Малюк Том і велетень Денбрас (англійська казка)

## Малюк Том і велетень Денбрас

сь вам одна із найстаровинніших казок, які розповідали в Кормуслі.
  У давні-предавні часи, коли в Корнуелі було ще безліч велетнів, неподалік од затоки Маунтс-Бей жив у селі славний хлопчина, котрого звали Малюк Том.
  Славний то він славний, але був ледачий. Працював, коли заманеться, а постійним ділом зайнятись не хотів.
  Том був невеликого зросту – ми маємо на увазі ті давні часи, коли, якщо вірити, всі чоловіки в Корнуелі були футів по вісім заввишки. Зате плечі у нього були широчезні, спина міцна, а руки і ноги, як із заліза.
  Його старенька мати часто говорила йому, щоб він знайшов справжнє діло і заробляв хоча б собі на харчі. Бо треба вам сказати, що їв він за двох.
  І от якось уранці, чи то, щоб зробити приємне матері, а може, через те, що мав дівчину із Кроласа, Малюк Том відправився в Маркет-Джу шукати роботи, адже не міг же він одружитися, не маючи ніякого заробітку.
  Найперше Том зайшов до одного чоловіка на ймення Хонні, – той був бляхарем. А ще він тримав корчму, аби кожен міг зайти і випити з ним по кухлю доброго елю.
  – Чи не потрібен вам дужий, молодий і поступливий робітник? – запитав його Том.
  – Шкода, – відповів Хонні, – але постійної роботи у мене зараз немає. Проте зажди! Маю відправити до Сент-Івза бочки з пивом, і ти міг би мені прислужитися, а я тобі щедро заплачу.
  Вони одразу домовились. Том вивів чотири пари волів, запряг їх. Хазяїн допоміг Тому повантажити бочки. А для Тома, щоб він не сумував у дорозі, поклав ще одну бочку.
  І, крикнувши волам: “Гей-о-о!”, Том виїхав з двору.
  Їхав він, їхав і раптом, що таке? Воли зупинились. Якраз посеред дороги виросла височенна кам’яна стіна з широкими, міцними воротами – ні проїхати ні пройти!
  – Ух, негідники велетні! Не інакше – це їхніх рук діло! – розсердився Том. – Ну де це бачено – будувати стіну на дорозі! Мабуть, це той велетень Денбрас! Та ще побачимо хто кого!
  І Том чимдуж наліг на кам’яні ворота і одразу ж розчинив їх.
  – Гей-о-о, пішли! – крикнув на волів. – Гей-о-о!
  І віз із пивом, поскрипуючи, покотився кам’яними плитами прямісінько до замку велетня.
  А треба вам сказати, що велетень Денбрас на той час почав уже старіти і недочував. Ніколи б він не почув скрипу підводи, якби не його пес: той заходився таким гавкотом, що й мертвого підняв би.
  Денбрас сів на ліжку, позіхнув, протер очі, потім вийшов у двір. Спочатку ні Тома, ні його воза він не побачив. І поки озирався, Том роздивився велетня.
  Старий Денбрас мав п’ятнадцять футів зросту, широкі плечі, проте був товстий,тому що багато їв і нічого не робив. Пелехи на голові стирчали, як пучки сухого вересу, зуби його сточилися до самих ясен, бо поїдав овець просто зі шкурою й кістками.
  Проте Малюк Том зовсім його не злякався, хоча й бачив уперше.
  – Хто ти такий, жалюгідна малявко? – заревів Денбрас, побачивши нарешті Тома. – Як насмілився з’явитися тут зі своїм скрипучим возом? Ага, то це пиво? Ти привіз його мені? От не чекав!
  – Можеш спробувати кухоль-другий, – сказав Том, – але пиво це я везу не тобі, а до Сент-Івза. А їду я через твій двір, бо стоїть він на дорозі!
  – Ах ти ж зухвале цуценя! – розсердився Денбрас. – Катай звідси, поки цілий!
  – Ку-ку-рі-ку! Чи не рано розспівався, старий півню! – відповів Том.
  Тут велетень зробився темніший хмари і, не кажучи й слова, обхопив здоровенного в’яза, так футів із двадцять заввишки, й вирвав його з корінням.
  Та поки обламував на ньому гілки, Том скинув з воза бочки, зняв колесо – і в нього вийшов прекрасний щит, а велика дубова вісь слугувала за палицю.
  – Ану швидше, – підганяв Том велетня Денбраса, розмахуючи колесом і дубовою віссю від воза.
  Нарешті супротивники зійшлися.
  Та велетень виявився зовсім неповоротким, здоровенним в’язом розмахував як попало, через що Том зрозумів, що Денбрас, до того ж, погано бачить. А Том був дуже спритний. Він так відчайдушно крутив своєю палицею, що велетень геть засапався.
  Том уже не раз міг поранити Денбраса дубовою віссю, але йому було жаль старого. І він лише відбивав удари двадцятифутової палиці. Денбрас щоразу бив по колесу, а промахнувшись, падав на землю.
  Тоді Том благородно подавав руку, допомагаючи піднятися, і підносив бочечку з елем, аби той підкріпив сили.
  Сонце вже почало хилитися до заходу, коли Том вирішив змусити старого велетня рухатися швидше. І, як йому здалося, легенько ткнув Денбраса дубовою віссю.
  – О горе! – Малюк Том і сам не знав, яка у нього сила. Дубова вісь проткнула велетня, і той упав, мов підтяте дерево.
  Тома охопив відчай. Він опустився поряд з Денбрасом на коліна й намагався підбадьорити його:
  – Не журися, друже! – мовив Том. – Ти незабаром одужаєш. Я ненароком. Хто б міг подумати, що у тебе така ніжна шкіра!
  Та велетень тільки стогнав у відповідь. Том обережно вийняв дубову вісь із рани і приклав до неї листя подорожника. Старому Денбрасу трохи полегшало. Тоді Том побіг до воза, вибив днище у бочці з пивом і підніс її велетневі.
  – Пий, голубчику, пий!
  Нарешті Денбрас розтулив уста:
  – Тепер мені вже ніщо не допоможе! – ледь чутно мовив він. – Я впав у чесному бою, чи не так?
  – Так, – мало не плачучи, відповів Том.
  – А ти молодець! Справжній корнуелець. Ти чесно бився. Це була славна і чесна битва… Сили полишають мене. Нахилися, сину, я скажу тобі мою останню волю…
  І старий Денбрас повідав, що у нього немає рідних і тому він заповідає Томові скарби, заховані в печері під замком.
  – А тепер допоможи мені піднятися на вершину пагорба.
  Вони ледве вибрались на пагорб, і велетень сів на своє улюблене кам’яне ложе, спершись на скелю.
  – Поховай мене тут, де я тепер сиджу. Ось каміння, яким ти мене обкладеш. Великий койт я приготував давно. Поховай мене з честю і будь лагідним до мого пса!
  Це були останні слова Денбраса.
  Том поховав Денбраса як годиться. Потім спустився у двір замку, поставив на місце колесо й дубову вісь, вивів на дорогу волів, зачинив ворота і попрямував до Сент-Івза. Благополучно довіз пиво й наступного дня, якраз на Івана Купала, був в Маркет-Джу.
  На вулицях міста танцювали.
  Хазяїн корчми розважався разом із усіма. Він дуже зрадів поверненню Тома.
  – Молодець! – сказав він йому. – Лишайся у мене на весь рік, я тобі добре платитиму.
  – Не можу, – відповів Том, – хоча напевне знаю, що кращого місця не знайти.
  – То чого ж не погоджуєшся? – здивувався Хонні.
  Але Том не хотів розповідати, сказав лиш:
  – Бачиш, у мене помер дідусь, який жив у горах. Він залишив мені спадок – землю і гроші.
  Розпрощавшись із гостинним хазяїном, Том поспішив до своєї нареченої у Кролас.
  Вони одружилися і щасливо зажили у замку велетня.

