Олег Євко. Володорка зірок нічних

Ранок вставав над чудовим високотехнологічним містом Алістро. У всіх був чудовий настрій. Люди радісно йшли вулицею

на роботу. Машини ганяли туди-сюди, а роботи-прибиральники, наводячи лад у всьому місті, весело наспівували останні галактичні хіти собі під ніс. Радо щебетали птахи, вітаючи початок нового дня.
Та ось тільки у графа Скейтауна, правителя графства Ірклонія, день починався не найкращим чином. Він грав у шахи з Президентом Налосії Артуром та двічі програв.
- Кварц, клоуна мені! – прокричав Скейтаун.
– Як накажете, наймудріший, – сказав, вклонившись, слуга.
У зал увійшли два клоуни: один із червоним носом, інший – із синім.
- Ми Фроун і Глоун, ваша милість, - сказали вони.
− Ну, смішить мене! – сказав він.
− Якого каміння немає в морі? – хором спитали вони.
− Якого? − не зрозумів граф.
− Сухого! − захихикали ті.
Тут граф не втримався і зареготав:
− Ха-ха-ха-ха!
Але настрій у нього не покращився. Він прогнав клоунів. Цієї миті у вікно залетів робо-голуб і кинув на підлогу листа. Скейтаун підняв його і прочитав: «Шановний Скейтауне, будьте готові! На вашу країну Ірклонію хоче напасти лиходій Краук зі своєю армією, яка складається з трьох тисяч високотехнологічних роботів та добре навчених людей. Допомога від нашої країни прибуде за 7 днів. І.З.Н».
− Ось це жарти! – вигукнув Скейтаун.
Він був спантеличений. Ще ніколи його країна не була в такій небезпеці. Він покликав свого помічника Томаса Джексона. Томас узяв листа, покрутив у руках і сказав:
− Лист зовсім свіжий, мабуть, він був написаний буквально вчора. До того ж, якщо враховувати те, наскільки стильно та акуратно він написаний, скоріш за все він був написаний жіночою рукою. Тут є підпис «І.З.Н.». Імовірно, його написала Ілана Зандра Наклан з Авернона. Але чому їй нам допомагати? У неї дуже сумнівна репутація. Хоча я знаю ще одну жінку з такими ініціалами. Вона цариця Нарланії. Її ім'я Ізгальдіна де Маруа. Можливо, підпис означає «Ізгальдіна Нарландська». Вона просто незвичайна жінка! Напевно, вона хоче нам допомогти.
- Тоді нам слід чекати на її допомогу. Думаю, вона незабаром зявиться тут.
Сподівання Скейтауна виправдалися. Через сім днів уранці на кругле посадкове поле, що знаходиться за півмилі від його замку, приземлився зелений літальний апарат. З нього у супроводі двох роботів-андроїдів вийшла жінка. Вона була дуже гарна: у неї було світле волосся, блакитні очі. На ній була біла сукня, а за спиною розвивався червоний плащ. Її гордо піднята голова і пряма струнка постать вказували на її шляхетність та благородне походження.
− Мої вітання! - промовив Скейтаун, зачаровано дивлячись на неї.
− Вітаю Вас, шановний графе Скейтауне! − сказала жінка. − Я Ізгольдіна де Маруа, цариця Нарланії. Мені дуже приємно з вами познайомитись!
 Чим зобов'язаний візиту такої поважної жінки? Проходьте, будь ласка, - Скейтаун подав Ізгальдіні руку і допоміг їй та її охороні сісти в машину.
Машина помчала вулицями міста до замку. У машині Скейтаун продовжив розмову із Ізгальдіною.
 Я прилетіла до вас, бо справа не терпить зволікання. Над вашою країною нависла загроза. І виникла потреба все обговорити з вами особисто і дуже швидко, – розповідала цариця.
 Але як ви дізналися про все це? – розгублено спитав Скейтаун.
 Ми зловили двох шпигунів Краука,  відповіла Ізгальдіна.  Вони нам усе розповіли. Ми їх привезли сюди. Прийміть їх.
Ізгальдіна дістала зі своєї валізи двох маленьких кулястих роботів, які були шпигунами Краука, відключила їх і простягла Скейтауну.
− Дякую Вам, пані де Маруа.
− Нема за що! − сказала Ізгольдіна.
− Ми перепрограмуємо їх, і вони робитимуть людям добро.
Скейтаун провів Ізгальдину у свій чудовий замок, прикрашений золотом та білими смарагдами.
