recursal/Fanatic-Fandom huggingface dataset:
Адорн

**Адорн** (синд. *Adorn*) — велика і повноводна річка, що брала свій початок у Білих горах і текла на північний захід до свого гирла.

## Географічні особливості

Річка Адорн була найбільшою (і практично єдиною з відомих) притокою річки Ісен. Вона брала свій початок у Білих горах і текла на північний захід, де зливалася з Ісеном приблизно в 150-ти нуменорських милях на захід від Роганського проходу, на кордоні регіону Енедвайт.

Разом з річкою Ісен, Адорн формував західний кордон королівства Роган.

## Історія

Трикутник землі між Ісеном, Адорном і Білими горами був, номінально, частиною Королівства Роган, але наприкінці Третьої Епохи земля у межиріччі стала об'єктом суперечок між рогіримами та сірянами. У ТЕ 2758 р. на Роган знову напали зі Сходу, а сіряни, скориставшись цим, перетнули Ісен і напали з боку Ісенґарда. Рогірими були розбиті, земля їхня — спустошена; а ті, хто не загинув і не потрапив у полон, утекли в гірські долини. Після Довгої Зими Фреалаф, син Гілди, сестри Гельма, вийшов із Гірського Скиту і з невеликою групою відчайдухів раптом напав на Вулфа в Медусельді, вбив його й відвоював Едорас. Ще до кінця року 2795 р. сірян відтіснили навіть із Ісенґарда; і тоді Фреалаф став королем.

Король Фольквайн (ТЕ 2830–2903 рр.) остаточно відвоював весь західний кордон (між Адорном та Ісеном), який захопили сіряни.

## Етимологія

Вважається, що ім'я Адорн має донуменорське походження , адаптоване за формою до синдарину.

## Джерела

1. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Мапи
2. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.) "Незавершені оповіді Нуменору і Середзем'я", Частина третя: Третя епоха, «Кіріон та Еорл і дружба Ґондору і Рогану»
3. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.) "Незавершені оповіді Нуменору і Середзем'я", Частина третя: Третя епоха, «Битва біля бродів Ізену»
4. ↑ Дж. Р. Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.), Unfinished Tales, Index
5. ↑ Дж. Р. Р. Толкін, "The Rivers and Beacon-hills of Gondor" (під редакцією Карла Ф. Гостеттера), у Vinyar Tengwar, номер 42, липень 2001 р., с. 8
Thomas J. Chamberlain

* Esther †  (Descendiente)
* Adalyn Chamberlain  (Descendiente)
* Harrison Chamberlain  (Descendiente)
* Katherine Chamberlain  (Descendiente)
* Justinian Chamberlain  (Descendiente)
* Maverick Chamberlain  (Descendiente)
* Elizabeth Chamberlain  (Descendiente)
* Hermana sin nombre
* Sobrino desconocido

**Thomas J. Chamberlain** mejor conocido como el Señor de las Drogas es un personaje recurrente y próximo de la Temporada 4 de Wolfverse. Él hará su primera aparición en el primer episodio.

## Historia

Después de oír que su sobrino se peleó con la hija de Justinian Chamberlain, su hermana le pide que aterrorice a su sobrina, y finalmente la secuestra.
Карен Вінн Фонстад

**Карен Вінн Фонстад** (англ. *Karen Wynn Fonstad*) — американська вчена, картограф. Укладачка кількох атласів вигаданих світів.

Карен Ліа Вінн народилася в Оклахома-Сіті, штат Оклахома, 18 квітня 1945. Закінчила старшу школу міста Норман, штат Оклахома, та університет Оклахоми, де отримала ступінь бакалавра в галузі фізіотерапії в надії стати ілюстратором-анатомістом. Але пізніше здобула ступінь магістра в галузі географії зі спеціалізацією в картографії.

### Відомі роботи

Карен стала відомою завдяки створенню кількох атласів деяких вигаданих світів, зокрема, Атлас Середзем'я, заснований на працях Джона Роналда Руела Толкіна.
Горобина Зеленорука

**Горобина Груннич**, в дівоцтві **Горобина Зеленорука** (англ. *Rowan Greenhand*) — гобітка з Гобітова, Шир.

## Родинні зв'язки

### Рід

• Зеленорукі
• Груничі

## Історичні відомості

Горобина народилася у 1249 році за Літочисленням Ширу і була першою дитиною Гольмана Зелені Руки. Ім'я матері Горобини залишається невідомим.

Відомо, що у Горобини було троє молодших братів і сестра. Її брат Гельфред, що згодом стане відомим садівником і візьме прізвисько свого батька за повноцінне прізвище, з'явився на світ у 1251-му році і був молодшим від неї на два роки.

У 1254-му народився Ерлінґ, у 1259-му Гендінґ, а у 1262-му — сестричка Ружа, що, згодом, поріднилася із Домоселами.

Горобина одружилася з Гобом Грунничем, пізніше відомим як Старий Грунчич, із Вузького Поля і переїхала із Гобітова до чоловіка, у його село.

У 1285-му році у подружжя народився син, якого назвали Гобсоном.

Горобина і її чоловік Гоб були пращурами Семвайза Грунича, а саме його прабабою та прадідом.

## Етимологія

Ім'я походить від назви дерева, адже, як відомо, своїх доньок гобіти зазвичай іменували назвами рослин чи коштовностей.

## Джерела

1. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Володар перснів, Додаток В. *Правічне родове дерево Господаря Семвайза*
2. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Володар перснів, Додаток Е. *ІІ. Про переклад*
Бистриця

**Бистриця** або **Кельдуїн** (синд. *Celduin*) — річка, що текла від Самотньої Гори, через Довге Озеро і вниз через Рованіон до внутрішнього моря Руну.

## Географічні особливості

Річка у Східному Рованіоні, що витікала з-під Самотньої Гори і текла на південь до Довгого озера, де у неї впадала Лісова річка. З Довгого озера потік спадав водоспадом і річка повертала на південний схід, зливаючись з Червоноводою, далі водний шлях робив підковоподібний вигин і впадав у внутрішнє море Руну. Загальна довжина річки складала близкь 600 миль (965 км).

Бистриця мала три притоки: Лісова річка, яка впадала в Довге озеро із заходу; невеличка безіменна річка, що витікала з Гір Морок-лісу і впадала у Келдуїн на північ від Старої Лісової Дороги; і Карнен, що впадала в Бистрицю з північного сходу, приблизно на півдорозі між Морок-лісом і Морем Руну. Далі річка прямувала до Моря Руну, куди й впадала згодом.

## Історія

У 1200-х рр. Третьої Епохи Кельдуїн утворював північно-східний кордон земель Відуґавії.[6] Під час Великої чуми у ТЕ 1636 р. більше половини жителів Рованіону загинуло, і коли племена Візників вторглися зі сходу (починаючи з ТЕ 1851 р.), північани, що залишилися в регіоні, втекли через Бистрицю і, з часом асимілювалися з народом Долу.

