There's Hell, I've Been There

אד גון היה איש עסקים רגיל, נשוי עם שלושה ילדים וכלב אוהב בבית, החיים שלו היו טובים – באותם ימים העסק שלו הצליח, הייתה לו משפחה אוהבת ותומכת, קולגות וחברים. העתיד נראה ורוד לאד גון.

ערב קיצי אחד, בשמיני ליולי אלפיים ושמונה אד גון חזר מהמשרד שלו הביתה, השעה הייתה תשע בערב, קצת יותר מאוחר מהשעה הרגילה שבה הוא חוזר הביתה. אד החליט לקחת את המסלול הארוך, אותו מסלול שהיה עושה מהבית ספר היסודי שלו ועד הבית שבו הוא גר עוד מילדותו, בית סבו המנוח. אד יצא מהמשרד שלו והלך דרך הרחובות שהובילו אל בית הספר שבו למד כילד, דרך הספרייה והבריכה ועד למגרש הכדורסל שבו הוא עדיין מחשק עם חברים כל יום חמישי בערב.

כשהגיע אד אל מגרש הכדורסל הוא התקדם אל עבר הברזיה, הניח את התיק שלו, כופף את גבו אל עבר פתח המים ולחץ על הכפתור, אבל מים לא יצאו מתוך הפתח. "מוזר, היא עוד עבדה שבוע שעבר...", חשב לעצמו אד. הוא לחץ בשנית על הכפתור והמים החלו לנבוע מתוך פתח יציאה קטן המכוסה בכיפת מתכת מחולקת לארבעה חלקים.  מראה המים הזורמים גרם לאד לחשוב, "את אף פעם לא מאכזבת בסופו של דבר."

הוא החל ללגום מן המים ואז הוא שמע קול לא מוכר מאחוריו, "סוף סוף הגעת, אדי.. חה חה חה חה"

אד שנבהל מהקול של האדם הזר שקורא בשמו ונחנק באותו הרגע מן המים, הקול שקרא בשמו אמר למראה הגבר הנחנק, "תן לי לעזור לך עם זה, אדי ילדי"

עוד לפני שאד הספיק להגיב, ננעצה בידו סכין שסובבה בבשרו והוא החל לגעור ולצרוח מכאב., האדם שהיה מאחוריו מיד תפס את הצווארון של הג'קט היקר של אד, סיבב אותו אל עצמו ואמר, "נעים לפגוש אותך פנים מול פנים סוף סוף"

אד מיד זיהה את המסכה שעטה התוקף שלו, מסכה שחורה עם שתי חורים לעיניים וחיוך רחב מלא שיניים חדות מצויר עליה. המסכה הזאת הופיעה הרבה פעמים בחדשות בזמן האחרון. האדם מאחורי המסכה היה איש לא ידוע שכונה "גרינינג" על שם החיוך שעל מסכתו.

אד תפס את ידו הפצועה וניסה לבעוט בגרינינג שפשוט קפץ אחורה וציחקק לו, אד צעק לעבר התוקף שלו, "אתה יודע מה יקרה לך ברגע שיגלו שפגעת בי, אה, פסיכופט?!"

האיש נעצר במקומו, השתתק, ואז חזר לכיוונו של אד – הוא תפס בידו הבריאה כשאיש העסקים מנסה להתנגד לו ואמר בקול שנשמע מעט עצבני, "למה כל בני האדם כל כך צפויים? תגיד לי, אדי. תגיד לי למה אתם כולכם מסרבים להאמין שעבדו עליכם, מה מוביל אותכם שתצליחו להיחלץ ממצב של מוות בטוח? למה אתם מעזים בכלל להגיב כמו שאתה מגיב לאדם שעומד לשחוט אותך כמו החזיר שאתה, אה? תאמר לי".

