Історія/Життєписи/Сергій Радонізький/Никон Рождественський/Глава IV

# ГЛАВА IV. БРАТТЯ В ПУСТЕЛІ (1339 – 1342)

## ГЛАВА V >>

 **Гаряче серце. Степан і Варфоломій оселяються у пустелі. Перша келія і перша церковиця. Захват юного подвижника. Пустельні скорботи. Степан залишає брата.**

 *Радуйся, ярмо Христове благе понісший з мальства*

 *Радуйся, не обернувший назад в шествії до Горняго Града!*

(Акафіст 2. Ікос 3)

 *Радуйся, всі миру цього красоти, яко скоро щезаючі, презрівий*

(Акафіст 1. Ікос 3)

 *Радуйся, зерцало досконалого терпіння*

(Акафіст 1. Ікос 6)

Розстався Варфоломій з Радоніжжям і пішов у Хотьков, який тепер був для нього рідніший Радоніжжя. Чи можна передати той блаженний стан, в якому знаходилась тоді його чиста душа, вся обійнята полум'ям божественної любові? Досвідчені в духовному житті подвижники кажуть, що на початку подвига душа зазвичай горить невимовним жаданням подвигу, все здається можливим, всякий труд - легким, всяка нестача - нікчемною. Благодать Божа, як ніжна, любляча мати, дає новоначальному подвижнику вкусити тих благ невимовних, які чекають його після здійснення подвига, - дає без всякої з його боку заслуги, для того, щоб він знав, що отримає після очищення свого серця від пристрастей, і тому не ослабнув в боротьбі з ворогами спасіння. І блажен, хто не був рабом своїх пристрастей, хто зберіг невинність дитинства в юності і від юності взяв хрест свій, щоб іти за Господом! Тоді як інші подвижники все життя своє проводять в тяжкій боротьбі зі своїми пристрастями і благодать Божа діє в них потаємно, лише інколи втішаючи їх солодким відчуттям своєї присутності і знову ховаючись, щоб вони не впали у високу про себе думку, - цей обранець благодаті за свою дитячу простоту, за чистоту свого серця, незнайомого з брудом вади, скоро сподобляється благодатного покоя безстрастя. До таких переважно можна віднести слово Ліствичника: «Відійшовший від світу з любові до Бога на самому початку отримує вогонь, який, був увергнутий у речовину (пристрастей), скоро запалить сильну пожежу» і знищить пристрасті. До числа таких обранців благодаті належав і Варфоломій. Давно горів в його душі цей благодатний вогонь, а тепер він проник все його духовне єство. Його думка вже мандрувала нетрями пустельними...

В Хотькові, як вже знають чительники, смиренно перебував біля трьох дорогих могил старший брат Варфоломія, Степан. До нього-то і поспішив блаженний юнак. Скромний, з дитинства звиклий підкоряти свою волю волі старших, він і тепер боявся покластися на себе і сподівався мати в браті-іноку вірного супутника і досвідченого керівника на новому, багатотрудному, життєвому шляху. Залишатись в Хотькові у нього не було намірів: його душа жадала безмовності пустелі; чим більше потребувало зусиль одиноке життя пустельника, чим більше в ній було поневірянь, тим для нього здавалось краще.

І ось Варфоломій у Хотьковській обителі. Він упрошує брата йти з ним шукати місця для пустельножитництва. Степан не одразу зважується на такий подвиг. Недавній мирянин, поступивший в монастир не стільки за потягом чистої любові до Бога, скільки тому, що його серце, розбите сімейним горем, шукало лікування в тиші святої обителі, він не думав приймати на себе подвигу вище міри своєї і бажав проходити звичний шлях життя монашеського в стінах монастирських. Але Варфоломій просить, благає - і добросердний Степан уступає нарешті невідступним проханням улюбленого молодшого брата і, «змушений був словесами блаженного», згоджується. Брати залишають гостинну обитель і йдуть в саму глушину сусідніх лісів...

В ті часи кожний бажавший усамітненого життя міг один чи з товаришем вільно йти у ліс, на будь-якому місці будувати собі хижку чи копати печеру і селитися тут. Землі було багато вільної, що не належала окремим власникам. Коли збиралось біля пустинників
кілька чоловік, то будували церкву, випрошували у князя права на володіння місцем, а у місцевого святителя - дозволу освятити церкву, і обитель засновувалась. Але Варфоломій не думав будувати обитель, не бажав збирати біля себе братію, у нього була одна заповітна мрія - укритись назавжди від світу в глибині непроходимої чащі лісової, укритись так, щоб світ ніколи не знайшов його і зовсім забув відлюдника.