Після того, як Рованіон було звільнено від східнян, дехто з північан повернулися назад і оселилися вздовж берегів Бистриці, але за часів Кіріона, Намісника Ґондору, істерлінґи знову почали чинити набіги на поселення ґондорців та північан, що змусило останніх вже вкотре тікати вгору по Кельдуїну.

По Бистриці пролягав важливий торговий шлях між Королівством під горою в Ереборі, розташованим біля підніжжя Самотньої гори (на березі Келдуїну) містом Діл, містом Есґарот на Довгому озері, палацом Короля ельфів Морок-Лісу Трандуїла (розташований у печерах на березі Лісової Річки біля її підземної притоки) та країною Дорвініон на півдні. З Морок-Лісу, Еребору та Ділу річкою переправляли зброю, золоті прикраси та іграшки, а з Дорвініону — вино, хліб та інші продукти харчування.

## Джерела

1. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.) "Незавершені оповіді Нуменору і Середзем'я", Мапи
2. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток B. Літопис (Хронологія Західних земель), *Третя Епоха*
3. ↑ 3,0 3,1 Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.) "Незавершені оповіді Нуменору і Середзем'я", Частина третя: Третя епоха, "Кіріон та Еорл і дружба Ґондору і Рогану"
Ірмо

**Я почав (-ла) писати цю статтю, проте мене терміново викликали на Білу Раду! Коли повернуся, то продовжу...**

Феантури, повелителі духів, – це брати, котрих найчастіше величають Мандосом і Лоріеном. Але насправді так називаються їхні оселі, а справжні ймення цих валарів – Намо й Ірмо.

Шаблон:Персонаж

Ірмо, молодший, – повелитель видінь і снів. У Лоріені, на валарській землі, ростуть сади його, і то – найчарівніше місце у світі, заселене багатьма духами. Дружина його – Есте Ніжна – цілителька ран і втоми. Вбрання її – сіре, дар її – спочинок. Удень Есте не ходить, а спить на острові, в затіненому деревами озері Лореллін. У водограях Ірмо й Есте мешканці Валінору черпають оновлення; і навіть валари часто приходять до Лоріену і знаходять там спокій і полегкість од вагот Арди.
Ірисна

**Ірисна** (англ. *Gladden River*) або **Ірисова Ріка** – притока Андуїну, що бере початок в Імлистих Горах (поблизу одного з перевалів) і тече на схід, впадаючи у Велику Річку в Ірисних Полях.

## Історичні події

Після битви Останнього Союзу ельфів і людей Ісільдур, спадкоємець Еленділа і новий хранитель Єдиного Персня, потрапив у засідку орків поблизу поблизу Лоеґ-Нінґлорону, Ірисових лук і був убитий.

"*Ісільдур завдяки чарам Персня врятувався, адже щойно надягав його – ставав невидимим для всіх очей; однак орки вистежили його за запахом і за слідами на ґрунті, перш ніж він устиг дійти до Ріки і вступити в неї. Але Перстень зрадив свого нового власника і помстився за творця: він зісковзнув із пальця Ісільдура, коли той плив, і вода поглинула його. Тоді орки побачили Еленділового сина, котрий щосили намагався переплисти потік, і прошили його багатьма стрілами, тож так він і загинув.*"
–Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.) "Сильмариліон", Про Перстені Влади і Третю епоху
Єдиний Перстень був втрачений у водах Андуїна і через півтори тисячі років знайдений гобітом з племені Стурів – Деаґолом, що був убитий своїм родичем Смеаґолом, котрий і заволодів Перснем. Зрештою Ґолум пішов за потоком річки до її витоку, опинившись у забутих печерах Імлистих гір, поблизу Гоблінського міста.

Саруман ретельно обшукував Ірисну під час своїх пошуків Персня, але так і не знайшов його, хоча, натомість, здається, знайшов останки Ісільдура.

## Джерела

1. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів: Братство персня", *II. Тінь минулого*
2. ↑ J.R.R. Tolkien, Christopher Tolkien (ed.), *Unfinished Tales*, "The Disaster of the Gladden Fields"
Елуред

**Елуред** (синд. *Eluréd*) – молодший син Діора та Німлот. Брат Ельвінґ та близнюк Елуріна.

## Життєпис

Елуред народився в ПЕ 500, в родині Діора та Німлот і був братом-близнюком Елуріна. Також в Елуреда була молодша сестра на ім'я Ельвінґ. Всі троє народилися в Лантір-Ламат, коли там мешкали Берен та Лутієн.

Після того, як стало відомо, що військо науґрімів пограбувало Доріат, Діор привів свою родину до Менеґроту, щоб відновити Королівство Тінґола. Зазначається, що синдари зустріли їх радісно, *й піднялися з темряви туги за загиблими родичами та Королем і за зниклою Меліан.*

Невдовзі після цього, до Доріату прибув посланець, який приніс Діору Науґламір в який було вправлено Сильмарил. Так Діор зрозумів, що Берен та Лутієн померли й відійшли в позасвіття. Новина про те, що Сильмарил знаходиться в руках Діора швидко дійшла і до синів Феанора, що були пов'язані своєю обітницею. Доки Сильмарил був в руках Лутієн, вони не наважувалися напасти на неї, щоб силою відібрати його, адже всім було відомо, що Лутієн повернулася з самого Мандосу і повернула до життя Берена.

Смерть Берена та Лутієн розв'язали руки синам Феанора і у ПЕ 506 році вони підступно напали на Доріат. Діор і Німлот були вбиті, а Елуред і Елурін захоплені у полон (маленькій Ельвінґ вдалося втекти разом з уцілілими, а також із Сильмарилем). Відомо, що слуги Келеґорма залишили малих близнюків у лісі помирати з голоду і з тих пір про них нічого не чули.

Дізнавшись про страшний вчинок слуг брата, Маедрос довго шукав юнаків у лісах Доріату, *але пошуки його були марними, і про долю Елуреда й Елуріна не вповідає жодне сказання.*

Казали, що брати загубилися в лісі і, врешті-решт, померли, але також ходили чутки, що їх врятували дикі птахи і, зрештою, обидва брати знайшли дорогу до Оссіріанду і таємно оселилися там.

## Етимологія

Ім'я Елуред походить з синдарину і перекладається як "Спадкоємець Елу".

## Джерела

1. ↑ 1,0 1,1 Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.), Сильмариліон, *Про знищення Доріату*
2. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.), Війна самоцвітів, *Сірі аннали*
Історія Ґаладріель і Келеборна

**Історія Ґаладріель і Келеборна** – розділ другої частини книги Незавершені оповіді Нуменору і Середзем'я Дж. Р.Р. Толкіна в редакції Крістофера Толкіна.

Цей розділ насправді не є "історією", а радше добіркою текстів, у яких Толкін намагався розвинути історії про королівства ельфів Другої епохи та про місце, яке в цьому мали Ґаладріель, Келеборн та Амрот, король Лотлорієну. Розділ включає три підрозділи та п’ять додатків, але нотатки містять більше підрозділів у квадратних дужках для кращого розрізнення представлених текстів.
Валакар

**Валакар** (англ. *Valacar*) — двадцятий король Ґондору.

Валакар в роботі Lyflannister

## Життєпис

Валакар народився у 1194 році Третьої епохи і був сином короля Ромендакіла II.