ברגע שסיים לדבר האיש הוא הצמיד את ידו הבריאה של אד לצד השני של הברזיה ביד אחת וביד השנייה הוא שלף סכין זהה בדיוק לסכין הראשונה ותקע אותה בתוך ידו השנייה של אד. אד החל שוב לצרוח מכאבים. הכאב היה כל כך פתאומי וכל כך חד שאד החליק מרגליו ונפל על ברכיו. אד החל לבכות ומלמל משהו לא ברור בבכי שלו.

האיש במסכה תפס את המסכה שלו בידיו ואז השליח אותה למטה ואמר, "על זה בדיוק אני מדבר, קודם אתם מראים מרדנות ונלחמים, אבל אחרי דחיפה אחת קטנה אתם מתחילים לבכות כמו ילדות קטנות שלקחו להן את הבובה, לעזאזל איתכם אנשים."

הדם שנזל מידיו של אד הכתים את חומותיה של הברזיה והמראה נתן לאדם במסכה רעיון, הוא שלף את סכין הקוקרי שהייתה תלויה על מוטנו ותפס את ראשו של אד בידו, הוא הרים את האיש הבוכה מעט ואז הצמיד את הראש שלו קרוב לזה של אד, ואמר לו, "אתה יודע, אתה מזכיר לי קדוש מעונה בתנוחה הזאת, אז מה דעתך שנעשה מחזיר, שהיה מוכן להפוך לשטן עצמו במקרה שבו היה נלקחת ממנו השליטה, משהו קדוש, מה אתה אומר?"

עינייו של אד התרחבו באימה והוא התחיל לנענע את ראשו מצד לצד ולמלמל "לא לא לא לא לא לא לא לא"

גרינינג התרומם ונעמד מאחורי אד, הוא תפס בשערו של איש העסקים שניסה להתחנן לחייו, הניח את הקוקרי על צאוורו של אד, ובתנועה אחת חדה שיסף את גרונו של אד גון. הדם החל להתיז מצווארו של איש העסקים המסכן לכל עבר –  גרינינג עדיין החזיק את ראשו של איש העסקים וכיוון את הנוזל האדמדם שיצא מתוך גופו של האיש על מבנה הברזיה, עד שכל מבנה האבן התכסה בחומר אדום עם ריח מתכתי. שיחרר את ראשו של איש העסקים ופניו נפלו עלהאבן המכוסה בדם שלו ואז ראשו קפץ אחורה ונתקע עם מצחו על קצה הברזיה. גופתו של איש העסקים הייתה על בירכיה כשמצחו נשען על מבנה האבן של הברזיה וידייה ממוסמרות אליה על ידי שתי סכינים ודם מתיז מתוך הפתח הרחב שמזכיר חיוך מוגזם על צאוורה.

גרינינג לקח צעד אחורה ואמר, "או, תראו אותך מסתם אדם בור עשינו ממך מלאך של ממש חה חה חה חה!"

האיש הפסיק לצחוק, עצר במקומו וחשב לעצמו, "אני חושב שאני צריך להתקשר עכשיו לשוטרים."

הוא צעד אל הגופה של אד גון, התכופף והחל למשש אותה, תוך כדי חיפוש של דבר מה הוא אמר לעצמו, "איפה החבאת אותו חזרזיר קטן, איפה החבאת את זה"

לאחר כמה שניות  של חיפושים הוא הכניס את ידו לתוך הכיס האחורי של מכנסיו של אד גון ושלף משם את הטלפון הנייד של איש העסקים המנוח, הוא לחץ על המסך של הטלפון הנייד ואמר לעצמו בקול ציני, "איזה ילד שובב אתה, אדי. ובכן הגיע זמן שנתקשר למשטרה ונודיע להם על המצב המצער שאתה נמצא בו כרגע."

האיש במסכה חייג 911 בטלפון הנייד, לחץ על איקון ההתקשרות והצמיד את הטלפון לצד השמאלי של מסכתו, איפה שהאוזן שלו נמצאת. "911, איך אוכל לעזור?", ענה לו גבר צעיר מהצד השני של השיחה.

