Jedinstvo prijeti Srbima

**Nije daleko vrijeme kada će postati očigledno da srpski socijal - komunisti ne mogu biti čak ni dosljedni nacionalisti.**

U zabludi su oni koji misle da su šestorica »patuljaka« (šefovi patuljastih jugoslovenskih država) napravili pregovarački pomak time što su se iskristalisale razlike između njihovih političkih koncepata U izvorištima tih razlika sadržana je sva nemuštost koncepata koji su transformisani po kodu političkih ambicija njihovih rodonačelnika.

Potvrda toga je i »prerana« kulminacija S-H razlika u građanski rat, koji je umesto mere moći postao mera nemoći suprotstavljenih vojskovođa. U ovoj situaciji aktuelni pregovarači su zreli za popravne izbore, jer su legitimitet svojoj vlasti obezbedili u vremenu ondašnjeg kakvog-takvog mira.

Ako se bude išlo po redosledu nužde, novu i neumitnu proveru svoje vlasti prvo bi morao da obavi srpski narod, a to podrazumeva i proširenje na jedno funkcionalno »otkriće« - da srpski narod nije samo tamo gde je Srbija! Komesari u dijaspori redovno javljaju Slobodanu Miloševiću da Srbi van Srbije jedino u njemu vide svog vođu, što ima značaj tek utešnog laskanja, jer je takvih informacija iz same Srbije sve manje. Naprotiv,krvna slika srpstva pokazuje znake opasne anemije: na Kosovu (gde se začela homogenizacija) Srbi su se u učvršćivanju vlasti podelili na »starosedeoce« i »došljake«, u slavonsko-baranjskoj regiji došlo je do rascepa u SDS-u, po liniji razumnih i ekstremista; od ranije je poznat spor na doktorskoj relaciji Rašković-Babić (pri čemu će Milan Babić lako revidirati svoj stav, nakon susreta Miloševića i Tuđmana, da je svaki razgovor sa »ustaškim vlastima« »izdaja srpstva i Krajine«) značajno je neslaganje među članovima rukovodstva Udruženja Srba iz Hrvatske u Beogradu, ozbiljne podele među srpskim intelektualcima izaziva i konstituisanje Srpskog nacionalnog saveta. . . Šta je, ili ko, tako surovo podelio srpski narod? Jasno je da nema tog argumenta kojim bi se početak novog raskola mogao pripisati manje ili više tradicionalnim neprijateljima srpstva spolja. Sva odgovornost pada na aktuelnu politiku srpskog rukovodstva, čijusu retrogradnost počeli neoprezno da slede i ostali.

»Čini mi se da je jedinstvo svih političkih stranaka i građana Srbije u pogledu ovih pitanja potrebnije više nego ikad. Jedinstvo bi izražavalo, možda, ključnu pomoć Srbima u Krajini. A to nesretno nejedinstvo, ta nesloga koja, s vremena na vreme, kulminira, redovno se vesto koristi od strane Vrhovništva Hrvatske«.

Uz svu opreznost dra Pavića Obradovića, potpredsednika Skupštine Srbije, ova izjava ipak otkriva epicentar srpske nesloge i, po otrcanoj matrici patriotizma, locirajući neprijatelja, poziva na još jednu nacionalnu mobilizaciju. Da je patriotizam srpskog rukovodstva iole iskren, izjave poput ove dobile bi nedvosmislenu potvrdu i srpske vlade i Skupštine. Međutim, kad je u Skupštinu Srbije stigao telegram sa zahtevom za pripajanje Slavonije i Baranje Srbiji, usledio je taktički komentar da taj zahtev potiče od neovlašćenog predlagača! Ko bi, ma i u najboljim željama mogao da razume ovaj cinizam?