Дев'ятнадцятий король Ґондору Ромендакіл II симпатизував північанам і вбачав у них могутніх союзників. Саме тому у 1250 році Третьої епохи, Ромендакіл вирядив свого сина Валакара на Північ у Рованіон, щоби той пожив певний час у Відуґавії як посол та вивчив мову, поведінку і політику північан.

Валакар прикипів душею до північних земель і тамтешнього народу. Він вивчив їхні звичаї та мову, а крім того, ще й закохався у доньку Відуґавії, панну на ім'я Відумаві. Дівчина відповіла взаємністю і молоді скоро побралися. Власне, той шлюб і породив згодом Родинні Чвари.

У Валакара та Відумаві народився син, якого на Півночі прозвали Вінітар’я, а в Ґондорі називали — Ельдакар.

Після смерті короля Ромендакіла II, Валакар успадкував трон Ґондору. Він повернувся у Південне Королівство і привіз із собою свою сім'ю: дружину Відумаві та сина Ельдакара. Дворяни холодно зустріли свою королеву і майбутнього спадкоємця трону — принца Ельдакара.

"*Вельможі Ґондору і раніше з недовірою ставилися до появи серед них північан; а щоби спадкоємець корони чи син Короля одружився з представницею нижчої та чужинської раси – то була річ нечувана. Тож коли Король Валакар постарів, у південних провінціях спалахнув бунт.*"
–Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток A. Хроніки королів і правителів, Королівства у вигнанні. Ґондор і Спадкоємці Анаріона
Справа в тому, що більшість дворян побоювалися "розводити" кров дунедайнів. Вони вважали, що Валакар вчинив нерозумно, послухавши поклик серця і одружившись на Відумаві. Адже якими б відданими не були північани, вони не були дунедайнами, а значить не несли в собі ту іскру мудрості Вірних та, що найважливіше, не мали дар довголіття.

Відумаві була чудовою та шляхетною володаркою, проте прожила недовго (адже так веліла доля звичайних людей), тому дунедайни побоювалися, що її нащадки успадкують од неї цю рису і не посядуть величі Королів Людей. А ще вони не бажали визнавати за свого володаря її сина, котрий хоч і звався Ельдакаром, усе ж народився в чужій країні й замолоду іменувався мовою материного народу — Вінітар’я.

Король Валакар помер у 1432 році Третьої епохи, у віці 238 років. Після його смерті в Південному королівстві розпочалася боротьба за трон, що увійшла в історію як Родові Чвари.

## Джерела

1. ↑ 1,0 1,1 Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток A. Хроніки королів і правителів, Королівства у вигнанні. Ґондор і Спадкоємці Анаріона
Еаренділ Мореплавець

Напівельф, одна з ключових постатей в легендах Прадавніх часів. За допомогою сили Сильмарила, Еаренділ проминув Тіні й дістався до Крайнього Заходу, ставши послом водночас і ельфів, і людей та прикликав допомогу, завдяки якій Морґота було знищено. Саме від Еаренділа пішов рід королів Нуменору.

## Життєпис

Еаренділ народився у 503 році Першої епохи в Ґондоліні і був сином Туора та Ідріль.

"*Еаренділ був краси незрівнянної, бо на обличчі його сяяло світло, подібне до світла небесного, в ньому втілилися врода і мудрість ельдарів та міць і витривалість людей давнини; й Море завжди промовляло до його слуху та серця, як говорило воно і з батьком його Туором.*"
–Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.) "Сильмариліон", Розділ XXIII. Про Туора і загибель Ґондоліна
Хлопчику було лише сім років на момент падіння Ґондоліна і він ледве уникнув смерті від рук свого родича Маеґліна під час боїв за місто. Еаренділ разом з батьками та іншими вцілілими врятувався з палаючого міста потаємним шляхом, який облаштувала Ідріль.

Вцілілі мешканці Ґондоліна під проводом Туора перейшли через гори і спустились у Долину Сіріону. Утікаючи на південь важкопрохідними та небезпечними узграниччями, вони, врешті, дісталися до Нан-татрену, Вербової Землі, де у величній ріці все ще струменіла сила Ульмо, яка й оточила їх. Під час відпочинку на березі річки, Туор склав для сина свого Еаренділа пісню про давній прихід Ульмо, Володаря Вод, до берегів Неврасту. У серцях батька та сина пробудилася туга за морем, тому Ідріль і Туор відбули з Нан-татрену й подалися на південь уздовж річки до Моря.
Гельмів Яр

Гельмів Яр (англ. Helm`s Deep) — названий на честь Гельма Молоторука, був укріпленою ущелиною в Білих горах, розташованою під Тригірном. Він лежав поблизу Вестфолда і був широко відомий як місце розташування Горнбурга. Пізніше він прославився битвою при Горнбургу, великою битвою Війни Кільця.

## Опис

Ущелина звужувалася з півночі, скелі з кожного боку підвищувалися до найпівденнішої точки, де лежала фортеця Горнбург і джерело Глибокого потоку. Горнбург був побудований на великій скелі, яка простягалася від північної скелі ущелини, а від фортеці до південної скелі була побудована Глибока стіна. Земляна стіна, відома як Дамба Гельма, охоплювала всю ширину ущелини, виконуючи роль першої оборони фортеці.

За Горнбургом були розташовані Блискучі печери, які славилися своєю красою.

## Історія

Вперше відомо, що Гельмова Долина було заселена людьми Гондору, які побудували Хорнбург під час Другої Епохи. Коли Каленардон був подарований Гондором Еотеоду під час правління Еорла Молодого, він став оплотом Рохіррім.

Під час довгої зими 2758-2759 років третьої епохи Гельм Молоиорук і контингент солдатів Рохіррім сховалися в Зутбурзі. Саме в цей час назва ущелини та фортеці була взята від Гельма.

У 3019 році третьої епохи, під час Війни Кільця, король Теоден з Рохану привів людей Едорасу до Горнбурга, щоб сховатися від майбутнього нападу армії Сарумана. Саме тоді відбулася битва при Горнбургу, яка закінчилася перемогою Рохана після того, як Еркенбранд і Гендальф прибули з підкріпленням. Після початку Четвертої Епохи Гімлі заснував колонію гномів у Блискучих Печерах, ставши на деякий час Володарем Блискучих Печер.
Анфалас

**Анфалас** (англ. *Anfalas*) або **Довгоберег** — прибережний регіон Ґондору між річками Лефнуї та Мортонд, на південь від Піннат-Ґелін.

## Загальний опис

Клімат Анфаласу відрізнявся м'якою зимою та спекотним сухим літом. Місцевість складалася із, здебільшого розрізнених лісів, що росли на хвилястих низинах. Край не був густонаселеним, оскільки знаходився далеко від центру Ґондору.

