Syysaurinko

Sadepisarat ropisivat keltaisten ja oranssien syksyn lehtien päälle. Tumma lohikäärmenaaras haistoi sateen raikkaan tuoksun, kun hän juoksi tasaista tahtia metsän pohjalla. Jään miltei mustat suomut olivat sateesta märät, mutta hän jatkoi siitä välittämättä.
*Kun pääsen pois tästä osasta reviiriä, en enää kuulu Vaahterasalaman laumaan. Silloin olen omillani!* Jää kihisi innosta. Tätä hän oli odottanut seitsemän vuotta: että hän pääsisi omilleen, ja mahdollisesti perustamaan oman lauman. Tuli oli lähtenyt vastakkaiseen suuntaan, ja Jää kaipasi jo nyt veljensä lämmintä kosketusta.
Jää hidasti Vaahterasalaman lauman hajumerkkien jälkeen, kun hänellä alkoi olla nälkä. Naaras työnsi kyntensä esiin, haistellen samalla ilmaa. Jään ametistinväristen silmien katse kiersi metsässä. Hänen katseensa osui kelopuuhun, jossa piilotteli orava. Jää jännitti lihaksensa, ja valmistautui loikkaan.
”Ei taida sinulla olla lupaa saalistaa täällä.”
Jää käännähti ympäri. Hän näki pinkin naaras- ja keltaisen uroslohikäärmeen.
”Keitä te olette?” Jää tivasi. Hänen ametistinväriset silmänsä leimusivat, eikä hän vetänyt kynsiänsä sisään.
”Minä olen Ruusu”, pinkki naaras sanoi. ”Ja hän on Lehti. Sinä taas olet tunkeutunut Lintulehmuksen reviirille.”
Jää katsoi ympärilleen. Lehmuksia, aina vain lehmuksia. Hän ei nähnyt mitään muuta puuta, vain lehmuksia. Ei tammia, kuusia, tai saati sitten koivujakaan. Metsän yksitoikkoisuus oli värisyttävää.
”Minä olen Jää, ja saalistan missä haluan. Sitä te ette voi muuttaa. Sitä paitsi olen lähdössä täältä, täällä on liikaa lehmuksia, se on… luonnotonta”, Jää tiuskaisi.
Sitten Jää kääntyi ja lähti juoksuun.
#### **LUKU 2**

**Aurinko**
Keltainen naaraslohikäärme, jolla oli meripihkanväriset silmät, istui auringonläikässä lämmittelemässä.
”Aurinko, tänään me lähdemme omille teillemme. Tulenko aluksi mukaasi?” kysyi Auringon vieressä oleva samannäköinen naaraslohikäärme.
”Voimme, Kukka”, Aurinko vastasi.
Heidän taakseen asteli pieni vaaleanruskea uros, jolla oli keltaiset silmät.
”No, jos se on niin, voitte lähteä heti”, koiras sanoi.
”Siemen! Olisi pitänyt arvata. Olet aina salakuuntelemassa muita!” Aurinko raivostui. Naaraan meripihkanväriset silmänsä leimusivat, ja hänen sieraimistaan alkoi tupruta pieniä savuhahtuvia.
Siemen, pieni uros, väläytteli teroitettuja kynsiään syysauringossa. Hän köyristi selkänsä, jotta näyttäisi isommalta.
”Seis! Ette aloitakaan”, Kukka, Auringon sisko vaati. Kukan silmät katsoivat vuorollaan Auringon meripihkanvärisiin ja sitten Siemenen keltaisiin silmiin. ”Samaan joukkoon kuuluvien on turha tapella. Lähdetään, sisko. Emme kuulu enää Lehväkoivun laumaan.”
Sitten keltaiset naaraat katosivat koivujen sekaan.
#### **LUKU 3**

**Jää**
Tummanviolettisuomuinen Jää alkoi hengästyä. Hän pysähtyi juomaan kirkkaan, leveän joen rantaa. *Jostain on löydettävä reviiri. Ja pian!* Väsynyt Jää kipusi ylös joen pengertä, ja työnsi kyntensä esiin. Hän haistoi hiiren, joka piilotteli jossakin kuusien alla.
Vilahdus katajapensaan alla kertoi Jäälle hiiren sijainnin. Hiiri pysähtyi paikalleen kuulostelemaan ympäristöä. Jää jännitti lihaksensa, tietäen, että hänen tilaisuutensa oli tullut.
Nopeasti hän loikkasi äimistyneen hiiren kimppuun, ja tappoi sen nopealla puraisulla. Jää tunsi veren suolaisen maun.
Kun Jää oli syönyt, hän käpertyi nukkumaan katajan alle.
Jää heräsi vieraaseen tuoksuun. Se leijui hänen nenäänsä, ja oli pihkainen ja viekoitteleva. Jää raotti silmiään hiukan, ja näki kirkkaan vilahduksen kuusien lomassa. Nyt Jää avasi silmänsä kokonaan. Kun hän ei nähnyt enää mitään liikettä, hän sulki silmänsä uudelleen, ja nukahti hetkeksi.
Kun hän heräsi uudelleen, hänen edessään oli sama uros, jonka hän oli haistanut. Uroksen suomut olivat kirkkaan kellanoranssi-kullanväriset, ja hänen silmänsä olivat lämpimät, sinivihreät. Jää hengitti tämän pihkaista tuoksua. Uroksen ruumis ei ollut lihaksikas, mutta se myöskään mikään hentonen ollut. Myös kaikki raajat olivat sopusuhtaisia.
”Kuka sinä olet?” Jää kysyi varovasti.
”Pihka”, uros vastasi lyhyesti.
”Minä olen Jää”, Jää esittäytyi Pihkalle. ”Nimesi on muuten osuva.”
#### **LUKU 4**

**Aurinko**
Viileä syystuuli tuiversi puiden lehtiä, ja piiskasi Auringon suomuja. Naaraan meripihkanväriset silmät olivat huolesta lasittuneet. Hänen ja Kukan olisi löydettävä suojaa yöksi. He olivat matkanneet joen yläjuoksulle päin, tarkoituksenaan löytää sopiva paikka asettua asumaan.
”Minä haluaisin asua joen penkereellä”, Kukka sanoi.
”Pakkohan meidän on, emmehän me osaa saalistaa mitään muuta kuin kalaa”, Aurinko vastaa. ”Suojaa on löydettävä pian. Lehväkoivun lauman naaraita ei koulutettu taistelemaan.”
”Harmi. Sehän on silti vähän kuin saalistusta?” Kukka pohti.
”Ehkäpä”, Aurinko sanoi poissaolevasti. Hänen ajatuksensa olivat Lehväkoivun lauman rivijäsenten pesässä. Aurinko kaipasi sen pehmeitä ja kuivia sammalia, ja emonsa Lehvän lämmintä kylkeä.
He eivät huomanneet jokea, vaan putosivat läiskähtäen.
”Onneksi kaikki Lehväkoivun jäsenet opetettiin uimaan!”
Kukka kiipesi rantatöyräässä olevaan luolaan Aurinko perässään. Aurinko ravisteli itsensä kuivaksi, ja katseli ympärilleen.
Luola oli avoin koko leveydeltään, ja se oli kaksi siivenmittaa syvä ja neljä siivenmittaa leveä. Lisäksi sen seinät olivat niin multaiset ja saviset, että luolaa oli helppo laajentaa.
”Tämä on täydellinen pesä”, Kukka sanoi.