Moralo se nekako reagovati na ove apele prepune paničnog straha, pa je naprečac zakazana vanredna sednica Skupštine i to iz neobjašnjivih razloga zatvorena - Od patriotizma iza zatvorenih vrata, odakle je dopiralo i zveckanje oružjem, došlo se tek do Deklaracije o mirnom rešavanju jugoslovenske krize, protiv građanskog rata i nasilja (pun naziv dokumenta). Ova Deklaracija je pokazala svu inferiornost Skupštine u hijerarhiji vlasti u Srbiji, pri čemu je pre postala alibi Miloševiću u pregovorima, nego traženi izraz podrške kakav su očekivali barem neki Srbi iz Hrvatske.

Ostalo je da se nagađa samo šta znači poruka da će se pružiti »sva potrebna pomoć« Srbima u Hrvatskoj. Najznačajnija tačka ove deklaracije jestav da u rešavanju jugoslovenske krize treba da učestvuju i međuparlamentarne grupe.

Deklaraciju je pokušao da minira poslanik opozicije Milan Paroški, predlogom da se donese nedvosmislena odluka o podršci prisajedinjenju SAO Krajine, Slavonije, Baranje i Zapadnog Srema Republici Srbiji. Ovaj potez je bio svojevrsna provokacija i test odlučnosti srpskom rukovodstvu, ne bi li se izmerila stvarna razdaljina između deklarativne i konkretne podrške srpskog rukovodstva. To što ovaj predlog nije dobio podršku nije i znak da po potrebi ne može i da se reafirmiše, i to kao džoker u nekoj oštrijoj varijanti pregovora Tu je Paroški, svesno ili ne, obavio značajan posao za Miloševića i njegovu vladu.

