סבתא שלי עדיין איתנו

כותב: יהונתן קוסטיוקובסקי

היי, אני יהונתן.וכן, אני מישראל. לפני כמה חודשים חוויתי משהו מטריד...אני לעולם לא אשכח את היום הארור הזה. אפשר לקרוא לזה אפילו לא נורמלי או פרנורמלי. לפני שהקריפיפסטה מתחילה, אני רק רוצה להודות לתומר כרמלי על ההשראה להירשם לתחרות! בנוסף, הקריפיפסטה תתחלק לשני חלקים: הראשון זה יהיה האופי, מיקום, משפחה וכל מה שאתם צריכים לדעת לגבי המספר, אבל עכשיו...עכשיו בואו נתחיל!

עכשיו אספר קצת על המיקום שלי ועל ביתי/ חיי בכללי. אני גר בעיירה שקטה בצפון הארץ. לא הרבה קורה פה. הדבר שקרה לי היה יוצא דופן. לאחר שאני חזרתי מבית החולים, כל השכנים שלי היו על הרגליים, אפילו שהיה איזה שלוש או ארבע לפנות בוקר. אני מודה להם.. אבל זה כבר יהיה בסיפור שאספר לכם עוד מעט. כפי שציינתי קודם, העיירה שלי שקטה רוב הזמן. לאחר האירוע שקרה לי היא לא הייתה שקטה עד שעברתי ממנה. וכן, עברתי מקום למקום שבין המרכז לבין הדרום לאחר שהאירוע קרה.

עכשיו אספר קצת על משפחתי. אימא שלי התגרשה מאבי ועזבה. זה קרה עוד כשהייתי ילד. אבא שלי עובד בתור נגר ועוזר לאנשים לשים רהיטים יפים בביתם. אני תמיד קורא לו אומן! סבא שלי מצד אבא מת ממזמן וגם סבתא שלי מאותו הצד. מהצד של אימא שלי, סבא לי עדיין חי.. אבל.. סבתא שלי גם מתה...אותה הסבתא שעלייה אני עומד לספר את הסיפור. יש לי גם אח קטן.. רועי. הוא בן שבע כעת...הוא קצת שובב אבל בסך הכל אני אוהב אותו יותר מכל אח אחר בפלנטה הזו. יש לי גם כלב... ג'ק קוראים לו.  אני אוהב אותו ממש ואני לא מוכן לוותר עליו אף פעם. טוב...עכשיו כשהבנתם את החלק הזה...אני אתחיל בסיפור.

זה היה יום שני, מאוחר בלילה, משהו כמו שתיים לפנות בוקר. קמתי כמו תמיד לשירותים אבל אז הבחנתי במשהו... זה היה אור קטן...בחריץ של הדלת של השירותים...אני חשבתי לעצמי שבטח אבא שלי או אח שלי הקטן הלכו לחרבן או משהו...אבל...כשהלכתי לבדוק את חדרם...**הם היו ישנים כמו בתרדמת.**

באותו רגע, חשבתי לעצמי שהם בטח שכחו לכבות את האור או משהו...אבל הם **אף פעם** לא שוכחים לעשות את זה! באותו רגע...הרגשתי משהו.. הרגשתי שמשהו פשוט לא נכון...משהו פה מסרי-...הקול של המתג של האור בשירותים קטע את המחשבה שלי. הוא עשה קליק שבאותו הרגע כמעט גרם לי להשתין במכנס!. קפצתי מפחד, אבל לא העזתי לצעוק כדי שאני לא אעיר את אבי או אחי אז נותרתי בדממה, לבד בחושך עם כנראה...**מישהו זר.**

התחלתי לפחד. תבינו...אני לא מהאנשים שעם לב חלש.. אבל כאן אני...אני.. אני פשוט הרגשתי משהו שלא אמור להיות...כאילו מישהו נמצא פה בבית.  רק כשהלכתי במסדרון שמוביל לחדרי כדי ללכת לישון... רק אז נפל לי האסימון... בדרך לחדרי...היה חדר השירותים.. הזה שנכבה בו האור פתאום... ברגע שעברתי ליד השירותים...הבנתי שלושה דברים.. אחד הוא שהחדר הזה היה חדר השירותים של סבתא שלי. הדבר השני שהבנתי הוא שהדלת הייתה פתוחה לגמרי...והדבר השלישי...טוב.. לקח לי קצת זמן להבין מה הדבר השלישי היה...אבל כשהבנתי אותו...הלב שלי צנח והתחלתי להילחץ!.. הדבר השלישי היה ש... סבתא שלי **מתה בשירותים האלה עקב דום לב.**