## Історія

У Третю Епоху серед ґондорців побутувала думка, що колись в Анфаласі, як і в Еделлонді, жили ельфи.

Після Великої чуми, Ґондор був настільки ослаблений, що під час правління короля Телумехтара корсари Умбара знов почали чинити набіги на узбережжя Південного Королівства, аж до Анфаласу.

Під час Війни Персня, корсари Умбара захопили землі Анфаласу. В той же час, до Мінас-Тіріту прибув загін озброєних людей з цього краю, на чолі з Ґоласґілом, їхнім володарем. Це були, здебільшого, мисливці й скотарі, мешканці маленьких селищ, сяк-так споряджені для битви, за винятком, хіба що, челяді самого Ґоласґіла.

## Етимологія

Назва означає "довгий берег/пляж" на синдарині (*and + falas*). Також перекладається як *Andafalasse* мовою квенья та *Довгоберег* мовою Вестрон. Толкін зазначав, що зміна *long* до *lang* дуже часто зустрічається в англійських географічних назвах.

## Джерела

1. ↑ Карен Вінн Фонстад, Атлас Середзем'я
2. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Пригоди Тома Бомбадила, *Пролог*
3. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Володар перснів, Додаток A. *Ґондор та нащадки Анаріона*
4. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Володар перснів, Повернення короля, *Мінас-Тіріт*
5. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Nomenclature of *The Lord of the Rings*" in Wayne G. Hammond and Christina Scull (eds), *The Lord of the Rings: A Reader's Companion*, p. 773
Гуґо Бофин

**Гуґо Бофин** (англ. *Hugo Boffin*) – гобіт з Ширу.

## Життєпис

Гуґо народився у 1254 році за Літочисленням Ширу (ТЕ 2854), в родині Ото Бофина і його дружини Лаванди. Гуґо був найстаршою дитиною в сім'ї і мав двох молодших братів Уфо та Роло і наймолодшу сестру Примулу. Відомо, що у Гуґо була дружина на ім'я Доннаміра Тук і, власне так, Бофини з Єлю породичалися з заможними і поважними Туками.

У Гуґо та Доннаміри було двоє дітей: син Яґо та донька Жасмина.

Помер Гуґо у 1345 році за Літочисленням Ширу (ТЕ 2945), у віці 91 рік.

## Джерела

1. ↑ 1,0 1,1 Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток C. Генеалогічні таблиці, *Бофини з Єлю*
Ісембард Тук

Ілюстрація згенерована ШІ

### Брати

Ісенґрім III, Гільдіґард, Ісумбрас IV, Гільдіґрім, Ісембольд, Гільдіфонс, Гільдібранд та Ісенґар

### Діти

Фламбард

**Ісембард Тук** (англ. *Isembard Took*) — гобіт з Ширу.

## Життєпис

Ісембард народився у 1247 році за Літочисленням Ширу (ТЕ 2847) і був сьомим сином Ґеронтія Тука та Адаманти Груб. Дитинство Ісембарда як і його братів та сестер пройшло у Великих Сміалах в Туківцях.

Родина Старого Тука була великою, Ісембард мав одинадцять братів та сестер: Ісенґрім III, Гільдіґард, Ісумбрас IV, Гільдіґрім, Ісембольд, Гільдіфонс, Гільдібранд, Беладонна, Доннаміра, Мірабель, Ісенґар.

Відомо, що у Ісембарда була дружина і один син – Фламбард.

Ісембард помер у 1346 році за Літочисленням Ширу (ТЕ 2946) у віці 99 років.

## Джерела

1. ↑ 1,0 1,1 Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток C. Генеалогічні таблиці: Туки з Великих Сміалів
Елендур, син Ісільдура

**Елендур** (англ. *Elendur*) – старший син і спадкоємець Ісільдура, загинув під час Трагедії на Ірисових луках.

## Життєпис

Старший син Ісільдура, Елендур, народився в Нуменорі в 3299 р. Другої епохи і разом із своєю сім’єю зміг врятуватися після Повалення Нуменору і досягти берегів Середзем'я. Говорили, що він надзвичайно схожий на Елендила, свого діда.

У Середзем'ї Елендур залишався поруч зі своїм батьком і воював з ним у Війні Останнього Союзу. Враховуючи, що в ході війни Ісільдур послав Аратана та Кіріона в Мінас-Ітіль, щоб завадити Саурону втекти через перевал у разі прориву облоги Барад-дур, саме Елендур супроводжував свого батька в Мордор після битви при Даґорладі.

Елендур не був присутній у фінальній битві із Сауроном на схилах гори Ородруїн, де було вбито Елендила та Ґіл-ґалада і де його батько Ісільдур добив Саурона та забрав собі Єдиний Перстень.

Зазначається, що Елендур єдиний з братів знав про Перстень.

Після війни, в другому році Третьої епохи, Елендур зі своїми братами та двома сотнями воїнів супроводжував Ісільдура до Імладріса. Двадцятого вересня вони побачили пагорби на яких росли ліси Великого Зеленолісся та через сильні дощі, що лили чотири дні поспіль Ісільдур вирішив не спускатися до Андуїна, тому що річка надто розлилася і підтопила долину. Тож коли вони досягли проходу між Лоріеном і Амон-Ланком, загін піднявся на круті схили на східному березі і пішов далі стародавніми стежками Лісових ельфів, що вели вздовж узлісся.

Ближче до вечора тридцятого дня походу (п'ятого жовтня) вони досягли північного кордону Ірисної низовини і коли сонце сіло за обрій загін дунедайнів почув жахливі крики орків. Ісільдур і його дружина потрапили в засідку. Ця подія стала відомою як Трагедія на Ірисових луках.

Кіріон загинув першим, Аратана було смертельно поранено, а орки налягали з усіх сторін. На початку битви Ісільдур встиг відіслати свого вірного зброєносця Огтара з уламками Нарсіла до Ельронда. При собі він залишив Зірку Елендила – Елендильмир і Єдиний Перстень. Про обидва артефакти знав лише Елендур.

Саме Елендур наполіг на тому, щоб батько бодай спробував врятуватися із засідки. Тож після короткої суперечки, Ісільдур надягнув Перстень і зник з очей.

Елендур прийняв командування над тими, хто ще залишався і був спроможний битися. Та у арнорців не було жодного шансу. Невдовзі він був вбитий разом із залишками свого війська.

## Етимологія

Елендур — ім'я з квенья. Його значення достеменно не відоме. Лінгвісти припускають, що ім'я, ймовірно, означало "Слуга ельфів", а, якщо буквально, то "зірковий слуга". Едайнам було важко визначити чи то до *зірок* чи до *ельфів* слід відносити слова та імена із елементом *el.* Перший елемент імені, *elen*, ймовірно, був узятий від імені його діда Еленділа, де воно означало "ельф". Другий елемент, *-ndur,* ймовірно взяте від імені його батька Ісілдура і означає "*слуга*", від дієслова "*служити*".

