Rasové/Etnické předsudky a Diskriminace

*Myslím, že se mnou budete všichni souhlasit, že rasismus je... zatěžkávací téma.  Co je a co není rasismus - nebo kdo je a kdo není rasista - je jedním z nejostřeji diskutovaných témat v americké společnosti.  Je rasismus o tom, čemu věříte?  Nebo jde o to, jak se chováte k jiným rasám?  Co je to předsudek? A proč existují?  Sociologie nedokáže rasismus odstranit.  A už vůbec ho nemůže učinit méně znepokojivým.  Pravděpodobně ani nemůže způsobit, aby otázka rasy a rasismu byla méně zatížená, než už je.  Může nám však pomoci rasismus pochopit a pochopení je důležitým začátkem.*

Jako vždy začněme definicí pojmů.  Za prvé, jaký je rozdíl mezi rasismem, diskriminací a předsudky?  Předsudek je rigidní a nespravedlivé zobecnění celé kategorie lidí.  Co přesně mám na mysli pod pojmem nespravedlivý?  Inu, předsudek předpokládá, že něco, co považujete za pravdivé pro celou skupinu, platí i pro každého jednotlivého člena této skupiny, a to bez jakýchkoli důkazů nebo jen s minimem důkazů.  Předsudek má často podobu stereotypů neboli přehnaných a zjednodušených popisů, které se vztahují na každého člověka v dané kategorii.  Negativní stereotypy jsou často zaměřeny na lidi, kteří se od vás liší, což znamená, že lidé, kteří jsou v populaci v menšině, jsou častěji vystaveni negativním stereotypům.  Například dva běžné stereotypy o lidech, kteří využívají státní pomoc, jsou, že jsou A) Afroameričané -a- B) hrají si se systémem.  Obě tyto představy jsou však prokazatelně nepravdivé.  Většina lidí, kteří pobírají sociální dávky, jsou běloši a lidé, kteří využívají sociální služby, jako jsou sociální dávky, pravděpodobně také potřebují dodatečnou pomoc.

Tyto stereotypy však vedou lidi k tvrzení, že černí Američané, zejména matky samoživitelky, jsou líní nebo nedůvěryhodní.  Tento příklad představuje specifický typ předsudku: rasový předsudek.  Rasismus zahrnuje přesvědčení, myšlenky a činy založené na představě, že jedna rasa je vrozeně nadřazená jiné rase.  Někteří tuto definici rozvíjejí a tvrdí, že rasismus je neodmyslitelně spjat s mocenskými strukturami, což znamená, že rasismus se konkrétně týká přesvědčení, že rasa s menší společenskou mocí je méněcenná než jiné rasy.  Rasismus může být samozřejmě explicitní nebo implicitní.  Explicitní předsudky se týkají postojů nebo přesvědčení, které máme vůči určité skupině a které si vědomě uvědomujeme.  Implicitní předsudky jsou však o něco zákeřnější.  Jedná se o nevědomé předsudky, které máme vůči jiným skupinám.  Zatímco explicitní projev rasismu, jako je například oslovení někoho rasovou nadávkou, můžeme snadno rozpoznat, často si vědomě neuvědomujeme, jak implicitní předsudky ovlivňují naše vzájemné vztahy.

Například studie sociálního psychologa Joshuy Corrella z Coloradské univerzity a jeho kolegů z roku 2007 zjistila, že implicitní předsudky lidí vstupují do hry při posuzování toho, jak pravděpodobné je, že daná osoba drží zbraň.  Účastníci studie hráli videohru, ve které bylo cílem střílet lidi, kteří měli zbraň, ale ne střílet neozbrojené lidi.  Účastníci s větší pravděpodobností omylem zastřelili neozbrojeného černocha než neozbrojeného bělocha.  To platilo bez ohledu na to, zda byli účastníci studie běloši nebo černoši, a nezměnilo se to bez ohledu na to, jaké explicitní předsudky účastníci uvedli.  Zdálo se, že záleží na tom, zda účastník uvedl, že si je vědom stereotypů o černoších a násilí se zbraní - a to i v případě, že s těmito stereotypy rozhodně nesouhlasil.  Přesto se zdá, že školení může mít vliv.  Vzorek pro tuto studii obsahoval jak vzorek dospělých členů komunity z Denveru, tak vzorek policistů.  Studie zjistila, že policisté - kteří jsou vyškoleni, aby rozpoznali, zda má někdo zbraň, či nikoli - byli méně náchylní k rasovým předsudkům při rozhodování, koho zastřelit, než členové komunity.  Také bychom měli poznamenat, že stejně jako u mnoha jiných studií v oblasti psychologie se jedná o malý vzorek: studie se zúčastnilo asi 130 členů komunity a 230 policistů.  Předsudky se tedy týkají toho, čemu lidé věří.  Diskriminace je však záležitostí jednání.  Diskriminace je zjednodušeně popsána jako jakékoli nerovné zacházení s různými skupinami lidí.  Většina z nás o diskriminaci přemýšlí v souvislosti s konkrétními činy, například když někoho nazveme rasistickou nadávkou nebo odmítneme obchodovat s určitým typem osob.  Rasismus však může být větší než jen jeden člověk.