גרינינג ענה בקול עמוק ומעט לחוץ, "אה, תשמע, אה... אני לא יודע להסביר לך את זה, אבל אני חושב שמצאתי פה גופה של אדם שנרצח"

הגבר בצד השני של השיחה נשמע מופתע ושאל, "מה?! איפה אתה? זאת בדיחה?! תשמע אם זאת בדיחה אתה בצרות רציניות אדוני!"

גרינינג המשיך בהצגה, "אני לא מתבדח איתך, אדוני, באמת יש כאן אדם ממוסמר לברזיה..." הוא עצר לרגע וניסה לעצור את עצמו מלצחוק בטלפון, ואז המשיך, "אני נמצא ליד מגרש הספורט בסיינט ניקולס אבניו, יש כאן הרבה מאוד דם והכל חשוך, תשלחו לכאן ניידת בבקשה"

השוטר בצד השני השתכנע שלא מדובר בבדיחה ואמר לו, "אוקי אני שולח רכב, נראה מה יש שם... אל תעזוב את המקום בבקשה."

גרינינג חייך בתוך המסכה שלו וענה לשוטר בקול הטבעי שלו, "תודה לך", לפני שהוא ניתק את השיחה למרות ששמע שהשוטר מנסה לומר עוד משהו.

האיש במסכה הלך לכביש הכי קרוב למגרש שהיה ממש מאחורי ונעמד במכרזו בציפייה לניידת שתגיע אליו. בשעה הזו של היום לא עברו הרבה רכבים על אותו הכביש ולכן הוא הרגיש בטוח לעמוד עליו ולחכות. בכל פעם שהגיע רכב לכיוונו, האיש במסכה צעק משהו לכיוונו של הנהג שדהר בכרכרת המתכת שלו, הנהגים שעמדו לדרוס את האיש חלפו על פניו כשהוא שורט את מכוניותיהם עם הקוקרי שלו. אף אדם לא העז לעצור ברגע שהבחין במי מדובר.

כעבור זמן קצר של המתנה אורות אדומים וכחולים מילאו את השמיים לפני גרינינג הוא צחק ואמר, "סוף סוף". האיש הכניס את את הקוקרי לתוך הקייס שלה והוציא סכין קטנה יותר מתוך חגורתו. הוא וידה שהוא עומד יציב על הכביש וברגע שראה בבירור את הניידת שמתקדמת לעברו הוא החל לצעוק, "קדימה קדימה קדימה !" ברגע שהשוטרים ראו מי נמצא מול רכבם הנהג סובב את ההגה והרכב שבר שמאלה בצורה חדה כל כך שהצמיגים שלו חרקו על האספלט עד שהכביש ממש שרק. הגלגלים של הצד הימני של הרכב התרוממו לאוויר ואז נפלו בחוזקה חזרה על האספלט החם. גרינינג הראה סימן של חוסר נעימות מהרעש שגרם הרכב המשטרתי והסתובב לכיוונו. השוטרים קפצו נסערים מתוך הרכב באקדחים שלופים אל עבר גרינינג ואחד השוטרים צעק, "ידיים למעלה, פריק!"

גרינינג הרים את ידיו באוויר, עדיין אוחז בסכין ושאל, "אתה רוצה לדעת למה אני לובש מסיכה, הממ?"

השוטר צעק לגרינינג, "סתום את הפה שלך!"

גרינינג התעלם והמשיך, "זה לא כי אני מסתיר את הזהות שלי, התקשורת נתנה לי שם, והוא מוצא חן בעיניי. אני גם לא לובש מסיכה כי אני רוצה להסתיר פנים מעוותים על ידי מום מולד או צלקות כלשהן. אני לובש מסיכה כי, אני לובש את המסיכה הארורה הזאת כדי לצלק את הנפש שלך. זה צדק פואטי מבחינתי, אתה מבין, אם תיתן לכל אדם אחר את מנגנון ההסוואה שנקרא אנונימיות, הוא יצוד כל אדם שירצה, אפילו את בני משפחתו. אני... אני אוהב לחשוב על החיים כעל משחק שחמט. וכמו בשחמט, בחיים, כדי לשרוד אתה צריך להיות צעד אחד לפני כולם."

