Павичева дружина (алтайська казка)

## Павичева дружина

дного разу вибрали птахи павича зайсаном. Павич широко розпушив свій осяйний хвіст, високо задер голову в зеленій шапочці з золотими китичками.

– Зайсан, достеменний зайсан! – загукали птахи.

– Оженити, оженити, оженити треба. Женити його треба, женити! – заторохтіла сорока.

Ось привели до зайсана сіреньку куріпочку.

– Вона своїх дітей добре виховує і твоїм дітям буде гарною матір’ю.

– Ні, не хочу її. Куріпка низько літає.

– Ну синицю візьми. Вона перша в лісі заводить весняної пісні.

– Не хочу. На зріст не вдалася.

Кедрівку не вподобав – ряба. Іволга не вгодила – голос у неї журливий, трясогузка – хвостом трясе.

Лише сорока припала павичу до серця: на ній шуба з білою оторочкою – не намилуєшся. Торохтить-теревенить цілісінький день – із нею не засумуєш.

Після весілля павич вискубав зі своїх грудей зелені пір’їни й поклав їх сороці на спину і на хвіст.

– Це тобі, люба дружино, від мене дарунок.

Зраділа сорока:

– Гей, птиці-ці-ці! Подивіться, яка у зайсана дружина вродливиця-ця-ця!

Летить, новими перами хизується, сяде – зелені пера дзьобом перебирає. Вогнище розкласти їй нема коли, їжу приготувати ніколи. Вранці, ледве засіріє, вискочить із гнізда й пропадає десь до ночі.

– Куди летиш, люба дружино? – запитує павич.

– Лечу, куди хочу-чу-чу!

Над ніч повертається, а павич ізнов:

– Де ти була, рідна сороко?

– Куди душа хотіла, туди я й літала.

Розсердився павич. Ще затемна, поки сорока спала, злетів з гілки, сховався за кущем акації.

Уранці, ледь-ледь небокрай поблід, сорока випурхнула з гнізда, розхристала чорну шубу з білою оторочкою і полетіла, поблискуючи зеленими перами.

Павич, назирці, подався услід. Так прилетів він до людського житла й побачив, що його пишно вбрана подруга опустилася на смітник і заходилася дзьобати покидьки.

– Соромся! – гукнув їй павич.– Чи ж пристало зайсановій дружині живитися покидьками? Негайно лети додому.

Але сорока навіть не обернулася, клює і клює.

Підлетів до неї павич, стукнув дзьобом по голові:

– Ти мені більше не жона!

З тих пір сорока, длубаючись

у покидьках, головою вертить і дітей своїх повчає:

– Один раз клюнь, а п’ять разів озирнись,– бо павич прилетить і по голові дзьобне.

Добре пам’ятають цю науку сорочі діти. Клюнуть один раз і озирнуться, клюнуть удруге і довкіл обдивляться – павича вони остерігаються. Однак з перами зеленими, що павич подарував, не розлучаються.

– Це нам од павича на спогад лишилося. Ми, сороки, як-не-як, а самому павичеві ріднею доводимося. Ми не простого, ми княжого роду!

## Підказки

Лісова баба ♥
Сари-Каан ♥
Вушко-Кулакча ♥
Страшна казка ♥
Ак-чечек - Біла квітка ♥
Золота чочойка ♥
Щасливий ♥
Ер-боко-каан i сирота Чичкан ♥
Мисливець Каджигей ♥
Боролдой-мерген і його хоробрий син ♥
Торко-чачак - Шовкова китичка ♥
Танзаган – батько алтайців ♥
Сартакпай ♥
Як хлопчики перемогли алмисів ♥
Семеро братів ♥
Алип-Манаш і Кюмюжек-Аару ♥
Ай-Толай ♥
Син Алтин-Кана ♥
**Павичева дружина** ♥
Ображений марал ♥
Чому в кажана ноги всохли ♥
Жаба та мурахи ♥
Страшний гість ♥
Як Солдатас ведмедеві віддячив ♥
Лисиця-сваха ♥
Як миша перемогла верблюда ♥
Добра кедрівка ♥
Кінь, корова і білий лось ♥
 **Інше** | Шаблон:Алтайські казки ♡ Шаблон:Фінські казки ♡ Шаблон:Чукотські казки ♡ Шаблон:Українські казки ♡ Шаблон:Українські гуцульські казки ♡ Шаблон:Грузинські казки ♡ Шаблон:Литовські казки ♡ Шаблон:Естонські казки ♡ Шаблон:Англійські казки ♡ Шаблон:Японські казки ♡ Шаблон:Китайські казки ♡ Шаблон:Індіанські казки ♡ Шаблон:Чеченські казки ♡ Шаблон:Тибетські казки ♡ Шаблон:Інгуські казки ♡