2 Глава

***Щом стигнах пред блока ми видях нещо странно. Беше някакъв пакет, на който бе написано името ми с главни букви. Почерка малко приличаше на този на Агус... ъгх, толкова си въобразявам, толкова съм почудял покрай всичко това, че чак фантазирам. Когато бях на път да тръгна нагоре по стълбите, нещо ме подтикна да променя решението и да дам на мистериозната пратка шанс. Взех пакета в двете си ръце и се качих в апартамента ни. По време на изморителното изкачване мислех за това какво ли е съдържанието на пратката. Канде я нямаше, беше на работа до 4 следобяд днес, явно ще съм самичък цял ден и ще тъпея, гледайки в една точка. Реших да си направя нещо набързо за обяд, защото в корема си усещах ужасна болка, не знам дали е заради глад или защото мислите за Агус ме преследват постоянно. Защо по дяволите го е направил? Защо отне живота си? Това е най-голямата новинарска мистерия от вече месец и всяка тема във всяко новинарско предаване. След като изядох храната си, измих приборите си и отидох до пакета. За пореден път го огледах. Няма какво да губя време. Взех ножици и срязах от едната страна. Беше бая опаковано, а щом го разопаковах... Какво по всички дяволи? Кутия за обувки? За какво са ми обувки в този момент? От любопитство махнах капака на кутията и открих това, което най-малко очаквах: 7 касети. Какво? Не разбирам, какъв е смисъла? Какви по всички дяволи са тези касети? Какво общо с мен имат? Взех една и я отворих. Любопитството ми надделя, взех малката касета и огледах страните й, на едната пишише 1, а на другата - 2 със зелен перманентен маркар. Не разбирах нищо, но ми беше интересно какви са. Да, ама какво устройство се използва за слушане на касети в днешно време? А дори използват ли се в днешно време? Започнах да умувам и този момент на мои размишления скоро приключи. Сетих се! Бащата на Канде й беше оставил някаква радио джаджа, ще я питам къде е. Обадих й се и тя бързо вдигна.***

***-Ало, любов, как си?- попита тя, но се сети за Агус. -Оу, да, извинявай, съвсем изключих.***

***-Няма проблем. Мила, къде е онази радио джаджа, която баща ти ни даде?- запитах направо. Нямах време за губене, трябва ми отговор какви са тези касети.***

***-Радио джаджа? За касетофона ли говориш?- усетих как се обърка от въпроса ми, но все пак даде отговор.***

***-Същото.***

***-Ъм, на тавана.- опита да предположи Канде, като естествено май наистина беше там. Все пак такава антика от сватбата на прабаба ми къде другаде ще седи?***

***-Работи ли с касети?- проължих с объркващите за приятелката ми въпроси.***

***-С касети? Мисля че да, но за какво ти е?- не обичах да я лъжа, но щеше да се наложи. Дори не знам за какво са тези касети, но съм сигурен, че има нещо гнило и съм почти 100% сигурен, че има нещо общо с мен, защо иначе щяха да са пред входа ми?***

***-Родителите ми ми изпратиха някакви стари песни на италиански, нямало ги в интернет, а съм бил израстнал с тях и искам да ги чуя отново.- измислих възможно най-глупавата лъжа, като мислех, че Канделария ще ме хване, но явно късметът в този случай беше на моя страна.***

***-Оу, добре... Ще се видим като се прибера, ок?- надявайки се каза тя.***

***-Разбира се, любов.- много я обичах и напоследък е единствената ми утеха, след като вече Агус го няма. -Чао, обичам те.***

***-Аз теб повече. Чао, беб.- отвърна и прекратихме разговора. Качих се до тавана и бързо отключих нашата стая там. Беше прашно и се задушавах, но намерих оная джаджа. Взех касетофона и слязох обратно в апартамента ни. Включих го в най-близкия контакт и сложих първата касета. Изпълнен с нервност натиснах бутона play, но щом го направих бях повече от уплашен. Записът започна с успокояваща музика, но продължи с глас, който никога не бих могъл да забравя.***

***"Здравейте, Агустин e, Агустин Бернаскони."***

***Щом чух тези думи изпаднах в ужас и уплах.***

***"Да, правилно чухте, не настройте... каквото и устройство да използвате, аз съм. Жив и на запис. Без обещания, без право на бис и този път без никакви молби. Настанете се удобно, вземете нещо за хапване, защото съвсем скоро ще ви споделя историята на моя живот... По-точно казано защо живота ми приключи."***

***Лека паника се надигна в мен, беше минал месец, а аз чувах гласа му, меденият му мек глас, с който прекарах две съдбоносни години от живота си.***

***"И ако слушате този запис... сте една от причините..."***

***Как така, защо тези касети са у мен? Нямам представа какво съм направил, но и ме е страх да разбера. Вдишах и издишах и отново се заслушах.***

***"Няма да знаете коя касета си отнася за вас. Ако сте получили малката кутия, ще чуете името си. Обещавам. Както и да е. Правилата са прости, само две са."***