לשמוע הדברים של גרינינג שוטרים קפאו לרגע ואז שוטר אחר צעק לו, "זרוק את הסכין!"

גרינינג חייך בתוך המסכה שלו ואמר, "כוון לראש, זה פלסטיק.." ואז הטיל את הסכין שבידו אל עבר אחד השוטרים. הסכין חדרה את צווארו של השוטר הראשון והוא נפל על הרצפה כשדם נוזל מתוך צווארו ויוצר בריכה קטנה על האספלט. השוטר שצעק לגרינינג להוריד את הסכין לחץ על הדק נשקו וכדור נפלט אל עבר המסכה של גרינינג. גופו של האיש נהדף אחורה ונפל על הכביש הקר בזמן ששתי השוטרים האחרים רצו אל השוטר המדמם לנסות לעצור את הדימום. ראש הכוח שהחזיק בקשר קרא לעזרה. השוטר שירה בגרינינג בה לבצע וידוי הריגה ואז גרינינג הרים את ראשו מהקרקע ואמר, "אחח זה כאב יותר ממה שציפיתי" והחל לצחוק, ואז אמר, "טוב לפחות הצלחתי לעבוד עליך, ולחשוב שאנשים כמוך צריכים להגן על האנשים האלו מפני אנשים כמוני חה חה חה חה חה!" השוטר החליט שזה יהיה רעיון יותר טוב להביא את גרינינג למשפט במקום להרוג אותו במקום. השוטר אזק את ידייו של גרינינג מאחורי גבו והחל להוביל אותו אל הניידת. השוטר אמר לממונה עליו, "אנחנו פשוט נוסיף גם את זה לרשימת הפשעים של הבן זונה הזה."

גרינינג ששיתף פעולה עם השוטר בהתחלה עצר ואמר, "מה דעתך להוסיף עוד פשע לרשימה?"

השוטר הופתע מכוח ההתנגדות של גרינינג שלא זז ממקומו ואמר, "מה לעזא..."

באותו הרגע גרינינג בעט במפשעתו של השוטר, קפץ והעביר את ידיו האזוקות אל לפני גופו ואז זרק אותן אל מעבר לראשו של השוטר שהתקפל מאחוריו מכאב ברגע שחש שראשו של השוטר תפוס בין האזיקים משך אותו אל כיוון כתפו והשוטר החל להיחנק, אחד השוטרים שטיפל בשוטר המדמם רץ לעברם של גרינינג והשוטר הנחנק וחישמל את גרינינג בעזרת השוקר שברשותו. גרינינג נשען על השוטר שמחשמל אותו ובכך גרם לזרם אפילו יותר חזק לעבור דרך גופו וחשמל את השוטר שאחז בין ידייו. השוטר המחשמל הפסיק ברגע שהבין שיוצא עשן מראשו של השותף שלו ואז גרינינג והשוטר שזה עתה מת בגלל מכת החשמל שעברה דרך מוחו נפלו על הקרקע וגרינינג התחיל לצחוק מכאב, "אה אה אה אה אה זה מצחיק שאתם מנסים להוכיח לי שאני טועה ולא הורגים אותי אה אה אה... כמה טיפוסי"

השוטר שהבין שעוד אחד משותפיו, מחבריו מת שלף את אקדחו והתכוון להרוג את גרינינג, "תשתוק מפלצת, אתה הולך לגהינום עכשיו!" הוא דרך את הנשק ועמד ללחוץ על ההדק בזמן שדמעות זולגות מעינייו.

"עשה זאת, תהפוך למפלצת, כמו שאר בני האדם שמאבדים את השליטה המדומה שלהם במציאות, קדימה, עשה זאת, עשה זאת!", השתעל גרינינג.