Один із наступних королів Арнору, Елендур, ймовірно був названий на його честь.

## Джерела

1. ↑ 1,0 1,1 Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.) "Незавершені оповіді Нуменору і Середзем'я", Катастрофа на Ірисових полях
Доннаміра Тук

**Доннаміра Бофин,** в дівоцтві **Тук** (англ. *Donnamira (Took) Boffin*) — гобіт з Ширу.

## Родинні зв'язки

### Брати

 Ісенґрім III, Гільдіґард, Ісумбрас IV, Гільдіґрім, Ісембольд, Гільдіфонс, Ісембард, Гільдібранд, Ісенґар

## Життєпис

Доннаміра народилася у 1256 році за Літочисленням Ширу (ТЕ 2856 р.) в родині поважних і заможних гобітів і була десятою дитиною Ґеронтія та Адаманти Тук.

У Доннаміри було одинадцятеро сестер і братів: Ісенґрім III, Гільдіґард, Ісумбрас IV, Гільдіґрім, Ісембольд, Гільдіфонс, Ісембард, Гільдібранд, Беладонна, Мірабель та Ісенґар.

Родина Старого Тука, старійшини гобітів, жила в Заріччі — по той бік маленької річечки, що протікала біля підніжжя Пагорба. Подейкували (в інших родинах), що в далекому минулому один із Тукових предків узяв собі за дружину ельфиню. Це, звісно, дурниці, проте в усіх Туках, напевно було щось не зовсім гобітське, бо час від часу хтось із їхнього роду вирушав на пошуки пригод. Вони делікатно зникали, і родина залагоджувала цю справу; та факт залишався фактом: Туки не були такі респектабельні, як Торбини, хоча, без сумніву, жили заможніше.

Відомо, що Доннаміра вийшла заміж за Гуґо Бофина і народила йому двох дітей: сина Яґо та доньку Жасмину.

Померла у 1348 році за Літочисленням Ширу (ТЕ 2948 р.)

## Етимологія

Ім'я Доннаміри утворено внаслідок цікавої гри слів: початок імені це водночас кінець імені її старшої сестри, яку звали Бела**донна***,* а кінцівка імені – початок імені молодшої сестри – **Міра**бель.

## Джерела

1. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток C. Генеалогічні таблиці: Туки з Великих Сміалів
2. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Гобіт, або Туди і Звідти", Розділ І Неочікувана гостина
3. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток C. Генеалогічні таблиці: Бофини з Єлю
Адурант

**Адурант** (англ. *Adurant*) – одна з приток річки Ґеліон в Оссіріанді.

## Географічні особливості

Адурант був найпівденнішою притокою річки Ґеліон в Оссіріанді і сьомою річкою регіону. Потік пролягав від південних схилів Еред- Луїну і до річки Ґеліон, позначаючи

південний кордон Оссіріанду. У точці майже на середині течії потік Адурант розділявся, а тоді зливався знову; й острів, оточений його водами, називався Тол-Ґален, Зелений Острів.

## Історія

Після того як, Лутієн обрала долю смертної, зріклася Благословенного Краю та відкинула своє право на родинні зв’язки з його мешканцями, вона разом із своїм коханим Береном оселилася в Оссіріанді, на річці Адурант, а саме на вищезазначеному острові, Тол-Ґален, де прибрала собі титул Володарка Тол-Ґалену.

Відомо, що там і жили вони з Береном, аж допоки вісті про них перестали надходити зовсім.

## Етимологія

Назва означає "Подвійний потік", адже йдеться про те, що русло річки розділялося на два рукави поблизу острова Тол-Ґален.

## Джерела

1. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.) "Сильмариліон", Мапа Белеріанду і північних земель
2. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.) "Сильмариліон", *Про П'яту Битву: Нірнаєт-Арноєдіад*
Ісумбрас IV Тук

**Ісумбрас IV Тук** (англ. *Isumbras IV Took*) — гобіт, двадцять восьмий Тан Ширу.

## Життєпис

Ісумбрас народився у 2838 році Третьої епохи (у ЛШ 1238 р.) і був третім сином Ґеронтія та Адаманти Тук.

Він походив з великої родини. У Ісумбраса було одинадцять братів та сестер: Ісенґрім III, Гільдіґард, Гільдіґрім, Ісембольд, Гільдіфонс, Ісембард, Гільдібранд, Беладонна, Ісенґар, Доннаміра, Мірабель.

Ісумбрас одружився та мав одного сина, якого назвали Фортінбрас II на честь предка Фортінбраса I.

Після смерті Старого Тука, Таном став старший брат Ісумбраса — Ісенґрім III (другий старший брат Гільдіґард помер в молодості). Через довголіття батька, Ісенґрім став Таном Ширу у вельми поважному віці, а саме у 88 років і займав посаду до 2930 року Третьої епохи. Після смерті Ісенґріма ІІІ наступним таном став Ісумбрас. Сталося це того ж року, у 2930-му (1330 р. за Л. Ш.) і вік Ісумбраса теж був вельми поважним — 92 роки.

Ісумбрас дожив до 101 року і обіймав посаду Тана аж до своєї смерті у 2939 р. Третьої епохи.

## Етимологія

Ім'я Ісумбрас має французьке та англосаксонське походження і означає "залізна рука". Воно походить від французького *bras*, що означає "рука", а також англосаксонського та середньоверхньонімецького слова *isen*, що означає "залізо".

## Джерела

1. ↑ 1,0 1,1 Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток C. Генеалогічні таблиці: Туки з Великих Сміалів
2. ↑ Jim Allan, *An Introduction to Elvish*, "Giving of Names"
Daren Adventure

**Daren Adventure (Known as Darren Adventure)** is a Ongoing Series Book Made by WenXiangLee.

Daren Low, The Protagonist of Daren Adventure, Had to do Crazy Stuff and Defeat the Evil.

The Series Took Place in Daren Universe Where PokeMoney also took place.

## Story

After the Event took place, Daren, Who got pushed away by Unknown, Was thinking about the mountain beside him called Daren Mountain due the event.

But WenXiangLee appear out of nowhere and said The Girl he saw disappeared when the Event Took place meaning they on the island of Daren Mountain.

### Daren Low Adventure Rebooted

Took Place in the Bangkok, Pink Guy found the book said Who Killed Song Kit? and he took it and go outside.

After opening the book, A Strange Portal Appear out of nowhere and suck Everyone in the Truck In.

## Characters

The Characters Groups was **Main Character, Allies, Villans.**

### Main Characters

* Daren Low
* Yong Seuk
* Jia Xuan
* Marcus Tan
* Jun Bin
* WenXiangLee

### Allies

* Ong Xi Yi
* sans
* Papyrus
* The Gay One
* Dreamcast

### Villains

* Twin Noob
* Demon King
* Metal Song Kit
* Kataka Modern

#### Not-Grouped

* TheOrcCrop
* Yuri
* Pink Guy
Два Вартові

**Два Вартові** (англ. *Two Watchers*) — дві різьблені кам'яні фігури, які охороняли головну браму вежі Кіріт-Унґол, що вела до внутрішнього двору твердині.