***В този момент телефона ми звънна и понеже се стреснах, бутнах касетофона на земята. Мамка му! Счупих го! Край! Мъртъв съм! За щастие при падането вратичката на гнездото в касетофона, където се намираше касетата се отвори. Беше Макси. Той и Агус бяха близки приятели, не знам какво искаше, не бяхме говорили от цяла вечност, но може би беше добре да се чуя с него.***

***-Ало, Макси? Защо ми звъниш?- попитах объркан, като заради записа все още треперех.***

***-Исках да те питам как си. След случилото се съмнявам да си добре... знам, че с Агус бяхте много близки... но... надеждата умира последна.- оптимистично отвърна Еспиндола, като усетих, че и той беше нервен заради ситуацията.***

***-Както постоянно напоследък съм - тъжен и объркан.- промълвих едва, не можех да повярвам на това, което се случваше. За тези  касети. Как не съм забелязал нищо от това?***

***-Добре, ще се чуем по-късно.- отговори Макси, като усетих, че му стана малко тъпо, че го режа така.***

***-Макси, Макси, чакай, имаш ли нещо... ъм... което да произвежда касети?- сещайки се за счупения да мен касетофон попитах.***

***-Касети? Да не говориш за УокМен? Да, имам. Защо ти е?- предполагам щом попита защо ми е, ясно знае, че има обяснение и причина да ми трябва нещо подобно и в този момент съм сигурен, че прави онази физиономия с вдигнатата вежда, която ако видех на живо, сто на сто щях да му кажа всичко.***

***-Получих пратка от родителите си с касети от детството ми и искам да ги изслушам.- използвах същата лъжа, която и върху Канде.***

***-Ахам, добре... ела до нас и ще ти го заема.- предложи Тукуманецът, като съм сигурен, че се осъмни в думите ми.***

***-Благодаря ти!- казах и взех ключовете си, както и касетата и едни слушалки. Щом стигнах пред Макси без приказки той ми даде устройството, а аз му благодарих бързичката. Странното е, че ме чакаше пред входа на блока си. По принцип той е от онези отговорни хора, с които искаш да имаш много общо. Беше синеок, като имаше онези ангелски сини очи, и със светло-кестенява коса, която беше направена като перчем по много особен начин. Щом с Еспиндола си разменихме по някоя друга усмивка се отправих към най-спокойното място в Буенос Айрес, а именно един мост, край който се разкрива красива гледка към реката, минаваща през града. Сложих касетата и включих слушалките в УокМена. Близо до този мост имаше една определена пейка, винаги отивах там, когато бях объркан, помагаше ми да се разсея от случващото се.***

***Щом стигнах до прекрасния мост, където за мое очудване беше необичайно пусто, седнах на пейката, сложих слушалките върху ушите си и отново натиснах play бутона.***

***"Правилата са прости, само две са. Първото - слушаш. Второто - предаваш на следващия. Надявам се никое да не е толкова лесно. Предполага се да не е лесно, иначе щях да ви изпратя имейл с MP3-ки. Когато сте готови със слушането на всички 13 страни, защото всяка история е по една страна, превъртете касетите, сложете ги обратно в кутията и ги предайте на следващия."***

***-Защо и аз?- бях учуден. Поставих записа на пауза. Това беше твърде тежко за мен. Но пък... явно е това, което Агус иска. Реших да тръгна и да обикалям около града, за да се успокоя малко, преживяваш огромен стрес, а съм на достатъчно млада възраст, за да преживявам нещо такова.***

***"Ако нарушите правилата, знайте, че съм направил копия, които съм оставил на доверен човек. Ако кутията не премине през всички, копията ще станат публични. Не беше моменто решение, не ме приемайте за даденост. Не отново!"***

***-Никога не съм!- изкрещях високо. Не само мостът беше пуст, но и целият град. Предполагам е заради очудващо ниските температури, не е нормално да е месец ноември, а те да падат под 10 градуса.***

***"Правете каквото казвам, нито повече, нито по-малко. Ще бъдете наблюдавани."***

***Последните му думи ме уплашиха. За първи път наистина се чувствах сякаш някой дишаше във врата ми. Бях близо до нас и се качих в апартамента ни. Вече се беше мръкнало. Скрих УокМена и влязох във входа на коуперацията, в която живеехме с приятелката ми. Стигайки с помощта на асансьора до 8-мия етаж позвънях на звънеца, защото знаех, че Канде е заключила отвътре и не е оставила възможността да вляза.***

***-Здравей, любов.- отвърнах веднага щом ми отвори и целунах бузата й. Влязох бързо в апартамента и оставих раницата си на обикновеното й място, а именно крайния ляв стол от страна на входната врата.***

***-Къде беше, скъпи? Защо не ми се обади?- дойде до мен гаджето ми и ме изгледа с онзи тъй загрижен поглед. -Да не криеш нещо от мен?- помилва лицето ми внимателно, сякаш с перце. Винаги се разтапях, щом го правеше.***