UMIRUJUĆA DEKLARACIJA
Ljude treba osloboditi straha i osposobiti za dijalog
*U javnosti ima dosta nagađanja o stavu Demokratske stranke u vezi sa Deklaracijom o mirnom rešavanju jugoslovenske krize koju je usvojila Narodna skupština Srbije.*
Ta Deklaracija ima osnovnu intenciju da smiri situaciju. S jedne strane se želelo pokazati kako se sve stvari moraju rešavati mirnim dijalogom, a ona, naravno, pledira i za očuvanje jugoslovenske zajednice. S obzirom na incidentne situacije i napetost zbog osećanja ugroženosti Srba ona govori o tome da će srpski parlament brinuti i pomoći srpskom narodu, ali osnovno u njoj su poruka i poziv na razum, na neizazivanje incidenata i na neupotrebu sile. loš važnije u njoj je poziv na pravo i ustavnost. Dakle, ona niti potvrđuje niti inspiriše dalje jednostrane odluke bilo koje opštine. Naravno, jasno je da je to sve počelo mnogo ranije i već je stvoren jedan pravni vakuum. Onog trenutka kad su pojedine republike počele, a sad su to učinile sve, da ignorišu savezni ustav, kad su proglašavani nevažećim savezni zakoni,tada je i stvorena situacija potpuno nehijerarhizovanog prava sa svim ovim posledicama. Ima u Deklaraciji doduše tvrđih tonova, što je odraz stranačkih snaga u Parlamentu, ali mislim da sama po sebi deluje umirujuće, obzirom na zahteve koji postoje oko pripajanja pojedinih delova drugih republika Srbiji, što bi moglo da isprovocira rat.
*Koliko je Deklaracija obavezujuća za srpsko rukovodstvo?*
Ona to jeste utoliko što je u njoj izražena volja parlamenta, bez obzira što jedan deo ljudi nije bio prisutan kad se o tome glasalo. U svakom slučaju to je bio stav parlamenta o postojećoj krizi. On obavezuje ljude koji predstavljaju Srbiju da se drže načela poštovanja Ustava, zakonitosti i traženja mirnog rešenja, bez upotrebe sile.
*Ne vidite li vi možda u tome, u inicijaciji jednog novog prilaza Srbima van Srbije i neku vrstu novog nacionalnog testa za srpsku opoziciju?*
- Ne vidim zbog čega bi to bio neki poseban test, jer tu je reč o odnosu koji bi trebalo da proizlazi iz internacionalnih prava, pa onda i iz saveznih prava i Ustava. Najveća greška koja se kod nas čini proističe iz nerazumevanja, a potom i mišljenja da je moguće nepoštovati građanska prava tako što se možemo pozvati na suverenitet bilo kao Jugoslavija - kada kao zemlja kršimo neke (zavodeći svaki čas vanredna stanja, izvodeći tenkove itd, ne obaveštavajući o organizacije), kao što je i širenje straha, takođe, kršenje ljudskih prava. Što se tiče Srba u Hrvatskoj, to je specifičan problem. Zaprepašćen sam izvesnom da tako kažem nepragmatikom hrvatskih vlasti što ljudskim pravima kao što su pravo na kretanje, pravo zaštite od straha, pravo na kulturni i nacionalni identitet, suprotstavljaju suverenost. Želi se demonstrirati suverenost tamo gde nijedna zemlja na svetu nije suverena. Danas sve zemlje koje su u Ujedinjenim nacijama nisu suverene u tom smislu da mogu da rade što god hoće na svojoj teritoriji i da krše ljudska prava. Svaka držva, a kamo li delovi države, odriče se apsolutnog suvereniteta u sferi ljudskih i građanskih prava. To su internacionalizovana prava. Insistiranje na takvom suverenitetu uvek izaziva otpore. Sa Srbima u Hrvatskoj ima još jedan dodatni problem koga ne treba kriti - još uvek su živa sećanja na stradanja kojima su bili izloženi samo zbog svoje etničke pripadnosti Da ne budem krivo shvaćen, to isto važi i za Srbe koji moraju razgovarati sa Albancima a ne ih tretirati kao svet koji ima samo da kušuje i kome za poslanika možeš postaviti koga hoćeš. Ljude treba osloboditi straha i osposobiti ih za dijalog.
*Koliko je valjan stav hrvatskih vlasti da bi se lakše dogovorile sa Srbima u Hrvatskoj da nema tutorskog odnosa iz Srbije?*
Ne znam da li je reč o tutorskom odnosu, ali to ne smeta da se razgovara. Postoje ljudi za može reći da su u vezi sa Beogradom i u tom smislu postoji nešto što ste nazvali tutorskim i, ali postoji i ogroman broj ljudi koji su izvan toga. Postoji sto hiljada Srba koji žive u Zagrebu. Dakle, ako oni u Kninu imaju nekakav specijalni odnos ili vezu sa Beogradom, a tih sto hiljada Srba iz Zagreba to sigurno nemaju. Reč je o mnogo intelektualaca koji su sastavni deo te države i njene inteligencije. Ako neko želi, on savršeno lako može da stupi u kontakt sa tim ljudima koji nisu ni politički ni ekonomski zavisni od Beograda ili bilo koga. Slično je i u Beogradu, gde ima veliki broj Šiptara i ne vidim razlog da se ovde, takođe s tim ljudima uspostavi normalan dijalog, da oni budu most i veza za razgovore na Kosovu. Ne mora se u politici sve svoditi na pobednike i pobeđene.
*Nije izvesno da u tom pravcu može presudno da pomogne konstituisanje Srpskog nacionalog saveta.*
- Zavisno od smera razvoja situacije. Ako se pokaže da su parlamentarne grupe ili nadležne institucije sposobne da uspostave komunikaciju onda bi nekakva tela kao što su nacionalni saveti bila čista dekoracija. Međutim, ako bi stvari išle sadašnjim smerom, onda je dosta važno da se iddjuče u rešavanje nacionalnih problema što šira tela, naravno sa savetodavnim karakterom i bez prava da donose odluke, jer su za to nadležni parlamenti. Problem je u uključivanju velikog broja Srba koji žive van granica Srbije, gde je važno pitanje opstanka velike etničke grupe o čijoj se sudbini radi u eventualnom razgrađivanju Jugoslavije pri čemu ne bi moglo doći do odlučivanja jednog uskog političkog kruga, pogotovo ne jedne ličnosti.
□ M. B