השוטר האחראי רץ לכיוונם של גרינינג והשוטר, וצעק, "אל תעשה את זה ג'ק, אל תיפול למלכודת שלו!"

גרינינג, צעק בתגובה לשוטר שעמד לירות בו, "אל תקשיב לו... תממש את הרצונות שלך, קדימה, תראה לי מה זה, שלח אותי לגיהנום!"

השוטר היסס והחליט שהוא לא יורה בגרינינג, במקום זה הוא התכופף והוריד את המסכה מפניו של גרינינג. המסכה חשפה מתחתיה פנים של גבר בשנות השלושים המוקדמות לחייו עם שיער שחור קצר ועומד ועינייו חומות. בדיוק כמו שציין האיש לא היו לו שום מומים או צלקות, למעשה הדבר היחיד שהיה לא בסדר עם פניו של גרינינג היה סימן גדול ואדום על הלחי הימני שלו מפגיעת הכדור במסכתו. השוטרים גררו את גרינינג לתוך הרכב שלהם וזרקו אותו במושב האחורי מכיוון שזה היה משותק זמנית בגלל מכת החשמל שקיבל מהשוקר של השוטר ג'ק.

השוטרים התניעו את הרכב ונסעו לכיוון תחנת המשטרה הקרובה. ברכב הייתה דממה עד שאחד השוטר האחראי לחץ על לחצן הפי טי טי של מכשיר הקשר שלו ואמר, "שתי גברים נפולים על הכביש ליד סיינט ניקולס אבניו, השפן בכובע, רות."

לפני שהשתיקה הצליחה שוב להשתלט על סלון הרכב, גרינינג פצח בדיבור, "אוקי בנים, החלטתי שאספר לכם את האמת"

ג'ק התסכל הצידה ואמר בטון עצבני נורא, "תשתוק לפני שאתחרט ואשים לך כדור בין העיניים, תספר את כל מה שיש לך לספר לשופטים!"

עינייו של גרינינג נפערו בזלזול והוא אמר, "למה אני לא מופתע שאיש כמוך שלא יכל להרוג פצוע מאיים להרוג אדם אזוק וחסר ישע, אה?"

ג'ק רצה להכות את גרינינג באקדחו אבל השוטר הממונע עליו אמר, "תירגע ג'ק, תן לו לדבר. קדימה, בוא תספר לנו מה שאתה רוצה, גרינינג..."

גרינינג התרחב במושב האחורי, נאנח קלות ואמר, "דבר ראשון שמי הוא מת'יו נייט. דבר שני גם אני הייתי פעם שוטר אז אני מבין בדיוק מה אתם עוברים עכשיו, באמת."

ג'ק התעצבן עליו עוד יותר ואמר, "אתה מאמין לדבר הזה, דבון? באמת? שוטר... כן בטח, שוטר בחיים לא היה עושה דבר כזה, תספר את השקרים שלך למישהו אחר!"

האיש במושב האחורי קיבץ את עינייו ואמר, "אתה לא מפתיע אותי בכלל, ג'קי. אתה כמו כל שאר האנשים בעולם הזה – תקועים בתוך קופסת קרטון קטנה וחושבים שהם שולטים במצב, אבל איך אתם יכולים לשלוט במשהו כשאין לכם מושג מה נמצא מעבר לפינה, אה? איך אתה או כל אחד אחר יכול לדעת מה יקרה מחר, הרי ברור שברגע שהמצב נהיה קצת קשה כולכם מפסיקים להיות אדיבים ואנושיים, בעצם לא, רק כשאתם מראים את הטבע הפראי והחייתי הזה שטמון באנשים קטנים ובורים כמוכם – אתם הופכים לאנושיים. אני לא המפלצת כאן, אני הוא רק האדם שראה עוד חתיכה בפאזל, חתיכה שאף אחד אחר לא זוכה לראות."

השוטר האחראי, דבון, הרגיע את ג'ק ושאל בהיסוס, "ומה היא החתיכה הזאת, מת'יו?"