 Проходьте, - сказав Скейтаун, гостинно відчинивши перед царицею двері свого замку, і цариця ввійшла до замку.
 А тепер, Ваша Величність, не відмовтеся пройти до столу, - сказав Скейтаун.
− З радістю! − відповіла молода цариця.
Бенкет був довгий. Під час бенкету граф постійно розмовляв лише з Ізгальдіною, посміхався їй і голосно сміявся. Він клав їй на тарілку найкращі шматки їжі. І так захопився, що зовсім забув про свою дружину Фірланію. Вона кілька разів зверталася до нього із запитаннями, але він не чув її і продовжував розмовляти з Ізгальдіною. Наприкінці вечора він попрощався з нею і провів її до її зорельоту.
Побачивши, як Скейтаун захоплений гостею, Фірланія, дружина Скейтауна, вирішила, що її чоловік вже готовий покинути її. Вона задумала занапастити Ізгольдіну.
Тим часом друг графа Скейтауна Артур – молодий Президент Налосії – збирався піти війною на Краука. 1200 роботів-андроїдів вже були готові висунутись у Кракію – царство лиходія Краука. Домовившись із Президентом Дамрії Мюндзеном, вони рушили в дорогу, щоб розтрощити небезпечного ворога.
Варто описати Артура докладніше. Він був не налосійцем, а з Авернона, але добре, як рідну, знав налосійську мову. За його бажання зміцнити Налосію та численні подвиги його обрали Президентом країни. У 2509 році він здобув перемогу над Олександром Жанзе - злобним тираном, який тероризував весь світ. А в 2510 році він переміг жахливого дракона Костокона за допомогою незвичайної середньовічної сокири. Сам він був високий на зріст, у чудовій фізичній формі з відважним серйозним поглядом. Справжній лицар! Він завжди знав свою справу і впевнено і хоробро перемагав у бою.
І ось його армія сіла у літальні кораблі. Кілька днів летіли вони до Кракії.
Кракія була невизнаною державою, де правив чаклун Краук. Він завоював цю територію, перетворивши всіх її мешканців на каміння. Там у темних будинках жили лише воїни Краука і всюди стояли кам’яні статуї, як нагадування про її колишніх мешканців.
І ось, нарешті, вони дісталися. Армія вирушила в дорогу, але не встигла пройти навіть невелику частину свого шляху, як величезний 127 метровий монстр - кайдзю вийшов з моря. Пальба по ньому була марна. Тоді Артур наказав:
− Цар-лазерну гармату мені!
Тридцять п'ять роботів притягли величезну гармату і вистрілили в кайдзю. Промінь не завдав монстру ніякої шкоди. Він виявився лазеростійким і, здавалося, нічого не могло б врятувати Артура.
Раптом один робот сказав:
− Треба вистрілити йому в пащу.
Промінь направили в пащу, вистрілили, і кайдзю впав.
- Це лише початок, - сказав Артур. − Хоч ми й живемо на початку XXVI століття і, здається, що жодних воєн не має бути, але, схоже, Краук думає інакше.
- Сер, - сказав головнокомандувач, - ми можемо запобігти війні, якщо позбудемося Краука.
- Вірно мислиш, Везат! – сказав Артур. − Але без допомоги Нарланії нам не впоратися. Нарланія – найрозвиненіша країна на нашій старенькій Землі.
Тим часом Фірланія задумала недобре. Вона вирішила дочекатися, коли наступного разу прилетить Ізгольдіна і підсипати їй у їжу отруту. Але Скейтаун підслухав розмову Фірланії зі служницею, коли вже збирався лягати спати.
- Він мене більше не любить! Та жінка, яку він навіть погано знає, стала означати для нього більше за мене. Але вона не уявляє, наскільки буде страшною моя помста. Підсипати їй отруту. Нехай вона зрозуміє, як це опинитися в царстві забуття. Нехай засне смертним сном навіки. Коли вона знову буде тут, підсип їй отруту у їжу, - наставляла Фірланія служницю.
- Але пані, може, ви помиляєтесь? – обережно спитала служниця.
- Я не можу помилятися! Я надто люблю Скейтауна і дуже добре його знаю! Я повинна позбутися її  цієї мерзенної відьми, яка зачаровує його своїми чарами! - сказала Фірланія.
Почувши це, Скейтаун жахнувся, але подумав, що поки вона в такому гніві, він не зможе заспокоїти Фірланію. Він твердо вирішив лягти спати і дочекатися наступного дня, поговорити з дружиною, а потім розповісти все Ізгальдіні.