Primetno je da pokušaji patriotske dresure u Narodnoj skupštini, delom otkriveni u napred citiranoj izjavi potpresednika Obradovića sve žešće bivaju demaskirani. Poslednja zabeležena reakcija je ona od strane poslanika SPO i književnika Slobodana Rakitića: »Kad god pokrenemo pitanje demokratije, onda se pokreću pitanja nacionalnih interesa, kao da smo mi protivu nacionalnih interesa. Ovde dolazi do takmičenja ko je veći patriota i ko bolje misli o Srbiji i o njenim nacionalnim interesima. O tome nećemo ovde da licitiramo.« Veoma je indikativno da pozivi za nacionalno zbijanje, uz poneku patriotsku ćušku, da se ne srne raditi protiv Srbije, dolaze isključivo iz vladajuće partije i nekih njoj satelitskih stranaka. Sve je očitije da je to poslednji adut ošamućenog Miloševića, pri čemu se rapidno smanjuje broj optužbi za »izdaju srpstva« koje su njegovi saradnici sejali do sada u svakoj prilici.

Srpski intelektualci se sve brže oslobađaju dejstva kolektivne nacionalne hipnoze i jasno određuju svoje pozicije. Jedan od čelnika SPO, Milan Komnenić, na jednoj tribini je vrlo ilustrativno sagledao situaciju: »Do juče su Srbi na Kosovu bili taoci srpske politike, danas su to Srbi u 'zapadnim krajinama'. Vladajući u Srbiji manipulišu tamošnjim Srbima, a njihova je nesreća nastala spregom hrvatskog nacizma i srpskog boljševizma.« Govoreći istom prilikom o Srpskom nacionalnom savetu, dr Košta Čavoški je prvo podsetio na Miloševićeve stavove od pre nekoliko godina - kad je ovaj kritikovao srpski nacionalizam, Akademiju, Srpsku pravoslavnu crkvu - i zaključio: »Kada doskorašnji anacionalni komunisti nude nacionalni program, to im je više pojas za spašavanje, nego istinska želja za srpskim nacionalnim programom.« Nije daleko vreme kad će postati očigledno da srpski socijal-komunisti ne mogu da budu čak ni dosledni nacionalisti.

Dosledan je zato Vuk Drašković, koji je u svom brzopoteznom stilu isprašio dobar deo kandidata za Srpski nacionalni Savet (dr Mihailo Marković, dr Budimir Košutić, dr Slobodan Vučetić, Miodrag Perišić, dr Dušan Kanazir, Brana Crnčević, dr Milan Babić, dr Slobodan Unković), ne ostajući dužan ni Matiji Bećkoviću ni Dobrici Ćosiću. »Odmah sam posumnjao, i to pred svim prisutnim javno i rekao; da je po sredi režija srpskih komunista, odnosno pokušaj njihov da poljuljanu vlast štite nacionalnim kišobranom«, piše Drašković u delu svog pisma Bećkoviću. Draškovićev stil - sve ili ništa - pokazuje se sve efikasnijim. Samo budala ga sada može i sme optužiti za izdaju srpstva pa je stoga maratonsko emitiranje tv-snimaka sa martovskih demonstracija iskorišćeno da bi se Drašković u narodu što više satanizovao.