**Institucionální rasismus.**  Institucionální předsudky a diskriminace jsou předsudky, které jsou zabudovány do fungování společenských institucí, jako jsou školy, bankovní systémy a pracovní síla.  Na koncept institucionálního rasismu upozornili v 60. letech 20. století aktivisté za občanská práva Stokely Carmichael a Charles Hamilton, kteří tvrdili, že institucionální rasismus je obtížněji identifikovatelný, a proto je společností méně často odsuzován.  Carmichael a Hamilton srovnávali reakci společnosti na utrpení způsobené bělošskými teroristy, kteří bombardovali černošské kostely, s nedostatečnou pozorností věnovanou tisícům černošských dětí, které trpěly z jiných důvodů - například kvůli nedostupnosti kvalitního bydlení, potravin, zdravotní péče nebo školního vzdělání.  Bombardování černošských kostelů je otevřeným aktem rasismu, motivovaným rasovou nenávistí, takže je snadno pochopitelné jako rasismus.  Naproti tomu zvýšená míra nemocnosti a úmrtnosti - která pramení ze strukturálního znevýhodnění - není vinou rasové zášti jednoho člověka.  Přesto však vede k diskriminaci na základě rasy.  A je mnohem pravděpodobnější, že zůstane nepovšimnuta, protože za ni nemůže jedna osoba.  Předsudky a diskriminace společně tvoří začarovaný kruh, který upevňuje sociální znevýhodnění.  Cyklus začíná tím, že se ve společnosti prosadí předsudky, často jako strategie pro upevnění ekonomické nebo sociální moci určité skupiny.  Tyto předsudky pak motivují diskriminaci menšinové skupiny, a to jak na individuální, tak na institucionální úrovni, což tuto skupinu zatlačí do nižšího postavení ve společnosti.  Toto společenské znevýhodnění pak znamená, že menšinová skupina je považována za méně úspěšnou, a tudíž méněcennou než skupina většinová, což zdánlivě ospravedlňuje původní předsudek - a cyklus pokračuje.

Tak tohle je rasismus.  Proč tedy existuje?  Jedna z teorií předsudků je známá jako teorie obětního beránka, známá také jako teorie frustrace a agrese.  Teorie obětního beránka rámuje předsudky jako obranný mechanismus frustrovaných lidí, kteří obviňují jinou, znevýhodněnou skupinu z potíží, s nimiž se potýkají, i když tyto potíže pramení ze strukturálních změn.  Ekonomická úzkost je považována za běžný spouštěč obětního beránka - strach ze ztráty pracovních míst vede k obviňování přistěhovalců z toho, že berou pracovní místa, místo aby se zabývali tím, jak globalizace a automatizace změnily ekonomiku.  Druhou teorii navrhl v 50. letech 20. století německý sociolog Theodor Adorno a jeho kolegové, kteří se snažili pochopit, jak se v Německu před druhou světovou válkou a během ní prosadil fašismus a antisemitismus.  Teorie autoritářské osobnosti vidí předsudky jako vyústění určitého osobnostního profilu - takového, který je spojen s autoritářstvím neboli touhou po řádu, tradici a silných vůdcích, kteří budou udržovat status quo.  Lidé s autoritářskou osobností mají tendenci vnímat společnost jako hierarchickou, přičemž lidé, kteří jsou přirozeně nadřazení, mají právo na moc nad ostatními.  Podle této teorie se tedy rasové předsudky zvyšují, když autoritářská osobnost cítí, že existuje nějaké morální nebo fyzické ohrožení jejího způsobu života.

Tato teorie i teorie obětního beránka chápou předsudky jako reakci určitých typů lidí - lidí, kteří jsou frustrovaní, nebo lidí s určitým typem osobnosti.  Třetí teorie předsudků je odlišná.  Kulturní teorie tvrdí, že určité předsudky lze nalézt u každého, protože lidé jsou produktem kultury, ve které žijí - a my žijeme v kultuře plné předsudků.  To mají někteří lidé na mysli, když říkají, že "každý je tak trochu rasista".  Buď to, nebo jen rádi citují Avenue Q. Rasové předsudky a stereotypy se učíme jakousi kulturní osmózou.  Například učebnice dějepisu bývají psány z euro-kavkazské perspektivy a zaměřují se hlavně na přínos bělochů, nikoliv jiných kultur.  A to souvisí s dalším přístupem, který měří předsudky z hlediska sociální distance.  Ve 20. letech 20. století vyvinul americký sociolog Emory Bogardus stupnici sociální distance, která měří, jak úzce jsou lidé ochotni komunikovat s lidmi různých ras a etnik.  Sociální vzdálenost je jakýmsi ukazatelem toho, nakolik jsou pro vás příslušníci jiné rasy "jiní".  Stejně jako geografická vzdálenost zvyšuje pravděpodobnost, že si o skupině lidí, kteří se od vás liší, uděláte zobecňující představu, sociální vzdálenost zvyšuje pravděpodobnost, že budete mít stereotypní nebo předpojaté názory na jinou rasovou skupinu.

