Tuomaksen arvostelut/PC

* Ace Combat: Assault Horizon – Namcon lentopelisarjan musta lammas, joka sijoittuu ainoana oikeaan maailmaan. Koska tekele on 2010-luvun alusta, jolloin japanilaispelintekijät yrittivät joukolla kalastella länsimaalaisia yleisöjä, tarkoittaa tämä yhdysvaltalaismilitarismia, NATO-runkkausta ja stereotyyppisiä venäläispahiksia (nykyään siis taas masentavan ajankohtaista meininkiä), ja pelin alussa varsin kyseenalaisen asetelman, jossa listitään "kapinallisia" Itä-Afrikassa. Onneksi premissin huonouden lisäksi myös pelattavuus on huonoa: ilmeisesti keskittymispuuttellisia länsipelaajia varten normitehtäviin on tungettu uusi mekaniikka, jossa vihollislentokoneiden lähellä voi käynnistää taistelumoodin, joka käytännössä tarkoittaa "hienon" cinematiikan katsomista lentokoneen lentäessä itsestään ja ohjusten ampumista, kun peli käskee. Koska tämä on ylivoimaisesti paras tapa tuhota viholliset ja lisäksi ainut tapa päästä eroon tietyistä viholliskoneista, muuttuu pelaamaan yksitoikkoiseksi spämmäykseksi. Lisää "hienoa" cinematiikkaa on luvassa myös QTE-väistöliikkeiden muodossa. Toinen uusi mekaniikka ovat tykkitorniosiot, jotka olivat hanurista jo aikakauden FPS-peleissä eivätkä kyllä sovi Ace Combat -peliin yhtään. Kolmas uusi mekaniikka on helikopterilla lentäminen, joka puolestaan aiheutti monotonisuudellaan ja paskoilla kontrolleillaan pelaamisen lopun.
* Carmageddon: Max Damage – Alunperin Kickstarter-projektina alkanut poliittisesti epäkorrektin autopelisarjan uudelleenlämmittely. Aikanaan pelaaminen jäi vähälle, koska silloinen PC ei pyörittänyt tätä kovinkaan hyvin. Nyt tehokkaammalla koneella oli uuden kierroksen vuoro, mutta täytyy vain ihmetellä, mihin konetehoa oikein käytetään, koska peli ei kohteliaasti sanottuna näytä hyvältä. Klassiset Carmageddon-kisat ovat edelleen ihan hauskoja, mutta valitettavasti mukaan on tungettu muitakin pelimuotoja, jotka ovat uramoodissa pakkopullaa. Varsinkin moodi, jossa metsästetään sattumanvaraisesti ilmestyviä tarkistuspisteitä on aikamoista sontaa, koska se taantuu väkisinkin pelkäksi häröpallossa pyörimiseksi. Lisäpelimuodot tuhoavat myös yhden pelisarjan hauskimmista piirteistä, eli laajojen alueiden suhteellisen vapaan tutkimisen (vaikka nykyisten avointen maailmojen aikakaudella se ei enää tunnukaan yhtä erikoiselta). Huumori on jumittunut sinne ysäritasolle, mutta sitä varmaan kaikki ostajat tajusivatkin odottaa.
