Tronfølgeforskriften av 1094 A.Æ.

**Tronfølgeforskriften av 1094 A.Æ.** var en lov som keiser Gaston I Administratoren slo gjennom under sin regjeringstid (1077 A.Æ. – 1111 A.Æ.). Forskriften var ment å kunne regulere hvem som kunne arve tronen etter Gaston I ved hans død.

## ***Historie***

### **Årsaker**

I et eneveldig stendersamfunn som Tussarix, gjennomførte Gaston I tronfølgeforskriften av 1094 A.Æ. uten videre problemer. Tussarix' ministerråd kunne ikke komme med annet enn enkle motsigelser. Ingen av dem kunne nekte Gaston å gjennomføre tronfølgeforskriften. Det er usikkert hva som var den direkte årsaken til at keiser Gaston I fattet denne loven, da han hadde både én overlevende sønn og to sønnesønner i 1094 A.Æ.

Likevel var det flere grunner for Gaston til å gjøre et inngrep i arverekkefølgen. Gjennom regjeringstiden var det flere potensielle arvtagere, som kunne tre inn i hovedstaden og gjøre krav på tronen simpelthen ved å ha en større hær. Dette ville medføre borgerkrig og ustabilitet i landet. Keiser Gaston ønsket å bygge opp Tussarix etter flere år med strid. Et fastsatt system ville sikre kronprins Fermont posisjonen sin som keiser ved Gastons død – uten at noen kunne utfordre ham.

Opp mot 1094 var det flere mannlige – og langt mer populære mannlige arvinger – som gjorde en trussel for Gaston I, men på denne tiden var det flere mektige menn som kunne sikre seg tronen: Claude I, hertug av Le Foyer; Claude, greve av Almelles og medlemmer av adelsfamiliene Bétaulerot, Lamboise og Chezroin. Å knuse deres krav ved å formalisere arverekkefølgen var både viktig og risikabelt.

Adelsfamilier hadde mye å vinne ved å støtte potensielle arvtagere dersom Gaston ble styrtet, og keiseren risikerte å forarge dem – og på den måten oppmuntre til borgerkrig – ved å stryke dem fra arverekkefølgen. Til gjengjeld ville han gjøre en usikker situasjon i samfunnet mer stabil, og peke flere dolker bort fra ham selv: Adelsfamilier ville ha mye å tape ved å støtte en potensiell tronraner.

Samtidig var andre krav på tronen gjennom løse bånd: gjennom en kvinnelig slektning, i ett eller flere ledd; gjennom en bastard-linje, eller gjennom et adopterende slektskap. Ved å formalisere hvem som kunne arve tronen, ville disse personene miste kravet på tronen.

Som en ytterligere trygghet for å redusere konfliktnivået som ville komme i etterkant av gjennomføringen, la Tussarix' ministerråd opp til at ethvert angrep mot tronen ville være høyforræderi – og straffbart med døden.

Ordlyden i hvem som kunne arve tronen etter Gaston I ble dermed utformet etter disse linjene:

> *"Arvtageren til Tussarix' krone – med oppdrag å beskytte tusarene og opprettholde sikkerhet og orden – skal gjennom keiser Gaston og hans etterkommeres regjeringstid være av mannlig opphav, og være av det mannlige kjød selv. Det stilles dessuten det krav at ingen mann, eller kvinne, kan gjøre krav på tronen gjennom et uekte forhold eller adoptert relasjon av forrige keiser.*
> *Kvinnen hører til ved keiserens side, og skal aldri sitte på tronen selv. Mannen, som er det sterke kjønn av de to – hvor den tredje pervershet ikke skal bære tittelen monark av vår nasjon – og dominerende parten i forholdet mellom dem, skal være den suverene herskeren av keiserriket."*
>
>

### **Ettermæle**

70 år senere, i 1164 A.Æ., ble likevel forskriften skrinlagt av keiser Gastons oldebarn og navneetterfølger, Gaston II den sorte, som ga kvinner muligheten til å arve tronen da han kun hadde ett barn å følge ham på tronen.