***-Канде, не крия нищо от интересния си живот, напоследък е толкова еднообразен.- опитах да й обясня, като й спестих подропността за касетите на Агус.***

***-Така и не разбрах едно, къде беше?- повтори въпроса си от преди минутка, този път трябваше да измисля нещо убедително, като това за касетите от родителите ми.***

***-Ъм, отидох да говоря с Макси, знаеш, с Агус бяха близки и той ми помага да се чувствам по...по-добре.- измислих поредното глупаво извинение.***

***-Ясно. Какво стана с касетофона и касетите от родителите ти?- попита тя.***

***-Ъм, да, касетите от родителите ми. Ами, слушах ги, но Макси ми звънна и без да исках бутнах касетофона и го счупих. Не вярвах, че тази антика би се счупила някога. Извинявай, знам, че баща ти ни го подари, а аз го счупих.- седнах на масата за вечеря и зарових пръсти в косата си. Наистина се чувствах зле, че счупих антиката от бащата на приятелката ми.***

***-След случилото се с Агус не мога да те виня за нищо.- приближи се до мен и целуна челото ми. -Как мина деня ти?***

***-По същият начин, по който минава всеки ден напоследък: Ревове в студиото, обсъждане на Агус, пресата и всички телевизии ме преследват, едвам се измъкнах. Отново ме питат каква е била причината за самоубийството му, защо си мислят, че знам?- през плач казах, въпреки, че знаех, че ще разбера какво е станало, защо не ми е споделял? Щях да му помогна да премине през всичко това... и може би... може би щеше да е жив сега... може би щяхме да се прегръщаме и да се забавляваме, щяхме отново да пеем заедно... Пропаднал в тези мисли, заплаках.***

***-Ру, ти беше най-добрият му приятел, мислят, че знаеш защо го е направил.***

***-Ако знаех, той щеше да е жив сега, нямаше да му позволя да пререже вените си и да кърви до смърт!- през плач казах. -Вале повтори днес, точно като малко се беше нормализирало сърцебиенето ми, влезе в малък спор с Карол май, не съм сигурен. Но нека да спрем да говорим на тази тема. Да вечеряме по-бързичко и да си лягаме, много съм изморен.***

***-Добре. Направила съм нещо, което много обичаш: спагети болонезе.- винаги щом чувах "спагети болонезе" се сещах за Агус, не беше най-добрия готвач, но правеше невероятна паста, особено болонезе. Избърсах сълзите си и се усмихнах. Канде сложи вечерята и бързо я хапнахме, е тя, аз не можех, не знаех какво се случваше с мен, но разбрах защо е чувството ми за вина по-рано днес, та аз СЪМ виновен. Не разбирам какво съм направил, страх ме е да разбера, но щом Агус е искал така, така да бъде. В мисълта за касетите и Агус го видях пред себе си. Смееше се и говореше, седеше до мен. Спомням си този момент. Беше нагости у нас и ядохме паста, която бяхме направили заедно. В този ден бях притеснен, усетих ръката му върху моята.***

***-Руджи, добре ли си?- погледна ме и се усмихна топло.***

***-Да, просто, знаеш, скоро е първият концерт и съм нервен.***

***-Аз също. Ей, знаеш, че харесвам Каро, нали?- попита отново с лъчезарната си усмивка.***

***-Да, какво за нея?- отговорих с пълна уста.***

***-Ами... в хореографията ни, където сме заедно има прегръдка в края, мисля да я заменя с целувка.- каза с виждаща се надъханост и желание този момент да дойде час по-скоро.***

***-Сериозно? Страхотно, много се радвам, че ще го направиш. Знаеш, че те подкрепям във всичко.- направихме поздрава си и се засмяхме. Толкова много жадувах отново да го прегърна, да го видя, но това беше невъзможно. За мен той беше като мираж, нещо силно желано, но тъй непостижимо. Бих дал всичко да го видя за момент, само за един.***

***-Ру, Ру, РУ!- побутна ме Канде... и пак се завърнах в ужасната реалност.***

***-Да, да?- осъзнах се и разтърсих глава.***

***-За Агус ли мислиш?- попита притеснена, като ме погледна жално.***

***-Да...Винаги, когато мисля за него, което е постоянно, аз, аз не мога да избегна да го видя, да чуя гласа и смеха му, боли ме, че не е тук, боли ме, Канде!- отново изпаднах в депресия и няколко сълзи пробляснаха в очите ми. Канде ме прегърна и леко ме успокои. Много бързо приключихме с вечерята и веднага пожелах да си легнем, имах нужда от почивка, особено след тези емоции от днес. Вече облечен с нощницата си легнах до Канде, като я сложих да легне на гърдите ми. Съвсем скоро тя заспа, нещо което аз не можах да постигна за доста дълго време. Вече не разбирах нищо, но бях убеден, че най-добрият ми приятел не е лъжец и няма да излъже за причините да отнеме живота си, това е нещо доста сериозно. Ще разбера какво е станало и защо Агус е направил тази глупост... колкото и трудно да ми е да изслушам тези 13 касети...***