* The Dig – LucasArtsin avaruusseikkailu, jonka korkeat tuotantoarvot näkyvät välianimaatioiden määrässä ja erittäin hyvässä pikselitaiteessa. Käyttöliittymää on yksinkertaistettu Full Throttlestakin, ja suurimman osan aikaa yksi hiiren nappi on tarpeeksi. Valitettavasti tämä tarkoittaa myös, että ongelmanratkaisu muistuttaa enemmän Myst- ja 7th Guest -tyylistä hilavitkuttimilla kikkailua ja logiikkapulmia. Tai ehkä pikeemminkin epäloogisia pulmia, koska aika monen ratkaisuun ei tunnu olevan hirveästi vihjeitä eikä olemassaolevaa logiikkaa, tai ne ovat muuten hajottavia tai jäätävän vaikeita (se, että Pelit-lehti aikanaan julkaisi arvostelussaan kuvan oikein asetelluista kilpikonnanluista on ihan ymmärrettävää). Lucasin pelille poikkeavasti muutama tärkeä esine on myös todella vaikea erottaa taustasta. Vaikka pelissä on eräänlainen pikamatkustussysteemi, on edestakaisin ravaamista silti liikaa, varsinkin kun yleensä se johtuu siitä, että pelaaja joutuu hakemaan jonkun puuttuvan esineen läpipeluuohjetta luettuaan. Huomaa kyllä, että Spielberg oli mukana käsikirjoittamassa, koska tyypille ominaista korniutta on varsinkin loppua kohti juonessa runsaasti. Kaiken kaikkiaan Lucasin kulta-ajan seikkailuista varmasti heikoin, koska kaiken muun lisäksi myös muille hahmoille puhumista on - sinänsä ehkä loogisesti - todella vähän.
* Half-Life – Syystäkin klassikko, vaikka pelattavuudessa onkin muutama hajottavuus, jotka voi ehkä antaa lähes 25 vuotta vanhalle pelille anteeksi. Hupaisa ääninäyttely, ihmishahmot, kökköcharmi ja tietty aivottomat yhdysvaltalaisskappariviholliset kuitenkin hyvittävät kaiken. Myös kenttäsuunnittelu on hyvää näin vanhaksi peliksi, vaikkakin loppua kohti se menee aika tylsäksi teleporttaavien alienien spämmäykseksi. Xen on oma lukunsa huonoudessaan, muttei onneksi liian pitkä.
* Hot Wheels Unleashed – Esteettisesti yllättävän köyhä, ajo"fysiikoiltaan" hirveä ja tekoälyltään runkku arcade-autopeli, joka tunkee koko ajan naamalle myös DLC:n ostomahdollisuuksia.
* Loop Hero – Eräänlainen roolipeli, jossa loputonta kehää kiertävän sankarin maailmaa ohjataan pistämällä erilaisilla korteilla maisemaan asioita. Hyvin tehdyt pikseligrafiikat tuovat mieleen 16-bittisten tietokoneiden roolipelit. Jaksaa koukuttaa hetken aikaa, mutta kiinnostus ei kestä kauaa vuorovaikutuksen vähäisyyden takia.
* Mighty Fight Federation – Estetiikaltaan hirveä ja nappiähkyinen areenamättöpeli, jossa on sentään Kunion, Rikin ja Toejam & Earlin kameot ja saman koneen nelinpeli.
* Saints Row (2022) – Vähintään kymmenen vuotta ajastaan jäljessä oleva hiekkalaatikkopeli, jossa on lisäksi tylsemmät hahmot ja estetiikka kuin edeltäjissään.
* Severed Steel – Omaperäinen FPS, jossa vihollisten hyökkäyksillä väistellään seinillä juoksemalla ja Max Payne -tyylisillä syöksyillä, minkä lisäksi aikaa voi myös hidastaa. Visuaalinen ilme on pelkistetyn tyylikäs, ja vokselipohjaisia ympäristöjä voi myös tuhota esimerkiksi tekemällä seiniin reikiä. Mekaniikat saavat aikaan hauskoja hetkiä, mutta valitettavasti (lyhyet) kentät täytyy aloittaa alusta aina kuoleman jälkeen. Pelaaminen loppuikin myöhempien kenttien kranaatinheitinvihollisiin, jotka tappavat pahimmillaan ennen kuin niitä ehtii edes nähdä. Toivottavasti tästä tehdään paranneltu jatko-osa.