## Два Вартові

Два Вартові у фільмі "Володар Перснів: Повернення короля"

## Інші відмінності

### Зовнішній вигляд

Величезні статуї, кожна у вигляді трьох з'єднаних тулубів і з трьома головами

## Загальний опис

Два Вартові були величезними статуями на постаментах. Кожна з них мала по три з'єднані тулуби та по три голови, звернуті досередини, назовні й до брами. Голови — як у стерв'ятників, а на великих колінах лежали руки з пазурами. Вони були витесані з величезних кам'яних брил, нерухомі, однак насторожені. В кожній з них знаходився жахливий дух злісної пильності. Вартові впізнавали ворога. Видимий чи невидимий, ніхто не міг пройти повз них непоміченим. У разі щонайменшої спроби, Вартові видавали жахливий зойк, який попереджав орків та іншу нечисть про спробу увійти або, навпаки, вийти з Вежі Кіріт-Унґол.

## Історія

Цілком ймовірно, що Двох Вартових створив Саурон або Король-Чаклун вже після того, як Вежа була захоплена їхніми слугами. Про це говорить той факт, що у в обох статуях знаходилися злі духи, які пропускали повз себе лише орків та інших слуг Темного Володаря.

14-го березня 3019 р. Третьої епохи, Два Вартові спинили Сема, коли він намагався пройти крізь головну браму Вежі.

> *Сем вийняв Жало і побіг до відчинених воріт. Але під самою аркою його щось різко стримало: немовби він уперся в павутиння, як у Шелоби, тільки невидиме. Ніякої перепони він не бачив, але щось нездоланне для його волі перекрило йому шлях. Він подивився вгору і там, у тіні воріт, побачив Двох Вартових.*
>
>

Сему вдалося подолати лиху волю Вартових за допомогою подарунку Ґаладріель – кришталевому фіалу. Коли гобіт проминув браму, зі статуй вирвався пронизливий крик, відлунивши у високих стінах позаду. А десь ізгори, мов у відповідь, пробив єдиний удар хрипкого дзвону. Почувши той дзвін, орк на ім'я Снаґа сказав Шаґрату, що у вежу проник *"тарк"* , що з говірки орків перекладалося як *"людина Ґондору".*

> *— Тут ходить великий боєць, ельф-кровопивець або тарк мерзотний. Повір, він тут. Ти чув дзвін? Він пройшов повз Вартових, а це робота тарка. Він на сходах. І доки звідти не забереться, я вниз не піду. Хоч би ти був Назґулом — не піду. —* Снаґа.
>
>

Пізніше того ж дня, щоб покинути Вежу, Фродо та Сем знову підняли фіал Ґаладріель, закликаючи ім'ям Еаренділа та Елберет, що знову допомогло зламати волю Двох Вартових, і гобіти пройшли через головні ворота.

> *Воля Вартових зламалася так раптово, ніби тріснула струна, і Фродо та Сем зробили кілька непевних кроків. Потім вони побігли. Через ворота і повз великі постаті з палаючими очима. Пролунав тріск. Замковий камінь в арці гепнув мало їм не на п'яти, і стіна впала, розсипаючись на уламки. Вони дивом урятувались. Ударив дзвін; Вартові пронизливо та моторошно завили. Їм відповіли з темної височіні. З чорного неба, мов удар грому, рвонулась униз крилата тінь, роздираючи хмари жахливим криком.*
>
>

## Джерела

1. ↑ 1,0 1,1 1,2 1,3 Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів: Повернення короля", Книга шоста, I. Вежа над Кіріт-Унґолом
Берен Ерхаміон

**Берен** (синд. *Beren*) – людина з Першого дому Едайн, син Барахіра і Емельдір, чоловік ельфійської принцеси Лутіен Тінувіель, дочки короля Тінгола, і батько напівельфа Діора.

Історія кохання Берена і Лутіен є однією з центральних сюжетних ліній міфології Толкіна – початок їй було покладено ще в самих ранніх його записах – «Книзі втрачених переказів».

Дивом виживши в захопленому і розореному Морготом Дортоніоні, через чотири роки одноосібного протистояння оркам, Берен прийшов у королівство Доріат. Зустрівши там Лутіен, він став першою в історії Середзем'я чоловіком людської раси, котрого покохала ельфійка.
Вількам I Домосіл

**Вількам I Домосіл** (англ. *Wilcombe Cotton*) — гобіт з Ширу, молодший брат Фермера Домосіла.

## Історичні відомості

Про життєвий шлях Вількама невідомо геть нічого. В Генеалогіях, а саме у Правічному родовому дереві Господаря Семвайза зазначено, що він народився у ЛШ 1346 році і був сином Гольмана Домосіла та його невідомої дружини і жив у Поріччі, як і всі Домосели.

У Вількама був старший брат — Тольман, більш відомий, як Фермер Домосіл. Рідні та близькі називали Вількама скорочено Віл.

Невідомо чи були у Вількама діти та дружина, а також невідомо, коли саме він помер. Однак те, що він був рідним братом Тольмана, робило його рідним дядечком для п'яти його дітей: Тольмана Молодшого, Ружи, Вількама (названий так на його честь), Луки та Карла.

## Етимологія

Ім'я Вількам походить від староанглійської willa "задоволення" + cuma "гість"; *Wilcuma* — бажаний гість.

## Джерела

1. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Володар перснів, Додаток В. *Правічне родове дерево Господаря Семвайза*
2. ↑ Джим Аллан (1978), Вступ до ельфійської, *Присвоєння імен*, стор. 194
Аваллоне

**Аваллоне** (англ. *Avallónë*) - гавань ельфів телери на східному узбережжі Тол-Ересеа. Пізніше стала «Недосяжною мрією» для нуменорців (особливо «Вірних»). Найсхідніше поселення ельфів в Валіноре.

## Історія

Був заснований або Телері перед тим, як вони переселилися в Альквалонде, або, що більш ймовірно, ельфами, що повернулися з Середзем'я після Війна гніву Війни гніву.

За військом, що повернулося, в Аман припливло багато біженців-ельфів, змучених війною з Моргот і гнітом Темряви. Гавань стала для них притулком. Розповіді про війну і страждання прибулих [нолдор] і синдар дивували і вражали Телері. Також вони з цікавістю слухали про людей і особливо про Едайн.

Після підняття Нуменора Аваллоне став для людей символом Благословенного королівства, оскільки в ясний день його можна було побачити з вершини гори Менельтарма в Нуменоре. Після розколу нуменорців Аваллоне стала недосяжною мрією для «Людей Короля» та слабкою надією для «Вірних». Кораблі з Аваллоне почали приходити дедалі рідше. Остаточно вони перестали приходити під час правління короля Ар-Гімільзора.

Під час нападу на Валінор Ар-Фаразон не став нападати на Тол-Ересеа, а обігнув його і висадився в Аман.