Довго ходили брати по навколишнім лісам, нарешті їм полюбилось одне місце, віддалене не лише від жител, але і від шляхів людських. Це місце було Самим Богом передназначене до устрою обителі: над ним і раніш бачили достойні люди – одні світло, інші вогонь, а інші відчували благодать. Воно знаходилось верстах в десяти від Хотькова і являло невелику площу, яка вивищувалась над сусідньою місцевістю у вигляді маківки, тому і названа Маковцем, чи Маковицею. Глибока хаща з трьох сторін оточувала цю Маковицю, густий ліс, до якого ще ніколи не торкалася рука людська, одягав її з усіх сторін суцільною хащею, високо піднімаючи до неба свої тихо шумлячі вершини... В оточуючих цю височину нетрях можна було знайти трохи і води, хоча ходити за нею було і неблизько. «Милуючись первісною красою місцевості, - говорить святитель Платон, - Варфоломій уявляв собі в думці земний рай, в якому жили праотці роду людського в невинному стані, до гріхопадіння». Ми не можемо уявити собі того захвату, який наповнював тоді душу і серце молодого відлюдника! Нарешті збуваються його заповітні бажання, його задушевні мрії: ось вона - давно бажана пустеля, ось він - дрімучий ліс!.. Світ з усією його суєтою, з його житейськими хвилюваннями залишився там, десь далеко позаду Варфоломія; відлюдник більше не повернеться туди - тут він знайде свій спокій, тут залишиться назавжди, буде спілкуватися з Єдиним Богом, поділяючи труди зі своїм рідним не по плоті лише, але і по духу братом!

Гаряче помолились брати на обраному місці пустельного життя; віддаючи самих себе у руки Божі, вони призивали Боже благословіння і на саме місце свої майбутніх подвигів. Потім стали рубати ліс; з великим трудом переносили вони важкі колоди на своїх хоч і звиклих до труда, але все ж боярських плечах; мало-помалу рідшала хаща лісова, відкриваючи місце, на кояму вподальшому суджено було Богом зацвісти славній Лаврі Сергієвій. Відлюдники влаштували собі спочатку курінь з древесних гілок, а потім убогу келійку, нарешті поряд келії поставили і малу церквицю. Все це було зроблене руками самих братів-трудників; вони не хотіли запрошувати сторонніх людей, тому що тілесний труд був необхідною умовою самого життя подвижницького. Коли церква була готова до освячення, Варфоломій сказав Степану: «По плоті ти мені старший брат, а по духу - замість батька, отже, скажи мені: в ім'я якого святого належить освятити нашу церкву? Яке буде її престольне свято?» «Для чого питаєш мене про те, що сам краще мене знаєш?» – відповів йому старший брат. «Ти, звісно, пам'ятаєш, як не раз покійні батьки наші при мені говорили тобі: «Блюди себе, чадо: ти вже не наше, а Боже; Господь Сам вибрав тебе перше твого народження і дав про тебе добре знамено, яке тричі виголосив у череві матері під час літургії». І пресвітер, тебе хрестивший, і чудний старець, нас відвідавший, говорили тоді, що цей трикратний виголос твій передзнаменував, що ти будеш учнем Пресвятої Трійці; отже, хай церква наша буде посвячена Пресвятому імені Живоначальної Трійці – це буде не наше мудрування, а Божа воля, хай же благословляється тут ім'я Господнє віднині й довіку!»

Вздихнув з глибини серця юний подвижник і сказав брату: «Ти висказав, господин мій, те саме, що давно було у мене на душі, чого я всім серцем бажав, але не насмілювався висказати. Любо мені слово твоє, хай ця церква буде освячена в ім'я Пресвятої Трійці. Ради послуху я питав тебе; не хотілось мені мати в цьому волю свою, і ось Господь не залишив мене бажання серця мого!»

«В цьому розмірковуванні Варфоломія, – зауважує один з його життєписателів, – відкрилось його глибоке духовне просвітлення: самим найменуванням храму він проповідував всім найголовнішу істину християнства – про Триіпостасне Божество».

«Його ум, – говорить святитель Філарет, – попрямував тоді до найвищого Християнського догмату, щоб привернути за свобою уми навіть немовлят віри. Посвятивши храм цей імені Пресвятої Трійці, він зробив те, що тут, в його обителі, по самому нагадуванню імені храму кожен прихильник богословствує, ісповідає і славить Живоначальну Трійцю і, богословствуючи, приносить свою молитву».

