videre inn i jungelen ble det raskt mørkere ettersom solen også var på vei ned. Og med kveldsmørket oppstod det en ny trussel - summingen av sinte innsekter fylte lufta. Og så snart en av Kløvertennene ble bitt og lukten av blod spredte seg til insektene gikk de til angrep. En unådig sverm skyldte over dem og begynte å stikke løs, og hadde det ikke vært for Shylas snartenkte plan kunne dette vært slutten på Kløvertennene. Det enkle er ofte det beste, så Shyla satte fyr på all jungelen rundt dem. Hun tok en dråpe blod og manet frem den samme typen demon hun hadde gjort på Balkes dag. Så løp de. De løp gjennom flammene, summingen, brølene og trestammene som ble revet opp og kastet forbi dem. De så seg ikke tilbake før de nådde neste punkt på kartet: en gammel og nedbrutt trehytte midt i en klaring i jungelen. Om så noe litt underlig selskap var det godt å møte noen andre i live på øya, og den mystiske spåkonen som holdt til å hytta sløste ingen tid før hun spådde alle sammen. Ingen brydde seg noe særlig om det, men Balthur så til å ha skjønt noe om sin egen fremtid...Shyla satt på utsiden av hytta og undersøkte beinet sitt, som hadde råtnet tvers igjennom. Hun tenkte å skjule dette for de andre, men før hun fikk lagt en plan begynte en lilla tåke å senke seg over området. Månen sto nå høyt på himmelen. Og så kom hviskingen. Stemmene i Shylas hode fikk henne til å varsle de andre, som straks satte i gang med å forskanse og barrikadere hytta. Jungelens lydbilde endret seg drastisk, og yrende fuglesang og dyreliv ble erstattet av høye skrik, lave drønn og ulvehyl. Men nå var hytta lukket og låst. Severin og Spaniel måtte klare seg på egenhånd.

### 30: Ulvelår og bajasfugler

Severin våknet opp til lukten av salt sjøluft, og kakafonien av det som hørtes ut som tusen fugler som sang i ett. Han kunne ikke bevege seg der han lå bundet fast på en slede som ble dratt gjennom skogen. Over seg var alt han så høye trekroner dekket i mose, lianer og strålende sollys. "Velkommen til Krakatoga" hørte han sin fangevokter si. "Hva i alle dager gjør du her?" var det som fulgte, før alven Hermes introduserte seg selv. Severin ble fraktet til en trehøytte høyt over bakken, og gitt mat og husly av Hermes. Han var stjernetitter, noen ganger stjernekjenner. Ofte omstreifende bard, andre ganger sittende. Han fortalte Severin om øya han nå befant seg på: Krakatoga. Offisielt designert "persona non grata" av kartmakerne i Framgarden, hadde Krakatoga blitt fjernet fra de aller fleste kart og arkiver i håp om å holdes skjult. Hermes hevdet at det hvilte en forbannelse over øya, og han fortalte Severin over en stekt bajasfugl om historien bak det hele. Om natten senket det seg en tåke over Krakatoga, og det lilla månelyset tok med seg stemmer og tvangstanker fra en himmelportal til Xoriat - galskapens dimensjon. Denne galskapen var nok til å reanimere de døde, og å holde de døende i live på tross av dødelige skader og sår. Et metall kalt dimeritium ble brukt til å skjerme fra galskapens magiske effekt, men om man ble eksponert for lenge var det ikke sikkert man fant veien tilbake...Hva enn Severin nå skulle gjøre var én ting sikkert: "ikke se på månen". Ikke at det var et problem, for blikket hans ble dratt mot en eksplosjon i den nå så mørke natten. Det var Kløvertennene som brant seg gjennom jungelen like ved. På veien gjennom skogen omringet av fortvilte skrik og jamrende hyl fra døde levende og levende døde møtte Severin på en kjempeulv som han spiddet med et dimeritiumspyd. Øya hadde våknet til live, og både dyr og planter oppførte seg rabiat. Det tok både list og kløkt for Severin å komme seg helskinnet gjennom jungelen til vennene sine. Men da Kløvertennene endelig ble gjenforent var farene ikke på langt nær over, og det var ingen tid å miste da det kom til Shylas bein. Kombinasjonen av en brennheit kårde, en stråle med frostrøyk, og en årepresse av spindelvev gjorde kort prosess på Shylas smerte, og amputeringen ble en suksess, alt tatt i betraktning. Videre inn i natten tok Kløvertennene veien nordover på Krakatoga for å utforske de få stoppestedene de hadde tydet etter en titt på Fezeks kart. Men midt inne i den tette jungelen ble en av Kløvertennene skutt ned i bakken av en prosjektil fra ukjent hold. Resten av gruppen spredte seg raskt ut og søkte dekning bak trestammer og langs bakken, før de i avstanden hørte de en robotisk stemme som høylytt analyserte omgivelsene. Dette viste seg å være den høyteknologiske roboten J3G3R. Ikke en stridsskapt, men en helmekanisk prototype bygd av selskapet Argonaut Drivkraft. Immun mot Krakatogas galskap var J3G3R ute i natten med håp om å redde sin kompanjong, en kjempeulv...samme ulv som Severin hadde spiddet tidligere samme natt. Etter en seanse der Kløvertennene prøvde å finne ut av og manøvrere seg gjennom J3G3Rs mekaniske sinn ble de alle enig om å allieres for å sammen prøve å forlate den gudsforlatte øya.

### 31: En dans med Drokdhaghûl

Reisen videre på Krakatoga ble målrettet takket være den nye informasjonen J3G3R kunne gi Kløvertennene. Han hadde nå et mål: drepe "Drokdhaghûl, demonen som vandrer på jorden". Dette monsteret skulle være kilden til forbannelsen på øya, og om dets sjel kunne bli sendt tilbake til Xoriat ville galskapen løftes og forsvinne. Men kraften som la bak denne skapningen fylte ikke akkurat Kløvertennene med selvtillit og mot. Og Spaniel var fortsatt sporløst forsvunnet. De trengte hjelp, og Hermes fortalte om det andre mannskapet på øya som hadde stengt seg inne i et tempel. De kalte seg Den Galende Hane.