"אתה מבין, נורתי פעם, בחזה, ריאה אחת קרסה והמוח הפסיק לקבל חמצן בכמות מספקת, אתה מבין מה זה אומר, נכון?", אמר הגבר.

דבון ענה לו בחוסר ביטחון קל, "מוות קליני?"

גרינינג חייך וענה, "בדיוק... מוות קליני... נכנסתי לקומה למשך תקופה של שמונה חודשים... ואתה יודע מה גיליתי בזמן הזה, אה? אשאל אותך שאלה אחרת, אתה מוכן לגלות מה גיליתי?"

"אוי תפסיק לבלבל כבר, אתה סתם עוד משוגע שהחליט שהוא המשיח?", גער בו ג'ק.

גרינינג גיחח ואמר, "כלל וכלל לא, אבל מה שכן גיליתי שם הוא שכולנו מגיעים למקום שאני אוהב לקרוא לו 'גיהנום' – ברגע שאתה מת, ברגע שמוציאים לך את החוט של ההכרה אתה מגיע למקום מסוים, לא רק אתה, כולם. טובים, רעים, זקנים, צעירים, כולם כולם כולם!

"עד כמה שאני יודע המקום הזה נועד כדי להכשיר את תודעה שלך, הנשמה שלך אם תרצה, לחיים אחרים, ואתה יודע איך זה נעשה? הרשה לי לספר לך מנסיון.... הזכרונות שלך נמחקים בכוח. דמיין שמשייפים לך את המוח לאט לאט עם פומפיה את המוח... אני חושב שזה יהיה יותר נעים אם יעשו את זה למען האמת.

"כי אתה מבין כשאתה מת, אתה מגיע חשוך ורטוב. אתה מרגיש כאילו אתה שוחה בתוך ג'לי בהתחלה לפחות. זה לא נשמע נורא, זה שאתה חושב נכון? נכון! בהתחלה זה כל מה שיש – חושך מוחלט ותחושה של משהו חצי מוצק חצי נוזלי מסביבך ואז מגיע הפחד... איפה אני? למה אני כאן? מה יקרה לי עכשיו? יש כאן עוד מישהו? בתוך מה אני שוחה? מה זה, משהו זז מתחתי... משהו זז לידי... הלו? יש פה מישהו, משהו? הלו? בבקשה עזרו לי... בבקשה תגידו לי מה קורה כאן, בבקשה.... אבל הפחד הזה רק גדל וגדל וגדל עד שהוא מתחיל להכאיב לך, אבל הכאב שם הוא לא פיזי, הוא נפשי, והוא נורא, אבל זה רק השלב הראשון."

השוטרים השתתקו, הם לא ידעו איך להגיב למה שהאיש ישב במושב האחורי של ריכבם אומר.

גרינינג המשיך, "אתם מבינים בנים, השלב הבא, אחרי שאתה כבר כל כך תשוש מהפחד שאתה מתרגל עליו, השלב הבא הוא הזיות... אתה מתחיל לראות פרצופים, דמויות, כל דבר שהוא... דברים שכנראה לא נמצאים שם באמת, זה כנראה רק ניסיון להתמודד עם בדידות אבל יחד עם הדמויות והפרצופים מופיעה חשדנות ועם החשדנות החזיונות נהיים יותר ויותר קשים בהתחלה הדמויות והפרצופים מדברים איתך, מספרים לך כמה שרע להם, כמה כואב להם, כמה הם מקנאים בך זה רק החלק הקל של זה. עם הזמן הדמויות והפרצופים נהיים יותר יותר מעוותים, יותר ויותר ואז הפחד חוזר... אתה מתחיל לפחד שגם אתה תגיע למצב של הדמויות והפרצופים, שגם לך יעשו את מה שאתה עושה להם עמוק עמוק בנפש שלך.

