סיפור מקורי לחלוטין על ראש סירנה

כותב: Skitax

הייתי בן 12 אז, כבר עברו הרבה שנים אך אני עדיין מרגיש כאילו שזה קרה רק אתמול. טוב לא כאילו שאי פעם אצליח לשכוח את זה, זה ימשיך לרדוף אותי בסיוטים, למעשה סיוטים על הדבר הזה זה כל מה שאני חולם. אני בספק אם אי פעם אצליח לשנות את זה. אני מחליט לספר לכם את הסיפור הזה דווקא עכשיו, אחרי כשבע שנים, כי סוף סוף אזרתי אומץ. טוב זה מה שכולם היו אומרים, כל מי שממציא שטויות ומפרסם אותם באינטרנט. טראומה זה לא משהו שמתגברים עליו בקלות ובטח לא רוצים לספר לכולם, זה לא דבר שמעדיפים להיזכר בו. רוב הסיפורים האלה שתמצאו ברחבי האינטרנט מזויפים. אבל שלי לא. לא בדיוק אכפת לי אם תאמינו או. אז אם ככה למה בכלל החלטתי בכל זאת לפרסם את הסיפור המזעזע והמטריד הזה שהרס לי את הילדות והשאיר אותי מצולק? טוב, אני חייב לפרסם, כי אם לא אהיה בסכנה. באותו היום חגגו לי יום הולדת, אמא שלי לא הייתה בחיים כבר היא, נפטרה ממחלת לב, לא הייתי ילד עם הרבה חברים משום שאף אחד לא רצה להתחבר לפריק חובב על טבעי ומשחקי מחשב, ככה שבמסיבת יום ההולדת נכחו רק אבי וסבתי . הלכנו למחנאות ביער הקרוב לבית, יער יחסית קטן שכבר הכרתי די טוב, בגלל שאהבתי דברים על טבעיים והייתי ילד קטן הם הסכימו לרעיון שלי, לא אשקר בהתחלה קצת התנגדו אבל עם קצת בכי והתחננויות הם הסכימו. חשוב לציין שהלכנו בלילה, אחרת איפה יופיעו כל הרוחות?! זו הייתה הטעות של חיי. באותו היום בו התחננתי אליהם גם הלכנו לחגוג לי יום הולדת שם. לקחנו עוגה קנויה מהסופר נרות יום הולדת ואבני שיוף מיוחדות להדלקת אש, לא לקחנו מצית כי רציתי לשמור את זה מיוחד לקחנו גם פנס כמובן ועוד דברים שמיותר להגיד כי מובן מאליו... הלכנו די עמוק ליער עד שהגענו למקום שאפשר לקרוא קרחת יער אך קטנה מאוד שכבר ידעתי שקיימת שם. השעה הייתה 12 בלילה בדיוק. הוצאנו את העוגה מיד אחרי השעה 12, זה היה הזמן בו התחיל היום החדש הרי, יום הולדתי. שכחנו את הנרות. אבל היה צריך אש. אי אפשר לשייף את האבנים ישר מעל הנרות כי לא באמת יקרה משהו לחוט. סבתי החליטה שהיא הולכת לשוטט עם פנס ולמצוא זרדים קטנים עליהם נדליק אש ומהם ניקח עלה קטן ואיתו נדליק את הנרות. אנחנו חיכינו במשך משהו כמו שתי דקות. עד ששמענו צרחה איומה מכיוון לא ברור. הלב שלי דפק יותר חזק מהנשימות שלי אפילו. אבא שלי התעלף, הוא כבר היה די מבוגר ולא יכל לעמוד בפחד הזה שיקרה משהו לאמו, היה לו לב חלש. התאפסתי על עצמי ואזרתי אומץ. ניסיתי להעיר את אבי אך כלום לא עזר. קיוויתי שיתעורר בקרוב. יצאתי לאותו הכיוון בו סבתי הלכה מבלי להשאיר שום שובל שאוכל לעקוב אחריו על מנת לחזור. המשכתי ללכת וכלום. היער מלא קולות צרצרים וחוץ מזה שקט. אני החלטתי לחזור לאבי אך איבדתי את הדרך. משוטט ביער מפינה לפינה ומפוחד לא יודע מה לעשות עם עצמי, שמעתי משהו הולך מסביבי, לא ברור איזה כיוון, רעש של מקלות נשברים? עלים נושרים? מיד שמעתי צליל בתדר גבוה בצורה שבחיים לא שמעתי. אטמתי את אוזניי אבל זה עבר דרך כפות ידי. לא ידעתי איך אני יוצא מהסיוט הזה, ממשהו שאפשרי רק בתור מדע בדיוני. לא ידעתי מה לעשות , ילד קטן ומפוחד משוטט לבדו ביער בחושך מוחלט. הרעש הפסיק. דממה. כלום. "למה אתה מפחד ממני" ? "לא אפגע בך". שמעתי את זה באוזן ימין. צרחתי כל כך חזק שנפגעו מיתרי הקול שלי. זה היה, זה היה כמו רדיו מדבר, כמו איכות סאונד של רדיו עוד בכניסה למערה, מעט קטוע ולא ברור אבל מובן. מה זה היה? מה זה הדבר הזה שמסתובב לידי ומפיק צלילים כאלה גבוהים? ומשמיע צלילים בדיוק כמו רדיו? אבא שלי התחיל לצעוק. דוד! דוד! איפה אתה? אמא? לאיפה נעלמת? הוא קרא לי ולאמו. ראיתי פנס מתחיל להתקדם לעברי, ניצלתי! ניצלתי! לפחות ככה חשבתי... הוא התקרב והתקרב עד שיכולתי לראות את פניו כשהוא התקרב מספיק, הוא נעמד דום. קפוא. משהו עצר אותו. הוא היה מולי אך הסתכל לעבר מה שנמצא מאחורי והפנס גם האיר לשם. הסתובבתי. זו הייתה מפלצת עצומה ורזה להחריד, כל כך רזה שראו את עצמותיה על פני בשרה המת, היא הייתה בגובה של משהו כמו שלושים וחמישה מטרים מוקפת בכבלים מכף רגל ועוד ראש. היא שנאה את האור. היא שלחה את ידה הארוכה על עבר אבא שלי ושמה את אוזנו צמוד לראש שלה, לראש בצורת הסירנה שלה, היא הוציאה את אותו התדר הגבוהה. האוזן השמאלית שלי נפגעה קשות. לאחר שהצעקה נפסקה ההכרה שלי חזרה להיות ממוקדת, ידה הייתה מלאת דם. גופתו של אבי שרויה על הרצפה ומפורקת לחתיכות. הקאתי מיד, מזועזע ומפוחד. לא יודע מה לעשות התחלתי ,לאיזה כיוון , כל כיוון. המשכתי לרוץ שומע מאחורי צעדים כבדים ורועשים צרחות חזקות וקולות מתחלפים.