Потім оба брати пішли в Москву, щоб випросити благословіння Всеросійського Митрополита Феогноста на освячення церкви. Святитель милостиво прийняв просителів і послав з ними священнослужителів, які взяли з собою святий антиминс з мощами святих мучеників і все потрібне для освячення храму. Церква за побажанням братів була освячена в ім'я Пресвятої і Живоначальної Трійці. Так скромно, по-пустельному смиренно була покладена основа Свято-Троїцької Сергієвої Лаври, стільки прославленої в подальшому ім'ям Преподобного Сергія! «Справедливо ця церква, – зауважує при цьому блаженний Єпіфаній, – наречена в ім'я Святої Трійці: вона заснована благодаттю Бога Отця, милістю Сина Божого і поміччю Святого Духу».

Це відбулось в 1340 році, вже при Великому Князі Симеоні Іоанновичу Гордому.

«Якою невимовною радістю радувався юний сподвижник наш, коли побачив освяченим дім Божий! – говорить святитель Платон. – Тепер залишалось йому і самого себе всеціло приготувати як житло Духа Святого». І він дійсно ще з більшою ревністю став вправлятись у пості і молитві, у трудах і терпінні, світу начебто зовсім не було для юного відлюдника: він умер для світу, і світ умер для нього назавжди.

Не те було зі старшим братом. Суворою, непривітною здалась йому дика пустеля. Він видів тут лише труди і нестатки. Ніяких зручностей для безбідного існування тут не було. Ніхто не заходив до вілюдників, важко було здобути саме необхідне, на далеку відстань не було не лише сіл і дворів, але і шляху людського; навколо їх убогої келії і церквиці – непролазна хаща лісова з негостинними жителями - дикими звірами...

Не витримав Степан цих скорбот пустельних: він зовсім не був підготовлений до них попереднім життям; втішаючись сімейним життям, він, ймовірно, не думав не лише про пустельні подвиги, але і про монацтво; тяжке горе - смерть молодої дружини спонукало його піти в обитель, як тихе пристань на морі життя; там, може бути, він і скінчив би дні свої, якби не Варфоломій. Тільки наполегливе прохання любого брата визвали його звідти; і ось лише тільки він зустрівся з усією суворою обстановкою вілюдницького життя, як мужність змінила йому, його стала гнітити туга нестерпна, їм оволодів дух відчаю... Дарма Варфоломій втішав малодушного, умовляв, упрошував озброїтися терпінням проти цієї спокуси - хоч не без скорботи, Степан залишив одиноким пустельнолюбного брата і пішов в Москву. Тут він влаштував собі келію в Богоявленському монастирі і став жити в міру своїх сил. За свідченням блаженного Єпіфанія, який особисто знав Степана, він любив іноцьке життя, багато трудився і вів строге життя. Ходив він зазвичай в убогій одежі. В той час у Богоявленському монастирі жив ще простим іноком майбутній Святитель Всеросійський Олексій. Вони духовно полюбили один одного, рядом завжди стояли в церкві і разом співали на кліросі. Наставником і керівником їх був старець Геронтій, досвідчений в житті духовному. Митрополит Феогност любив Степана, Геронтія і Олексія і часом запрошував їх до себе для духовної бесіди. Син Калити, Великий Князь Симеон Іоаннович, також виділяв своєю увагою і Степана і Олексія. За його бажанням Митрополит Феогност рукопоклав Степана в пресвітера і призначив ігуменом Богоявленського монастиря. Великий Князь вибрав Степана в свої духівники. Прикладу Князя послідували тисяцький столиці Василь, брат його Федір і інші знатні бояри. Пізніше ми знову зустрінемось зі Степаном в пустелі Радонізькій, хоч вже при інших обставинах. Звертаємось до юного Варфоломія.

Хоч і залишив його єдиноутробний, але на цей раз не однодушний брат, він залишився твердий і непохитний в своєму намірі. «Два рідних брата, – зауважує блаженний Єпіфаній, – а між тим яка різниця у самодозволеності! Обидва збирались жити в пустельному усамітненні, але один з пустелі пішов в городський монастир, а інший і саму пустелю перетворив на город. Що здавалось Степану тяжким і нестерпним, то було легко і приємно для Варфоломія, якого душа з дитинства палала Божественним вогнем. І Господь беріг його Своєю благодаттю серед пустелі, охороняв його Своїми Ангелами на всіх його шляхах і, як Серцезнавець, видівший його сердечні нахили, приготовляв у ньому начальника багаточисельної братії і отця багатьох обителей».