"באותו הזמן מתחילות הצרחות, והאורות חה חה חה חה. כן כן, אתם שומעים נכון, יש שם גם אורות וצרחות שהן לא הזיות כלל וכלל, כל כמה זמן אתה רואה שמתקרב אליך ובכל פעם שהוא עובר מעליך אתה שומע צרחות מקפיאות דם, רק לכמה שניות בודדות, אבל זה מרגיש כמו נצח שם... וזה כואב, וזה מפחיד... אתה מפחד יותר ויותר, אבל הדמויות והפרצופים נעלמים, במקום זה התדירות של האורות והצרחות מתגברת, מתחזקת! בשלב הזה כל מה שאתה יכול לחשוב עליו זה הרגע הזה שבו אתה תהיה מקור הצרחות האיומות האלו.

"רק אז מגיע הדבר הנורא באמת, השלב שבו אתה מתחיל להרגיש כאילו משהו אוחז בך ואז הפחד הופך לאימה והאימה רק מתחזקת ומתחזקת יחד עם האחיזה הזאת שאתה מרגיש שרק לוחצת עליך יותר יותר, עד שהאימה הופכת לבלתי נסבלת ואז הכיף האמיתי מתחיל... אתם יודעים למה? קדימה תשאלו... חה חה חה"

ג'ק שנראה מוטרד במיוחד ממה ששמע עכשיו, הוא שאל בהיסוס ולא באמת רצה לשמוע את התשובה של גרינינג, "ל..למה?"

גרינינג חייך ואמר, "כי אז אתה מתחיל להרגיש כאילו קורעים אותך לגזרים, במשך נצח הכאב מרגיש יותר גרוע מכל דבר אחר שתרגיש אי פעם, אתה מרגיש כאילו שורפים אותך חיי בזמן שחותכים אותך לחתיכות קטנות, מורידים ממך את העור, מטביעים אותך, חונקים אותך, אונסים אותך, יורים בך, מוחצים אותך, כל דבר, כל כאב שאפשר לדמיין וכאילו שאי אפשר, אתה מרגיש את הסבל הזה ביחד, ללא הפסקה, ללא זמן לנשום – אתה מנסה לצעוק לעזרה או כדי לקבל הקלה כלשהי לכאב אבל הוא רק מתגבר, אתה מתחיל לשחות בו, אתה מתחיל לטבוע בו, אתה מתחיל לאבד את עצמך בו, אתה מתחיל לשכוח שאתה קיים בכלל, אתה מאבד את זה, אתה מאבד הכל חוץ מהכאב הזה שגדל וגדל וגדל וגדל ללא הרף וככל שאתה צועק יותר כך כואב לך יותר, אבל גם אם תפסיק לצעוק הכאב רק ימשיך לגדול עד שלא ישאר ממך דבר.

"אתם יודעים מה הבנתי אחרי שהתעוררתי חזרה לעולם החיים, שאין לשום דבר כאן משמעות, בסופו של יום, או שמונים שנה – כולנו נגמור באותו קבר של כאב עד שנהפוך לשום דבר. זה דבר שגרם לי לחשוב על בני האדם הבורים שהולכים אל גורלם כמו חבורת כבשים."

דבון שאל, "על ידי כך שאתה רוצח אנשים אתה חושב עליהם?"

גרינינג ענה לו, "לא... אני רק עושה מכמה מהם דוגמא כדי שהאחרים יתעוררו ויבינו שכל העולם הדמיוני הזה שהם בנו, כל האמונות שלהם, הדעות שלהם, כל זה – הכל מזויף ומיותר, אני רוצה להראות להם את האמת"

דבון הגיב לו, "אני רוצה להסכים איתך, אבל אני לא יכול ואני מאוד מקווה שכל מה שאמרת כאן הוא רק ניסיון להפחיד אותנו"

גרינינג צחק ואמר, "יש גיהנום, הייתי בו".

הוא צחק שוב והתבונן אל מחוץ לחלון וראה את תחנת המשטרה מתקרבת ואמר, "כמעט הגענו בנים, וזה אומר שהגיע הזמן לטריק האחרון שלי!"