Після Великого Катаклізму, Аваллоне, як і острів, разом із західною частиною континенту Аман був затоплений. Але перше, що бачать ельфи (яким еше дозволено повернутися по Прямому шляху) - це Аваллоне.
Ткелаи

**Ткелаи** — древний кочевой народ, сознательно отказывающийся от технологий и обитающий в степях Монтума. Очень выносливы, быстры и сильны. Охотятся на стада копытных и кочуют вслед за ними.

> Они едят на бегу, они пьют на бегу и даже отдыхают переходя со стремительного бега на лёгкую трусцу. В движении их жизнь.
>
>
>

> Любой брат или сестра Ордена Одарённых должен знать, что ни при каких обстоятельствах нельзя использовать Дар на ткелаях. Последствия ужасают.
>
>
>
Діти Гуріна

**Діти Гуріна** (англ. *The Children of Húrin*) — епічний фентезійний роман, відредагований і завершений вже після смерті Дж. Р.Р. Толкіна, його сином Крістофером Толкіном.

## Діти Гуріна

### **Видавництво**

• HarperCollins (UK)
• Houghton Mifflin (US)

### **Сторінок**

320

Письменник розпочав роботe над твором наприкінці 1910-х років, переробляючи його кілька разів пізніше, але не завершив роман до своєї смерті в 1973 році. Крістофер Толкін опрацював численні нотатки та записи батька, і з власними стилістичними правками підготував книжку до видання.

Книга побачила світ в 2007 році.

Книгу проілюстрував відомий художник Алан Лі. Історія є однією з трьох «великих оповідань», дія яких відбувається в Першу Епоху Середзем’я Толкіна, два інші — «Берен і Лутієн» та «Загибель Ґондоліна».

У травні 2008 року «Астролябія» видала український переклад, на кілька місяців випередивши російське видавництво «АСТ» (переклад С. Ліхачової). «Діти Гуріна» українською переклала Катерина Оніщук, для якої це був «перший досвід перекладацької роботи».

## Опис

Твір, який опублікував син автора — *Крістофер Толкін*, — описує трагічну долю Туріна та Нієнор, що мусять спокутувати мужність їхніх батькíв. Над ними тяжіє прокляття Морґота — жахлива помста їхньому батькові за небажання скоритися волі Темного Володаря. Сумної розв’язки не уникнути навіть завдяки співчуттю ельфів, власній відвазі чи перемозі над драконом Ґлаурунґом.

## Зміст

* Передмова
* Вступ
* Примітки щодо вимови
* Джон Роналд Руел Толкін «Сказання про дітей Гуріна»
* Розділ I, Дитинство Туріна
* Розділ II, Битва Незліченних Сліз
* Розділ III, Слова Гуріна та Морґота
* Розділ IV, Відхід Туріна
* Розділ V, Турін у Доріаті
* Розділ VІ, Турін серед розбійників
* Розділ VII, Про ґнома на ймення Мîм
* Розділ VIII, Земля лука та шолома
* Розділ IX, Смерть Белеґа
* Розділ X, Турін у Нарґотронді
* Розділ XI, Загибель Нарґотронда
* Розділ XII, Повернення Туріна в Дор-ломін
* Розділ XIII, Прихід Туріна до Бретілу
* Розділ XIV, Подорож Морвен і Нієнор до Нарґотронда
* Розділ XV, Нієнор у Бретілі
* Розділ XVI, Прихід Ґлаурунґа
* Розділ XVIІ, Смерть Ґлаурунґа
* Розділ XVIII, Смерть Туріна
* Генеалогії
* І. Дім Гадора та Дім Галет
* ІІ. Дім Беора
* ІІІ. Нольдорські вельможі
* Додаток
* (1) Еволюція «Великих оповідей»
* (2) Побудова тексту
* Перелік власних назв
* Мапа
* Зауваги щодо мапи
Бінґо Торбин

Бінґо Торбин в відеогрі "Гобіт"

**Бінґо Торбин** (англ. *Bingo Baggins*) – гобіт з Ширу, дядько Більбо Торбина.

## Життєпис

Бінґо був наймолодшою дитиною в родині поважних гобітів Мунґо Торбина та Лаври Грабар. Він народився в 1264 році за Літочисленням Ширу (ТЕ 2864) і жив в Гобітові або поруч з ним. У Бінґо було четверо старших братів та сестер: Бунґо, Бельба, Лонґо та Лінда. Відомо, що Бінґо був одружений, його дружиною була Юнка Груб. У 1303 році за Літочисленням Ширу (ТЕ 2903) в них народився син Фалько. Бінґо та Юнка започаткували окрему гілку в династії Торбинів, що називалися Груб-Торбини.

Помер Бінґо у 1360 році за Літочисленням Ширу (ТЕ 2960) у віці 96-ти років.

## Інші версії легендаріуму

У ранніх рукописах "Володаря перснів" ім’я Бінґо було використане для персонажа, якого пізніше назвали Фродо; спочатку він був сином Більбо, потім "Бінґо Виприн-Торбин", його прийомний двоюрідний брат. У попередніх виданнях, в Додатку С повідомляється про його смерть у 1360 році за Літочисленням Ширу, але в деяких пізніших виданнях рік помилково вказано як 1363.

## Зображення в адаптаціях

#### 2003: Гобіт (відеогра):

На стіні в Торбиному Куті висять п’ять портретів. На одному з них Бінґо Торбин. Одна з реплік Більбо Торбина, дивлячись на портрети, — "Старий добрий дядько Бінґо".

## Джерела

1. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток C. Генеалогічні таблиці. Торбини з Гобітова
2. ↑ J.R.R. Tolkien, Christopher Tolkien (ed.), *The Return of the Shadow*, "The First Phase: I. A Long-expected Party, (iii) The Third Version", pp. 28, 34 (note 1)
3. ↑ Wayne G. Hammond and Christina Scull (eds), *The Lord of the Rings: A Reader's Companion*, p. xix
4. ↑ Wayne G. Hammond and Christina Scull, Addenda and Corrigenda to the 50th anniversary edition of The Lord of the Rings (2004–5)
Гільдіґрім Тук

**Гільдіґрім Тук** (англ. *Hildigrim Took*) — гобіт з Ширу.

## Життєпис

Гільдіґрім народився у 2840 році Третьої епохи в родині Ґеронтія та Адаманти Тук. Дитинство Гільдіґріма як і його братів та сестер пройшло у Великих Сміалах в Туківцях.

Він взяв за дружину Ружу Торбин і у них народився син — Адальґрім Тук.

Гільдіґрім помер у 2941 р. у віці 101 року.

## Етимологія

Ім'я Гільдіґрім має німецьке походження. Походить від слів: hild, що означає "битва", і grim, що означає "жорстокий".

## Джерела

1. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток C. Генеалогічні таблиці: Туки з Великих Сміалів
2. ↑ Jim Allan (1978), *An Introduction to Elvish*, "Giving of Names"
Галет, син Гельма

**Галет**, англ. *Haleth (Helm's son)* — старший син короля Гельма Молоторукого, брат Гами.

## Життєпис

Галет народився близько TЕ 2716 року, під час останніх років правління свого прадіда, короля Деора, сьомого короля Рогану.

