У-18

Дерев'яний макет ЗІК-20, грудень 1942 р. Ця фотографія відома в інтернеті як макет У-18, що є помилкою.

### Компонування

Казематне, моторно-трансмісійне відділення ззаду, бойове та управління спереду

### Тип двигуна

V-подібний, 12-циліндровий, дизельний В-2К рідинного охолодження, потужністю 600 к.с.

### Тип підвіски

Індивідуальна торсіонна

**У-18** — проєкт совєтської важкої самохідної артилерійської установки часів Другої світової війни. Дослідних зразків не випускалося, на озброєння не бралося.

## Історія

У лютому 1942 р. артилерійське виробництво на Уральському заводі важкого машинобудування (УЗТМ) було передано евакуйованому восени 1941 р. з підмосковного Калінінграда (нині м. Корольов) до Свердловська заводу №8 Народного комісаріату озброєння. Директором заводу, як і до евакуації, був Б.А. Фрадкін. Головним конструктором конструкторського бюро на новому місці призначили Ф.Ф. Петрова. Нові розробки КБ заводу №8 отримували індекс "ЗІК", тобто "завод ім. Калініна".

15 квітня 1942 р. відбулося засідання пленуму Артилерійського комітету ГАУ ЧА, присвячене подальшому розвитку самохідної артилерії. На засіданні було затверджено вимоги на самохідну установку, яка мала стати заміною "винищувачу ДОТів" 212. КБ "УЗТМ" у складі Л.І. Горлицького, Н.В. Куріна, Г.М. Рибіна та К.М. Ільїна була спроектована САУ У-18 на базі КВ-7, оснащена 152,4-мм гаубицею МЛ-20С.

Ближче до літа 1942 р. конструкторські бюро обох заводів розпочали пряму конкуренцію одне з одним. Особливу пікантність додавав той факт, що КБ УЗТМ, очолюване Горлицьким, і КБ заводу №8, очолюване Петровим, розташовувалося, відповідно, на п'ятому і четвертому поверхах одного і того ж будинку заводоуправління УЗТМ. Найбільш щільною виявилася конкуренція між КБ щодо самохідних установок. І УЗТМ, і завод №8 працювали за широким спектром самохідної артилерії. У їхній розробці знаходилися легкі, середні та важкі САУ, а також зенітні самохідні установки. Якщо КБ УЗТМ працювало за завданням зверху, то колектив Петрова частину робіт проводив ініціативному порядку. Виявився серед робіт КБ заводу №8 також проєкт встановлення 152-мм гаубиці-гармати МЛ-20 у корпусі штурмового танка КВ-7, який отримав індекс ЗІК-20.

На відміну від САУ У-18, листування за якою практично відсутнє, тема ЗІК-20 активно обговорювалася як у ГАУ, так і ГАБТУ. Роботи з важкої самохідної установки очолював Т.А. Сандлер, головний конструктор заводу №8 (до евакуації працював на заводі №8 начальником ОТК). Оскільки індекс ЗІК-20 у цьому листуванні не згадувався, надалі виникла плутанина. За документами Арткому ГАУ КА, датованим другою половиною 1943 р., проєкти "УЗТМ" та "заводу №8" стали сприйматися як єдине ціле, і ця позиція пішла у наступне листування та до зведеного звіту "УЗТМ". В результаті ЗІК-20 багато дослідників сприйняли як У-18. Оскільки графічні матеріали з обох САУ практично були відсутні, виникла ще більша плутанина.

Відмінністю У-18 від ЗІК-20 стало використання шасі, вказаного у тактико-технічних вимогах. У Свердловську проєктували безпосередньо артилерійську установку, а шасі розробляло "ЧКЗ". У технічному завданні як база вказувалася КВ-7, готові корпуси якої і передбачалося використовувати. Так вчинили у випадку з У-18, але у проєктувальників ЗІК-20 виявилася інша думка з цього питання. У "заводу №8" використання бази стало вкрай умовним.

Незважаючи на всі недоліки, а також той факт, що ЗІК-20 до КВ-7 не мала жодного відношення, проєкт заводу №8 схвалили. У даному випадку час став визначальним чинником. Хоча САУ У-18 була простіша для виготовлення, ніж дітище конкурентів, цей проєкт хоч і на кілька днів, але запізнився. Дослідних зразків САУ У-18 не випускалося, у бойових діях не брала участі.

## Конструкція

### Озброєння

Як основне озброєння використовувалася совєтська 152,4-мм гармата-гаубиця МЛ-20С. Сама установка МЛ-20 на У-18 була розміщена посередині, в порівнянні з ЗІК-20, де установка була зміщена вперед, що загрожує збільшенням навантаження на передні катки. Для наведення зброї використовувався телескопічний приціл.

Відомо, що на У-18 передбачалося кормове встановлення кулемета ДТ.

### Двигун і трансмісія

Як силова установка в САУ У-18 передбачалося використовувати дизельний, чотиритактний, V-подібний, 12-циліндровий двигун В-2К, який на виході міг забезпечити потужність 600 к.с.

Трансмісія важкої самохідно-артилерійської установки У-18 складалася з наступних основних вузлів та агрегатів:

* багатодискового головного фрикціону, який працював за принципом сухого тертя "сталь по феродо";
* п'ятиступінчастої коробки тракторного типу;
* двох багатодискових бортових фрикціонів, які працюють за принципом тертя "сталь по сталі";
* двох бортових планетарних редукторів;
* плаваючих гальм стрічкового типу.

### Ходова частина

Підвіска в У-18 за своїм типом класифікується як торсіонна індивідуальна при внутрішній амортизації по кожному з 6 штампованих опорних двоскатних катків малого діаметра стосовно кожного борту. По кожному опорному катку проти нього до броньового корпусу шляхом зварювання кріпилися обмежувачі ходу балансувань підвіски. Ведуче колесо, оснащене знімними зубчастими вінцями з цівочним зчепленням, стосовно кожного борту розташовувалося ззаду, а напрямні лінивці - попереду. Верхня гілка гусениці спиралася на три малі литі підтримуючі катки, які не покривалися гумовимибандажами.

Кожен гусеничний ланцюг збирався з 86-90 литих траків одногребневого типу з шириною 700 і кроком 160 міліметрів.

## Джерела

* https://ru.wikipedia.org/wiki/У-18
* https://warspot.ru/5418-shturmovaya-alternativa

1. ↑ E 1942 р. "УЗТМ" було евакуйовано до міста Свердловськ.