השוטרים הסתובבו עליו כשהעיניים שלהם פעורות בתדהמה, גרינינג נשך את החוט שהיה על כתפו ומשך בו עם שינייו.  ג'ק צעק "מה קורה כאן?"

עשן ירוק החל למלא את חלל הרכב והשוטרים החלו להיחנק, עד מהרה דבון איבד שליטה בהגה והרכב החל להסתחרר על הכביש עד שהתנגש במהירות של שישים מייל לשעה בתוך פסל הלוגו של תחנת המשטרה. עוצמת הפגיעה הייתה כל כך חזקה שכל החלק הקדמי של הניידת נמעך ושני השוטרים שישבו מלפנים הפכו לעיסת שרירים ועצמות שמהן נוזל דם בצידי הרכב שהתהפך על גבו.

גרינינג זחל אל מחוץ לניידת כמעט ללא פגע, ואמר לעצמו, "ואוו! לזה אני קורא לדפוק את הראש!"

הוא הוציא מכיס מכנסיו סיכה ופתח איתה את האזיקים שהגבילו אותו וזרק אותם על הרצפה. לאחר מכן הוא חזל חזרה לתוך הרכב והוציא את המסכה המגועלת מדם שלו ששכבה על יד גופתו של ג'ק, הוא עטה אותה ואז שוב זחל אל מחוץ לרכב. ברגע שגרינינג היה מחוץ לרכב הוא ראה שמחכים לו עשרה שוטרים חמושים בפתח תחנת המשטרה כשהנשקים שלהם מופנים עליו. גרינינג צחק והרים את ידיו אל האוויר ואז אמר בביטחון, "אתם לא תהרגו אותי... אין לכם סיבה, כי החוקים שלכם אלו שאתם חיים על פיהם בזמנים נוחים כמו זה מונעים מכם לעשות זאת, אני לא בדיוק מאיים על עשרה שוטרים חמושים..."

צליל יריה נשמע, גרינינג התסתכל על הבטן שלו, הווסט החום שלו החל לקבל גוון אדמדם ונוזל חם החל לגלוש במורד גופו.

"או שכן", פלט גרינינג לפני שמטח של כדורים חדרו לגופו.

השוטרים המשיכו לירות על גרינינג עד שנגמרו להם הכדורים. בסוף המטווח עליו, גופו היה מלא חורי כניסה ויציאה של כדורים והוא נפל על רצפת האספלט שעליה אדם. בסוף המטווח, גרינינג עוד היה בהכרה חלקית והוא צחק ואמר, "הוכחתם את הנקודה שלי, אני לא המפלצת כאן... המפלצות כאן הן אתם..."

שלוש שעות לאחר הוצאתו להורג של "גרינינג" מת'יו נייט, בא סגן ניצב גורדון מיילס, מפקד תחנת משטרת דריידן לבדוק מהו מצב נתיחת הגופה של הפושע המדובר, במקום למצוא את הפתולוג המשטרתי, מייקל שניידר, הוא מצא את דלת חדר המתים פתוחה במקצת. סגן הניצב דחף את הדלת כדי לגלות שהחדר חשוך ונראה שומם, הוא קרא, "מייקל, אתה כאן? מייקל?"

לא נשמע תגובה מתוך החדר, הקצין נכנס פנימה ושלף את אקדחו האישי, הוא מישש את הקיר עד שמצא את מתג האור, הוא לחץ עליו ומה שהוא מצא הפיל אותו על רגליו: במרכז החדר הייתה ישובה גופתו של מייקל שניידר כשגרונו משוסף ולשונו בולטת מתוך החתך בגרון, ידו של הפתולוג המשטרתי עמדה מלפני גופתו כשאצבעותיה כולן חוץ מהאצבע המשולשת מקופלות אחורה ועל הקיר מאחורי הגופה היה כתוב בדם –

"הגיהנום לא מוכן לקבל אותי חזרה כרגע!"