GLUPI VLADIN ODGOVOR
Krajišnici imaju pravo na srbijansko državljanstvo
Milan Paroški (34), predsednik je Narodne stranke iz Novog Sada i zajednički poslanik svoje stranke i SPO u Narodnoj skupštini Srbije. Na kontroverzne nastupe, predloge i inicijative Paroškog navikli su i poslanici i novinari. Medu prvima je zbog čestih nastupa nazvan Lepom Brenom, među drugima skandal-majstorom. Njegov poslednji predlog da Skupština Srbije podrži prisajedinjenje SAO Krajine, Slavonije, Baranje i Zapadnog Srema Srbiji, šokirao je i poslanike i srpsku vladu koja je odmah reagovala i odbacila predlog Paroškog. Nekoliko minuta pre nego što su taj predlog odbacili i poslanici razgovarali smo sa Milanom Paroškim.
*Nije li Vaš predlog dolivanje ulja na vatru?*
- Ne može biti dolivanje ulja, jer predlog polazi od činjenice da su Hrvatska i Slovenija proglasile svoj puni suverenitet i suspendovale savezni ustav i zakonodavstvo. To je najveći presedan u ustavnopravnoj materiji u Jugoslaviji. Sve posle toga postaje manje bitno.
*I u vašem predlogu i u Deklaraciji Skupštine Srbije pominje se pomoć Srbima van Srbije. U čemu je razlika i kako Vi tu pomoć zamišljate?*
- Deklaracija ne daje zakonska rešenja. Da bi neka pomoć bila konkretna i sasvim legitimna, ova skupština onda mora da je ozakoni, a Deklaracijom, koja nije zakonski tekst, to se ne može. Dakle, ovom odlukom bi trebalo da se precizira na kojim osnovama i zbog čega se daje Vladi mogućnost da pruži materijalnu, tehničku i administrativnu pomoć. Odluka se donosi po istoj proceduri kao zakon i ima izvršnu, nalogodavnu funkciju Dakle, odluka bi legitimisala osnov za pružanje pomoći i to, pre svega, po pravu državljanstva koje srpski narod po ovakvoj odluci ostvaruje u Srbiji Za sada srpski narod na teritorijama doskorašnje Republike Hrvatske, odnosno Nezavisne republike Hrvatske, nije mogao da ostvari svoje pravo na republičko državljanstvo, prema tome nije mogao da bude obezbeden nikakvom državnom zaštitom. Pošto su republike primame suverene države, taj deo srpskog naroda je ostao bez elemenata državnosti od trenutka kad je SAO Krajina posledično, nakon suspenzije saveznog ustava u Hrvatskoj, preuzela na sebe funkciju državnosti. Kako pokrajina ne može da ima funkciju državnosti, nužno je da država, u ovom slučaju Republika Srbija, tu funkciju zadovolji i u SAO Krajina, a po osnovu državljanstva Srba u Krajini, pošto su svoje državljanstvo izgubili.
*Koliki je udeo Srbije i SAO Krajina u narušavanju suvereniteta saveznih organa i institucija?*
- Veliki. Prvo, jer je i Srbija svojevremeno, u aprilu prošle godine, podržavala državni udar Ante Markovića, izveden sa ciljem da se savezna komunistička skupština i vlada održe na vlasti iako Savez komunista Jugoslavije nije više postojao. Tada je moralo doći do saveznih izbora po važećem slovu ustava, a tonije učinjeno. Marković je izvršio tihi državni udar, a gospoda Milošević i Jović se tome nisu protivili iz razloga što im je želja bila da se na saveznom nivou zadrže komunistički organi vlasti. Situacija je danas identična, posle četiri samoproduženja samomandata Saveznog veća Skupštine SFRJ. Prema tome, iz činjenica da ustavnim putem ne rešavamo jugoslovensku krizu, tj. da se bez ustavnih izmena dolazi do nekakvih pregovora o sudbini Jugoslavije, što je nelegitiman proces, da se priča o konfederaciji koja ne postoji kao pojam u Ustavu, da se susreću neovlašćeno predsednici republika i pregovaraju o sudbini zemlje - ima učešća Srbije u narušavanju Jugoslavije, ali je ono posredno, izazvano ideološkim razlozima. Konkretno, kod republičkog razbijanja Jugoslavije prednosti u tome imaju Slovenci, pa Hrvati. Nisam siguran da u onim poslovima ideološke podrške Anti Markoviću aprila prošle godine Srbija nije više doprinosila od ostalih. Opametili su se valjda kad su videli da Marković završava posao za slovenaćki i hrvatski separatizam, ali još uvek nisu spremni da ga ruše, jer svakog dana mogu izazvati krizu njegove vlade povlačenjemministara Srba iz te vlade, ili povlačenjem srpskih delegata u Veću republika i pokrajina, odnosno Saveznom veću.
*A udeo SAO Krajina?*
 - SAO Krajina je tu posredno uvedena kao priča, pri čemu se sve zasniva na tome da oni priznaju savezni ustav. Prema tome, oni ne mogu biti razbijači Jugoslavije i jedino što im je ostalo, posle ukidanja republičkog državljanstva, jeste da podržavaju jugoslovensku opciju.
*Nije li inicijativa došla pred Skupštinu koja u svemu ovome ima sekundarni značaj u odlučivanju? l da li ova Vaša inicijativa ide na ruku Slobodanu Miloševiću?*
 - Ne može ni on mahati ovim odgovorom vlade na moj predlog, jer je taj odgovor glup, ali to i priliči ovoj vladi koja je vrlo nekompetentna.
*Da li ste glasali za Deklaraciju Narodne skupštine?*
- Bio sam protiv, i to je zapisnički konstatovano.
□ M. B