Він був старшим сином Гельма Молоторукого та його неназваної дружини. У Галета була сестра, ім'я якої хроніки не зберегли, і молодший брат на ім'я Гама. Батько Галета, Гельм був сином кронпринца Ґрама, сина і спадкоємця правлячого короля Деора. Коли Галет був ще немовлям, його прадід, король Деор, помер після бурхливого 19-річного правління проведеного у боротьбі зі смурноземцями, і його наступником став дід Галета, 50-річний кронпринц Ґрам, який став Восьмим королем Рогану.

Зі сходженням короля Ґрама, батько Галета Гельм став кронпринцом Рогану, а сам Галет став другим у черзі на престол, як онук нового монарха. Під час правління короля Ґрама, військові дії зі смурноземцями продовжувалися. Ймовірно, що батько Галета, кронпринц Гельм, брав участь у більшості цих битв. Насправді, можливо, що і сам принц Галет, досягнувши повноліття, також брав участь у війнах проти сірян.

Король Ґрам помер в ТЕ 2741 році, у віці 73-х років після 23-х років правління, а 50-річний батько Галета, кронпринц Гельм, став його наступником як дев’ятий король Рохану. У зв'язку з цим Галет став першим у черзі на трон.

Вже за часів свого правління, батько Галета Гельм вступив у конфлікт із зарозумілим і могутнім землевласником, що походив з сірян. Ім'я йому було Фрека. Він наполегливо просив короля Гельма видати доньку за свого сина. Король Гельм не стерпів такої зухвалості і вбив Фреку голими руками в ТЕ 2754 році. Відтак Гельм оголосив Фрекового сина та його найближчих родичів королівськими ворогами, й вони утекли, бо Гельм одразу вирядив до західних кордонів багатьох вершників.

У 2758 році Третьорї епохи, Роган спіткало велике лихо. На Марку знову напали зі Сходу, і смурноземці, скориставшись нагодою, переправилися через Ісен і спустилися з боку Ісенґарда. Незабаром стало зрозуміло, що їх очолює Вульф, син Фреки. Військова міць їхня була надзвичайно велика, бо до смурноземців долучилися вороги Ґондору, котрі висадились у гирлах Лефнуї та Ісену.

Рогірими зазнали поразки, і землю їхню було спустошено: ті, кого не вбили та не перетворили на рабів, утекли до гірських долин. Гельма змусили відступити від Переправ на Ісені зі значними втратами, й він заховався за стінами Горнбурґа та в ущелині позад нього (її згодом назвуть Гельмовим Яром). Там супротивники взяли його в облогу. Вульф захопив Едорас і, сівши в Медусельді, нарік себе королем.

Галет, Гельмів син, останній із усіх, поліг, захищаючи двері Золотої Зали.

## Джерела

1. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток A. Хроніки королів і правителів, ІІ. Дім Еорла, запис про Гельма Молоторукого
2. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток A. Хроніки королів і правителів, ІІ. Дім Еорла
Деор

**Деор** (англ. *Déor*) — сьомий король Рогану.

Деор в роботі Aegeri

## Життєпис

Деор народився у 2644 році Третьої епохи і був сином Ґольдвайна.

Майбутній король Рогану народився в останній рік правління свого прапрадіда Альдора Старого. Він став королем після смерті свого батька Ґольдвайна у 2699 році Третьої епохи. На момент коронації йому було 55 років.

В часи правління Деора мир у Рогані (який розпочався ще за часів Альдора) завершився — смурноземці почали набіги на стада та конюшні рогіримів через Ісен.

Коли з'ясувалося, що нападники йдуть з-під Ісенґарда, Король Деор очолив військовий похід на північ. Сталося це у ТЕ 2710 р.

Внаслідок успішної атаки, рогірими з'ясували, що Ісенґард утримується ворожими силами. Не дивлячись на низку перемог у битвах з племенами смурноземців, у Рогана було недостатньо сил, щоб винищити їх повністю та деокупувати фортецю на річці Ісен.

Одвічні друзі рогіримів, люди Ґондору і, власне, правлячий намісник Еґальмот, допомогти не могли, адже самі потерпали від нападів гарадримів. Тож, щоб захистити Роган, Деор утримував залишки військової міці на півночі Західного фолду.

Правління Деора тривало дев'ятнадцять років. Наступником короля став його син Ґрам.

## Етимологія

Ім'я Деор походить зі староанглійської і означає "сміливий".

## Джерела

1. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток A. Хроніки королів і правителів, ІІ. Дім Еорла
2. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток A. Хроніки королів і правителів, ІІ. Дім Еорла, запис про Деора
3. ↑ Wayne G. Hammond and Christina Scull (eds), *The Lord of the Rings: A Reader's Companion*, 643
Амон-Ланк

Амон-Ланк by Eledhrim

**Амон-Ланк** (синд. *Amon Lanc*) або **Голий Пагорб** – узвишшя на південному заході Великого Зеленолісся, де у Другу Епоху була столиця королівства Орофера і Трандуїла.

Наприкінці першого тисячоліття Третьої Епохи столиця була покинута.

Близько 1000 р. Третьої епохи покинуту фортецю Орофера зайняв Саурон і звів на пагорбі вежу Дол-Ґулдур. Відтоді Велике Зеленолісся стало називатись Морок-Лісом. Вежу було зруйновано у квітні 3019 р. Третьої епохи, ельфами Лоріену та Морок-Лісу, що був перейменований у Ерін-Ласґален – Ліс Зеленолистя.
Гілка плюща

**Гілка плюща** (вест. *Ivy Bush*) – невеликий заїзд на дорозі в Поріччі.

## Історія

"Гілка плюща" – невеличка корчма, що знаходилася понад дорогою у Поріччі, що в Ширі. Туди частенько навідувалися гобіти з Гобітова та, власне, Поріччя. В один з вечорів, перед легендарною Прощальною вечіркою Більбо, чимало гобітів зібралися у "Гілці плюща" аби попліткувати про прийдешнє свято. Найбільше уважних слухачів зібрав навколо себе Гем Грунич, так званий, Батечко. Він впродовж сорока років доглядав сад у Торбиному Куті, а до того допомагав виконувати ту саму роботу старому Гольманові, попередньому садівничому.

Батечко розповідав своїм слухачам про Більбо та Фродо і серед тих, хто зацікавлено його слухав були, зокрема, Старий Придубень із Поріччя, Татко Двоніг, мірошник із Гобітова на ім'я Пісковик та інші, як от дивний чужинець, що навідався до "Гілки плюща" у справах аж із Міхоритова, що в Західній Чверті і пліткував, здебільшого, про скарби, що на його думку, були напхані в усьому Торбиному Куті.

## Джерела

1. ↑ Дж. Р.Р. Толкін, Володар перснів, Братство персня, *Довгоочікувана гостина*