 A poslední teorie předsudků je ta, o které jsme již hovořili dříve: teorie konfliktu.  Teorie rasového konfliktu se zaměřuje na to, jak se sociální nerovnost vyvíjí v důsledku mocenských konfliktů mezi různými rasovými a etnickými skupinami.  Podle této teorie jsou předsudky nástrojem k udržení moci většiny.  Například argument, že běloši jsou nadřazenou rasou, sloužil jako ospravedlnění otroctví a rasové diskriminace, která pokračovala ještě dlouho po skončení otroctví.  Lidé tedy mohou na základě své rasy nebo etnické příslušnosti o sobě navzájem smýšlet a chovat se k sobě odlišně, a to mnoha různými způsoby.  Způsoby interakce rasových skupin ve společnosti však sociologové často popisují pomocí čtyř obecných vzorců: pluralismus, asimilace, segregace a genocida.  Pluralismus je stav, kdy jsou všechny rasy a etnika odlišné, ale mají stejné společenské postavení.  Nejedná se o společnost, která je sama o sobě barvoslepá - lidé totiž stále mají různé rasové dědictví, které je ve společnosti uznáváno.  Ale pokud jde o způsob rozdělování sociálních a ekonomických zdrojů, barva pleti nehraje žádnou roli.  Jsou tedy Spojené státy pluralitní?  Ehh... ne tak docela.  Spojené státy jsou pluralitní podle litery zákona.  Ale v praktickém smyslu je zde stále velké rasové a etnické rozvrstvení a navzdory tomu, že mají všechny rasy stejné právní postavení, nemají stejné společenské postavení.  Nyní, na rozdíl od pluralismu, v němž různé rasy zůstávají odlišné, asimilace popisuje proces, při němž menšiny postupně přejímají vzory dominantní kultury.  Přijetím způsobů oblékání, hodnot, náboženství, jazyka a životního stylu většinové kultury se menšiny někdy mohou vyhnout předsudkům nebo diskriminaci.  Pro některé skupiny je však asimilace mnohem snazší než pro jiné.  A je snazší, pokud vypadáte a mluvíte jako skupina, do které se snažíte asimilovat.

Třetí způsob rasové interakce je prostě... neinteragovat.  Segregace je fyzické a sociální oddělení kategorií lidí.  Rasová segregace má ve Spojených státech dlouhou historii, rasové menšiny byly historicky segregovány do méně kvalitních čtvrtí, povolání a škol.  Velká část segregace podle zákona - známá také jako segregace de iure - byla od té doby zakázána prostřednictvím soudních případů a zákonů, jako je například rozsudek Brown v. Board of Education.  Segregace de facto neboli segregace v důsledku tradic a norem však stále přetrvává.  Lidé žijí v sousedství, navštěvují školy a pracují většinou s lidmi, kteří jsou jim podobní.  Tato sebesegregace vedla k vysoké míře rasové stratifikace.  Přibližně čtvrtina černošských studentů navštěvuje veřejné školy, kde je více než 90 % barevných studentů - a tyto školy mají obvykle k dispozici méně prostředků.  Segregace škol de iure sice skončila, ale segregace de facto téměř zajistila, že veřejný školský systém zůstává pro mnoho Američanů oddělený a nerovný.  Rasové předsudky však někdy mají i jiné důsledky než jen segregaci a nerovnost.  Rasismus může vést ke genocidě neboli systematickému vyvražďování jedné skupiny lidí druhou.  Ať už mluvíme o útocích kolonizátorů na původní obyvatelstvo počínaje rokem 1600, o genocidě Arménů Osmanskou říší během první světové války, o holocaustu během druhé světové války nebo o moderních příkladech ve Rwandě a Dárfúru, genocida představuje to nejhorší z lidskosti.  A obvykle je motivována rasismem.  Nemůžeme mluvit o rase, aniž bychom hovořili o tom, jak lidé používali rasistické postoje jako záminku k násilí a podmanění.  Doufejme však, že to, o čem jsme dnes hovořili, vám poskytne určitý kontext pro přemýšlení o tom, jak se rasa projevuje ve společenském měřítku.

 Dnes jsme hovořili o předsudcích, stereotypech, rasismu a pěti teoriích, proč předsudky existují.  Mluvili jsme o diskriminaci a dědictví institucionálního rasismu.  A na závěr jsme se věnovali čtyřem typům rasových interakcí: pluralismu, asimilaci, segregaci a genocidě.