באותו הרגע התחלתי להילחץ אף יותר! אבל....אז...או אז...זה היה הרגע...זה היה הרגע שעליו מבוסס הסיפור שלי. הייתי נותן הכל! אבל הכל!!! כדי לשכוח את הרגע הזה. שמעתי משהו מהמחסן שלי. תבינו, אני גר בקומה הראשונה של הבית שלי והחדר שלי וגם חדר השירותים של סבתי היו ממוקמים ליד המחסן. כעיקרון, אנחנו מאחסנים שם רק גרוטאות ודברים שאנחנו לא צריכים...בין דברים אלו יש גם את הכיסא המתנדנד של סבתא שלי. עוד משהו שאתם צריכים לדעת הוא שסבתא שלי מתה מזמן...לפני 10 שנים... אני בן 12...זה אומר שכמעט לא זכיתי לראות אותה או לזכור איך היא נראתה. אם אתם שואלים את עצמכם " אבל יהונתן, איך זה הגיוני שאתה יודע כל כך הרבה אם אמרתי ש שכמעט לא זכיתי לראות אותה או לזכור איך היא נראתה?" אז... משפחתי סיפרה לי עליה הרבה... אחד הדברים שסיפרו לי עליה הוא...שהיא הייתה מוזרה...כאילו שהיא נראתה שונה...כאילו שמשהו לא היה בסדר אצלה. אבל עכשיו בחזרה לסיפור. שמעתי את הכיסא המתנדנד של סבתא שלי מתחיל **להתנדנד**.

ישר הסתובבתי וקפאתי למראה עניי. הכיסא התנדנד...שגם זה היה מטריד...אבל...החלק הכי מטריד בכל החלק הזה הוא ש... הוא **מעצמו**. הרגשתי שאני עומד להתעלף...אבל רגע לפני שזה קרה...שמעתי משהו...משהו שעד היום עושה לי צמרמורות בכל הגוף. שמעתי את קולה של סבתי...זה היה נשמע כמו...כמו הקול שלה כשהיא נשאה אותי על ידיה כשהייתי תינוק. היא אמרה כל מני מלמולים שלא הצלחתי לשמוע...אבל...שמעתי משהו אחד שחזר על עצמו כמה פעמים...בהתחלה חשבתי שזה עדיין מלמולים ולחשושים אבל...כאשר זה חזר על עצמו יותר ויותר...הצלחתי להבין מה זה אומר...זה אמר " **אני פה, ממש פה, ואני בא אליך עכשיו**".

זה הקפיץ לי את הנשמה כשהבנתי מה זה אומר... ראיתי כמעט הכל שחור והתחילה לי סחרחורת מטורפת...הרגשתי שאני עומד להקיא...כמו שלא הקאתי בחיי...אבל...הדבר האחרון שראיתי לפני שהתעלפתי היה...היה **מזוויע**. שמעתי אותה אומרת את אותו המשפט המקולל הזה.. רק שהפעם... בסוף המשפט, כשהיא אמרה את המילים האחרונות..... קולה השתנה **לקול שטני כמו של שד** " **ואני בא אליך עכשיו** "....צרחתי מבפנים! הרגשתי כאילו שאני בשיתוק השינה המטריד ביותר שיכל לקרות ל-....התעלפתי.

בפעם הבאה שהתעוררתי הייתה על מיטה בבית חולים.. אבי ואחי הקטן ישבו לידי. ברגע שהם קלטו שפתחתי את עניי הם חייכו כמו שלא חייכו אף פעם. ראיתי מעורפל...אבל חוץ מהחדר שבבית חולים....הבחנתי במשהו...הבחנתי **בסבתא שלי עומדת בקצה** **החדר עם חיוך שטני על פניה**.....עד היום לא סיפרתי לאף אחד על מה שראיתי בבית חולים באותו היום...לפחות לא עד עכשיו.

כפי שאמרתי בהתחלה, זה קרה לפני חודשים שלמים...אבל עד היום זה רודף אותי בכל לילה ולילה.

©הזכויות של כל הקריפיפסטות המוצגות באתר זה שמורות לכותבים המקוריים שלהם - אין להפיץ/ להקריא/ להעתיק את התוכן ללא אישור המפרסם. לפרטים נוספים: tomerc2712@gmail.com©