Ideološka suprotstavljenost Vuka Draškovića srpskoj vlasti izraženija je nego u nastupima ostalih stranaka Ujedinjene opozicije Srbije. Tu se može nazreti i početak pukotine među opozicionim partijama pri čemu se u drugi plan potiskuje umerenija Demokratska stranka. U tu pukotinu, naizgled neprimetno, klin zabijaju socijalisti, tražeći novu šansu za svoj opstanak, svesni da sudbinu njihove vlasti kroje ne Srbi van Srbije, već oni unutar nje. Dirigovano ili ne, na ruku im idu mediji i čaršija koji su se tračevima i direktnim uvredama okomili na lidera demokrata dr Dragoljuba Mićunovića i njegove saradnike. Iz intonacije tih napada naziru se optužbe da Demokratska stranka počinje da koristi, poput socijalista, funkcionalni nacionalizam. Političko taktiziranje čelnika Demokratske stranke procenjuje se i kroz njihovo angažovanje u aktivnostima oko konstituisanja SNS-a, mada je dr Zoran Đinđić održao značajnu distancu u tom poslu, unaprijed eliminišući Dobricu Ćosića kao mogućeg predsednika SNS-a. Veliku štetu ugledu ove stranke naneo je njihov član i poslanik Slobodan Vučković, koji je prvo potpisao neobjektivni i frizirani izveštaj o martovskim demonstracijama da bi, očigledno po stranačkoj direktivi, svoj potpis naknadno povukao!

Malo je verovatno da bi još jedan srpski rascep, onaj medu opozicionim strankama, podupro na duži rok oronulu piramidu sadašnje vlasti. Verovatnije je da bi ubrzao njen pad, jer bi radikalizovao delovanje svake stranke pojedinačno. Saznanje o ovim nacionalnim mini-raskolima, sa različitim predznacima (politički, ideološki, socijalni), zbog te svoje raznorodnosti, ne predstavlja kartu na koju mogu igrati drugi narodi ili rukovodstva u Jugoslaviji. I autohtoni Srbi i »prečani« će se susresti na koti spasa - i svog i ostalih u zemlji - onog trenutka kad ostane ogoljen stvarni krivac nacionalne demonizacije Srba Možda se to ogoljavanje, zbog veštački stvorene ratne psihoze, čini sporim, a valjda je to i zbog toga što je i dijaspora srpskog naroda velika. Za rat u ovakvim evropskim prilikama zaista su potrebni fanatici, a takvih je, ne računajući pojedine ratne zamorčiće, danas u srpskom narodu, ipak malo. Po mnogo čemu sudeći, Srbija je sve dalje od rata, a sve bliže novim izborima.

Milan Bečejić

Danas 9. 4. 1991.