* The Solitaire Conspiracy – Nimen mukaisesti vakoiluteemainen väännös toimistorottien suosikkipelistä, jossa eri maat edustavat erilaisia ryhmiä ja kuvakorteilla on omat erikoisvoimansa, esimerkiksi seuraavan vaadittavan kortin siirto pinoon. Kyvyt eivät ole kuitenkaan ihan loppuun asti mietittyjä, koska muutamat niistä ovat erittäin tehokkaita ja loput lähinnä hyödyttömiä. Hauskoista FMV-osuuksista huolimatta juoni jää aika pinnalliseksi ja koostuu lähinnä lyhyestä tekstikuvauksista ennen jokaista tehtävää. Eri operaattoriporukoille olisi voinut kehittää myös persoonallisuutta, sillä nyt eroa on vain erikoiskyvyssä ja kuvakorttien potreteissa. Peliin on yritetty urhoollisesti tuoda myös uudelleenpeluuarvoa tarinan jälkeenkin muutamalla eri pelimuodolla, mutta eiköhän suurimmalle osalle pelaajasta riitä 3-4 tunnin tarinan kesto.
* Sonic Lost World – Mario Galaxy -apinointi, johon ei ole kuitenkaan kopioitu sitä tärkeintä eli hyvää pelattavuutta. Kontrollit ovat todella jähmeät, ja mukana on niinkin käsittämättömiä mekaniikkoja kuin juoksunappi Sonic-pelissä ja normi-3D-hyökkäyksen lisäksi potku, mikä lähinnä lisää epäselvyyttä. Olisi saanut jäädäkin "Wii poo only":ksi. Onneksi Steamistä saa sentään rahat joskus takaisinkin, ettei tarvinnut Newelliä lihottaa.
* Steins;Gate – Visuaaliromaani aikamatkustuksesta ja salaliitoista. Tarina käynnistyy aika hitaasti, mutta ainakin antaa tarpeeksi aikaa tutustua hahmoihin, jotka ovatkin suurimmaksi osaksi hyviä, ja päähenkilön lesoaminen ja perseily on kerrankin vitsien aihe. Tässä alkuperäisversiossa myös taide on miellyttävämmän näköistä kuin myöhemmin julkaistussa Elite-huononnuksessa, johon on lisätty nykyanimen näköisiä kohtauksia animeadaptaatiosta. Parhaan lopun saavuttaminen valitettavasti vaatii jotain esoteerisiä valintoja, ja mukana on taas vaihteeksi pari seksuaalihäirintähuumorikohtausta. Toisaalta yksi transsukupuolinen hahmo on sentään tehty ihan hyvin vuoden 2009 japanipeliksi!
* Tekken 7 – Tekken.
* Trizeal Remix – Pelattavuudeltaan ja esteettisesti köyhä räiskintä, jälkimmäisen syy on todennäköisesti Dreamcast-alkuperässä. Oman aluksen muuntautumismekaniikka on suhteellisen omaperäinen, muttei riitä.
* Zwei: The Arges Adventure – "The curtain is drawn. But only because this is a 2D game. Otherwise, it'd be rendered." Falcomin etäisesti Ys-tyylinen toimintaseikkailu, jossa on mielenkiintoisia mekaniikkoja kuten ruokaesineitä syömällä kertyvä kokemus ja virtuaalilemmikki, joka kerää esineitä muusta pelistä riippumatta (japanilaisessa versiossa erillinen sovellus, lokalisaatiossa yhdistetty peliin). Grafiikka on myös tyylikästä pikselitaidetta ja dialogista löytyy arvostelun alun kaltaisia puujalkoja. Valitettavasti taistelu on harvinaisen kökköä: pelattavista hahmoista toinen osaa lähitaistelun ja toinen käyttää taikaprojektiileja, mutta kumpikin on yliyksinkertaista ja tylsää. Taistelun ylihelppouden vastapainoksi pomot ovat kunnon vaikeustasopiikkejä, mihin peli-into hajosi ihan täysin. Paras osa on minipelikokoelma, josta löytyy omaperäinen (valitettavasti yksinpelattava) puzzlepeli sekä Ys-aiheinen konekirjoituspeli. Jälkimmäisestä saikin kunnolla hupia Hypen minipeleistä järjestetyssä turnauksessa.