## Виноски

Джек – підкорювач велетнів ♥
Чарівників учень ♥
Готамські мудреці ♥
Король Іоанн, кентерберійський абат і чабан ♥
Хоробрий Валентайн ♥
Дік Віттінгтон і його кішка ♥
Як Джек ходив щастя шукати  ♥
Очеретяна Шапка ♥
Том Тіт Тот ♥
Хто-всіх-подолає ♥
Бабусин дідусь ♥
Донька пекаря ♥
Розумна жінка ♥
Джерело край світу ♥
Джек i золота табакерка ♥
Містер Майка ♥
Штукар-сопілкар ♥
Диявол і кравець ♥
**Малюк Том і велетень Денбрас** ♥
Кейт-лускунчик  ♥
Котячий король ♥
Нічний пасажир ♥
Воду зачинили ♥
Малюк брауні ♥
Троє розумників ♥
Юний Роланд  ♥
Кравець і феї  ♥
Володар із володарів ♥
Феї Мерлінової скелі ♥
Крихітка фея ♥
Мишача дружба ♥
Жінка, що мешкала в пляшці ♥
Справжні сміливці ♥
Риба і перстень ♥
Синя Борода ♥
Вигідна угода ♥
Джек та бобове дерево ♥
 **Інше** | Шаблон:Англійські казки ♡ Шаблон:Естонські казки ♡ Шаблон:Фінські казки ♡ Шаблон:Чукотські казки ♡ Шаблон:Українські казки ♡ Шаблон:Українські гуцульські казки ♡ Шаблон:Грузинські казки ♡ Шаблон:Литовські казки ♡ Шаблон:Японські казки ♡ Шаблон:Китайські казки ♡ Шаблон:Індіанські казки ♡ Шаблон:Чеченські казки ♡ Шаблон:Тибетські казки ♡ Шаблон:Алтайські казки ♡ Шаблон:Інгуські казки ♡