Наступного дня Ізгольдіна прилітала з новими звістками про плани Краука. Ізгольдіна та Скейтаун вирішили, перед обідом обговорити плани Краука.
− За розрахунками наших вчених, Краук висунеться до штату Ксамека, − сказала Ізгольдіна. − Хоча, можливо, він може піти і в Анджіно-сіті.
– За моїми розрахунками, він піде до штату Чегіман, – сказав Скейтаун.
- Як би там не було, треба подивитися на карту і все розрахувати, - рішуче сказала цариця. - Так, тут ми, тут Ксамека, тут Анджіно-сіті, а тут Чегіман. Ну звичайно! - вигукнула Ізгольдіна. - Як же я одразу не здогадалася! На перетині шляхів до цих штатів знаходиться найбільший мегаполіс Інтріпео – центр управління всією світовою робототехнікою. Він, звичайно, захоче насамперед заволодіти ним, щоб мати контроль над усіма роботами Землі.
− Тепер треба б перепочити, а потім ще подумати. Ізгольдіна, прошу вас до столу, – люб'язно запросив Скейтаун.
- Але, Скейтауне! − сказала жінка. − Світ у небезпеці!
− Саме тому нам потрібні сили,  сказав Скейтаун.
- Ви маєте рацію, - сказала Ізгольдіна, і вони пішли обідати. Вони сіли за стіл, але тільки Ізгольдіна торкнулася вина, як Скейтаун сказав їй:
− Обережно! Там отрута! − Ізгольдіна поставила келих на стіл.
− Але чому ви так вирішили? Хто міг підсипати її туди? Хто може бажати моєї смерті? – здивовано спитала вона.
− Це моя дружина Фірланія. Вона подумала, що ми з вами любимо один одного, і хотіла отруїти Вас.
Тут у їдальню вбігла Фірланія. Вона зрозуміла, що її розкрили. Вона кинула в Ізгольдіну ніж. Він потрапив прямо в груди цариці. З її грудей бризнуло кілька крапель крові, але Ізгальдіна залишилася неушкодженою. Вона спокійно витягла ножа і поклала його на стіл. Фірланія і Скейтаун, онімівши від подиву, дивилися на неї широко розплющивши очі.
− Як це можливо? – вигукнула у розпачі Ферланія.
– Я не кожному це говорю, – сказала Ізгольдіна. − Але я безсмертна.
− А як це можливо? – здивувався Скейтаун.
– Я народилася такою, – спокійно відповіла Ізгольдіна.
Фірланія втекла. Вона була у нестямі від гніву. Ізгальдіна та Скейтаун попрощалися.
А тепер, читачу, варто розповісти про Краука.
Краук народився у місті Векоре у Нарланії. Коли йому було п'ять років, він став виявляти інтерес до робототехніки. У нього з'явилося багато друзів зі схожими інтересами. Коли він навчався в Академії робототехніки імені Сельдара, він мав успіхи в навчанні, але він захотів чогось більшого, ніж бути просто вченим. Він хотів влади, а все через те, що мав бідну сім'ю, грошей у них було мало. Йому ледь вистачало на навчання. Одного разу, коли він був на Світовій виставці роботехніки, він познайомився із Ізгальдіною. Вона співчувала йому і почала давати гроші на навчання. Він навчався і вдосконалювався у винаходідництві та створенні роботів. Незабаром Краук полюбив Ізгальдину дуже сильно, але Ізгальдіна відмовила Крауку, коли він сказав їй, що за допомогою армії механізованих солдатів завоює світ заради неї. Щоб завоювати її серце, він уклав угоду з самим Дияволом і став могутнім чаклуном, який бажав поневолити весь світ.
За допомогою магії він навіть приручив величезного кайдзю. Він вигадав собі ім'я «Краук». Що в перекладі з нарланського означає «клятий»
Але, повернемося до Фірланії. Її все ще не залишало бажання позбутися Ізгольдіни. Вбити вона її не могла, адже якимось невідомим чином Ізгольдіна виявилася безсмертною.
Скейтаун був розчарований своєю дружиною. Він від неї такого не чекав. Він вважав її такою ж доброю, як і гарною, а вона виявилася підступною та нещадною.
Скейтаун зайшов до кімнати Фірланії і почалася їхня розмова.
– Фірланія, – сказав Скейтаун. − Від тебе я такого не очікував! Я знав тебе зовсім іншою. Раніше ти була доброю та гостинною жінкою, а стала злою та ревнивою.
- Так, - пробурчала Фірланія. − Але я не можу спокійно дивитися на те, як ти вирішив проміняти мене на цю незнайомку.