בנס הצלחתי לראות בניין מואר והתחלתי לרוץ לעברו. סוף סוף! הצלחתי להגיע לכביש הקרוב והייתה שם מנורה. נצמדתי למנורת רחוב, בוהה ביצור הזה בצורה ברורה, הכל ברור , הכל מואר . היצור החליט לחזור אל עבר היער השחור. הפעם באמת ניצלתי. המשכתי לרוץ לעבר הבניין על מנת למצוא בית או דירה קרובה, להעיר מישהו ולבקש ממנו שיחת טלפון. מצאתי את הבית הקרוב, ביקשתי שיפתחו לי, אמרתי להם כי זה דחוף. הם פתחו לי. מיד התקשרתי למוקד המשטרה. הם שלחו לשם כוחות. הם לא באמת האמינו לי, עוד בשיחה עם הנציגה. אבל כשילד באמצע הלילה מדווח על דבר כזה צריך להתייחס לזה ברצינות. הם אמרו שישלחו לשם שוטרים, אותי לקחו באמבולנס מיד לאחר שהתקשרתי למשטרה, טיפלו באוזניי. לא היה מי שיטפל בי אז נלקחתי לפנימייה. הם רצו לשמור את התשובה רחוקה ממני כי ידעו שאני אחלה עוד יותר. שבע שנים עברו מאז ויום אחד קראה לי אחת מהעובדות למשרדה. ישבו שם שני שוטרים עם מבט רציני על פניהם. הם סיפרו לי הכל. הם סיפרו כי סבתי נעלמה כלא הייתה, גופתו של אבי נמצאה מפורקת לחתיכות ואוזנייה חסרות. הוא נקבר בבית הקברות מחוץ לעיר. הייתי בוגר מספיק כדי שהם יספרו לי. הם אמרו שלאחר מחקרים רבים לא נמצא ביער שום דבר חשוד או מסתורי שיכל לגרום לדבר שכזה. ידעתי שהם חושדים בי, אבל הם בחיים לא קראו לי למחקרים ובירורים. לא ברור לי למה.

לאחרונה היה לי סיוט קצת שונה מהרגיל, הוא כרגיל היה על המפלצת הזאת. אבל הפעם היא דיברה, היא תמיד הייתה מדברת אליי אבל הפעם משהו היה קצת שונה, הרגשתי כאילו המילים שלה באמת נשמעות באוזניי וכאילו שאני בכלל לא ער. בקול של רדיו ישן היא אמרה. תפיץ אותי, גלה אותי, עבר זמן רב מאז עשיתי כיף.

> ©הזכויות של כל הקריפיפסטות המוצגות באתר זה שמורות לכותבים המקוריים שלהם - אין להפיץ/ להקריא/ להעתיק את התוכן ללא אישור המפרסם. לפרטים נוספים: tomerc2712@gmail.com©
>
>