− Але, Фірланія, ми з нею просто друзі. Я ніколи тебе ні на кого не проміняю.
− Так вже й ні на кого!? – саркастично запитала Фірланія.
− Слово честі! – відповів Скейтаун.
− Зізнайся, що ти закоханий у неї! - пробурчала вона.
- Ні, я кажу правду! Я любля тільки тебе! - сказав Скейтаун і поцілував Фірланію. Вона повірила. Вони обійнялися і помирилися. У цей момент у кімнату зайшла Ізгальдіна.
- Я не хочу відволікати вас від родини, шановний Скейтауне, але нам треба летіти в Інтріпео, щоб перешкодити Крауку.
- Я згоден, інакше план цього лиходія вдасться! – сказав Скейтаун.
- Пробачте мені, прекрасна царице, що я хотіла занапастити вас, — упала Фірланія до ніг Ізгальдини. Я хотіла завдати вам зло, гадаю, немає мені більше пробачення.
- Фірланіє, я пробачаю все зло, що ви хотіли завдати мені!
Фірланія встала з колін і сказала:
- Дякую вам, Ізгальдіно! Я ніколи не забуду про вашу доброту!
- Не треба подяки, - усміхнулася цариця.
- До зустрічі, кохана, я скоро повернуся! - сказав Скейтаун і ніжно поцілував дружину.
- До зустрічі, нехай береже вас Господь! - сказала Фірланія на прощання Скейтауну та Ізгальдіне.
Повернемося до Артура – відважного президента Налосії. Він сів на свій літак «Вихор 130» - старомодний, але надійний літак 2030-х років, який був зроблений в Україні, і вирушив в дорогу.
У XXVI столітті швидкість змінилася так, що можна долетіти до будь-якої точки світу, години за дві. Не минуло й двох годин, як Артур вже приземлився на смугу посадки замку Ізгальдіни. Ось він уже вийшов трапом з літака і постукав у ворота. Двері були красиві, візерунчасті, їх відкрив високий молодик з бластером типу «Огнетрейд» у кобурі. Вигляд у нього був не дуже привітний, але насправді він виявився цілком добродушним.
− Мої вітання, пане! Мене звати Володимир. Чим можу служити?
− Вітаю! Я прилетів на зустріч до пані Ізгальдіни де Маруа, – відповів Артур.
- Хазяйки немає вдома, - відповів охоронець. − Вона разом із графом Скейтауном вирушила до Інтрипео-сіті, щоб не дати Крауку захопити контроль над усією світовою робототехнікою.
− Зрозуміло. Тоді я також мчу до Інтріпео.
Артур сів на свій старенький літак і вирушив до Інтріпео.
Тим часом Ізгольдіна та Скейтаун уже підлітали на зорельоті до мегаполісу. Вони зробили посадку недалеко від міста, вийшли, і ось вони вже спостерігали, як армія Краука наближалася до мегаполісу. Раптом земля під їхніми ногами затремтіла.
− Що це? – вигукнув Скейтаун.
- Кайдзю, - сказала Ізгольдіна.
− Але, що ж нам робити? Ворогів надто багато! Та ще й кайдзю, – спитав Скейтаун.
- Кайдзю я беру на себе, - сказала Ізгольдіна.
− Але як? Ви ж звичайна слабка жінка.
- Ну, не зовсім звичайна, і зовсім не слабка, - сказала Ізгольдіна, і в її руках з'явився магічний жезл. Вона направила його у бік, де з'явився Кайдзю. З жезла вирвалася блискавка і вдарила в кайдзю. Але з ним нічого не сталося.
− Що ж робити? – сказав Скейтаун.
− Все під контролем! − сказала Ізгольдіна.
Вона перетворилася на величезну помаранчеву драконіху, і з її пащі вирвався величезний лазерний промінь, який потрапив прямо в пащу Кайдзю. Кайдзю впав, а Ізгальдіна прийняла свій звичайний вигляд.
Тут ми зможемо розглянути чудовисько уважніше. Передні лапи у монстра були маленькі, а задні – величезні та потужні. Очі ж були червоні і палали страшною люттю. Луска ж була яскраво-пурпурового кольору. Позаду був хвіст на кінці якого була булава.
Після цього воїни Краука кинулися в атаку, Ізгальдіна прийняла вигляд орлиці і, махаючи своїми величезними крилами, підняла піщану бурю. За допомогою піску вона засліпила ту частину армії Краука, яка складалася з людей, а роботам пісок потрапив у механізм, і вони не змогли рухатися. Армія Краука розбіглася в різні боки. Вони не знали куди тікати, бо через пісок не могли ні бачити, ні чути. Але сам Краук залишився стояти, адже заклинання діяло лише на смертних, а він був безсмертним воїном самого Сатани. Він був високий на зріст з чорними очима та волоссям і одягнений у все чорне. Ізгальдіна прийняла людський вигляд і заговорила з ним.
- Привіт, Антоніо! Якщо ти, звичайно, пам'ятаєш своє ім'я! − сказала Ізгальдіна.
− Вітаю, пані Ізгальдіна! Я давно хотів сказати вам, що я полюбив вас із першої зустрічі.
- Ти теж був мені симпатичний, але ти виявився негідником! І я не хочу мати з тобою нічого спільного. – Антоніо, – продовжувала Ізгальдіна. − Я посилала тобі гроші для того, щоб здійснити твою мрію стати робототехніком. Навіть подарувала одного свого робота. Твоя мрія здійснилася. Але навіщо ти застосовуєш свою майстерність на зло, а не на благо людству?
- Голубко, - сказав Краук. − Просто погодьтеся стати моєю дружиною, і весь світ буде біля ваших ніг.
– У мене вже є чоловік, – сказала Ізгальдіна.
− Ну так відмовтеся від нього! – вигукнув Краук.
- Ніколи! Я тобі не голубонько, лиходію! Я свого Андромеуса ні на кого не проміняю. Будь ласка, дай мені спокій! – рішуче сказала Ізгальдіна.
- У такому разі, люба, якщо ви не погоджуєтесь бути зі мною, на вас чекає смерть! – прокричав Краук.
Тієї ж хвилини він перетворився на чорного дракона з потужними крилами і трьома головами і злетів у повітря, намагаючись атакувати Ізгальдину. Вона дістала магічний жезл і вистрілила вогненною кулею у Краука. Але він був настільки швидким, що миттєво ухилився від кулі, і куля пролетіла повз нього, нічим йому не зашкодивши. Вона ще раз вистрілила, але знову промахнулася. Скейтаун не міг спокійно залишатися осторонь. Він дістав бластер і одним влучним попаданням зумів збити Краука. Чаклун впав на землю, і тут вже Ізгальдіна вистрілила в нього блискавкою, щоб назавжди перемогти, але вона знову не потрапила. Краук прийняв вигляд людини і, створивши за допомогою магії енергетичний щит, затулився ним.
- Ти поплатишся за це! - крикнув Краук.
- Прошу тебе, зупинись! Годі творити зло і завдавати болю та страждань! - попросила Ізгальдіна. Я вірю, у тобі ще лишилася іскра доброти. Світ настільки прекрасний, що він заслуговує на любов і щастя, а не на горе та страждання! Їм варто милуватися, його необхідно покращувати та підтримувати. Ти маєш зрозуміти, що добрі справи дають набагато більше влади, ніж злі! Подумай про це, Крауку.
Серце Краука застукало. Він зрозумів, як він помилявся, вчиняючи зло, адже світ прекрасний: у ньому багато високих гір, річок, що дзюрчать, і глибоких океанів. А як же прекрасні сонячні світанки та заходи сонця! А він хотів усе це знищити.
- Ти перемогла, прекрасна і хоробра царице! Я даруватиму людям тільки мир, радість та любов, як робиш це ти.
- Я рада, що ти зрозумів свою провину! Ти можеш жити у мене в Нарланії, скільки схохеш. Якщо тобі потрібна буде допомога та виникнуть труднощі, я завжди допоможу тобі, – сказала Ізгальдіна.
- Дякую, тобі за твоє милосердя! - сказав Краук і низько вклонився Ізгольдіні.
Тут прилетів Артур і спитав:
− А що все вже закінчилося?
− О, привіт, Артуре! – сказав Скейтаун. − Але ви спізнилися. Світ врятовано! Краук перейшов на бік добра.
-Я не вірю, щоб великий і жахливий Краук міг бути добрим! - заперечив Артур.
- Повірте, друже мій, дива трапляються! Головне вірити у них! – сказав Скейтаун.
Так і закінчилася ця історіяя. Краук знову оселився у своєму будинку у місті Векоре. Скейтаун та Артур повернулися до своїх країн і були щасливі побачитися зі своїми рідними. А що стосується Ізгальдіни, то вона вирушила за новими пригодами, адже ще стільки чаклунів, монстрів і чудовиськ їй доведеться перемогти. Але її друзі завжди будуть з нею, і її вічно супроводжуватиме удача.