Ідр

Ідр у грі ГВИНТ: Відьмацька карткова гра

## Характеристики

**Ідр** (пол. *Idr*) — чудовисько, штучно створене Ідарраном з Уливо.

## У книжках Сапковського

*Він жив, тільки щоб убивати.*
*Лежав на нагрітому сонцем піску.*
*Відчував тремтіння ґрунту, донесене притиснутими до землі перистими вусиками та щетинками. Хоча тремтіння лишалося віддаленим, **Ідр** відчував його виразно й чітко; орієнтуючись на нього, міг окреслити не тільки напрямок і темп пересування жертви, але і її вагу. Для більшої частини хижаків, що полювали схожим чином, вага здобичі мала вирішальне значення— скрадання, атака та переслідування призводили до втрати енергії, яку треба було компенсувати енергетичною вартістю поживи. Більшість подібних до Ідра хижаків відмовлялися від нападу, якщо здобич була занадто малою. Але не **Ідр**. **Ідр** існував не для того, аби їсти та підтримувати рід. Не для того його створили.*
*Жив він, щоб убивати.*
*Обережно пересуваючи ніжки, він виліз із ями від поваленого дерева, переповз замшілу колоду, трьома стрибками подолав вітролом; наче дух, промайнув галявину, занурився в зарослий папороттю підлісок, розтанув у гущавині. Рухався швидко та безшелесно, чи бігом, чи стрибаючи, наче величезний коник.*
*Занурився в сухостій, припав до підліску сегментованим панциром черева. Тремтіння ґрунту ставало все виразнішим. Імпульси від вібрисів та щетинок **Ідра** вкладалися в картину. У план. **Ідр** уже знав, як дістатися до жертви, у якому місці перетяти їй шлях, як змусити втікати, як довгим стрибком упасти на неї ззаду, на якій висоті вдарити та тяти гострими, наче бритви, жувальцями. Тремтіння та імпульси вже вибудовували в ньому радість, що її відчує, коли жертва заборсається під його тягарем, ейфорію, яку дасть йому смак гарячої крові. Розкіш, яку він відчує, коли повітря роздере вереск болю. Він трохи тремтів, розкриваючи та закриваючи клешні й педіпальпи.*
*Вібрації землі були надто виразні, а ще вони розділилися. **Ідр** уже знав, що жертв більше, скоріше троє, а може, і четверо. Під двома ґрунт трусився звично, тремтіння третьої вказувало на малі вагу й масу. Четверта ж — якщо й справді була якась четверта — породжувала тремтіння нерегулярні, слабкі та невпевнені. **Ідр** знерухомів, напружився й виставив антени над травою, досліджував рух повітря.*
*Тремтіння ґрунту нарешті просигналізувало про те, на що **Ідр** чекав. Жертви розділилися. Одна, найменша, лишилася позаду. А та четверта, невиразна, зникла. Був то фальшивий сигнал, брехливе відлуння. **Ідр** не став звертати на нього увагу.*
*Мала здобич іще більше віддалилася від інших. Ґрунт затрясся сильніше. І ближче. **Ідр** напружив задні ніжки, відштовхнувся й стрибнув.*
[...]

*Чоловік, який тягнув візок із хмизом, крикнув, у Ґеральта на очах його підкинуло на сажень угору, а кров бризнула з нього широко та рясно. Він упав, аби відразу підлетіти знову, цього разу двома стікаючими кров’ю шматками.*
[...]

*Сірий, плаский, багатоніжковий і неймовірно швидкий абрис уже віддалявся від візка та першої жертви.*
[...]

*Він наздогнав потвору, стрибнув, придавлюючи підбором одну із задніх ніжок. Якби не миттєвий відскік, втратив би ногу: сіре створіння крутнулося з несамовитою спритністю, а його серпоподібні жувальця клацнули, схибивши на волосину. Раніше, ніж відьмак відновив рівновагу, потвора відштовхнулася від землі та атакувала. Ґеральт захистився рефлекторним, широким і досить хаотичним ударом меча, відкинув потвору. Рани їй не завдав, але перехопив ініціативу.*
*Скочив, дострибнув, тнучи від вуха, розрубуючи панцир на пласкому цефалотораксі. Раніше, ніж приголомшене створіння оговталося, другим ударом відсік йому ліве жувальце. Потвора кинулася на нього, махаючи лапами, намагаючись жувальцем, що лишилося, заколоти його, наче тур. Відьмак відрубав їй і те, друге. Швидким зворотним ударом відхльоснув одну з педіпальп. І знову рубанув по цефалотораксу.*
— Поява та опис чудовиська **Сезон гроз, ст. 8**
*— А за це, — Ґеральт вийняв із кишені й кинув на стіл другу пластинку, — ви відповідальність несете?*
*— Ідарран з Уливо, — сказав нарешті Пінетті на диво тихо й на диво невпевнено. — Учень Альзура. Я й не думав…*
*— Звідки ти це маєш, відьмаче? — Аксель Рябий нахилився через стіл. — Яким чином ти це здобув?*
*— Ти питаєш так, наче не знаєш, — відповів Ґеральт. — Я видлубав це з хітину потвори, яку вбив. І яка раніше прикінчила щонайменше двадцятеро людей у цих місцях. Щонайменше, бо я думаю, що набагато більше. Думаю, що вбивала вона роками.*
*—Ідарран… — пробурмотів Тарвікс Сандоваль. — А перед ним Маласпіна та Альзур…*
*— Але це не ми, — сказав Зангеніс. — Не ми. Не Ріссберг.*
*— Дев’ята експериментальна модель, — додала в замисленні Бірута Ікарті.— Бета-версія. Дванадцятий…*
*— Дванадцятий екземпляр, — підхопив Ґеральт не без злостивості.— А скільки ж таких було всього? Скільки їх створено? Відповіді про відповідальність я не потребую, це зрозуміло, бо це ж не ви, не Ріссберг, ви чисті й бажаєте, щоби я в те повірив. Але хоча б скажіть, — бо це ви знаєте напевне, — скільки таких іще крутиться в лісах й убиває людей. Скількох таких треба буде знайти. І зарубати. Хотів я сказати «елімінувати».*
— Розмова з чарівниками про номерну пластину Ідра **Сезон гроз, ст. 121**
## Гра «ГВИНТ: Відьмацька карткова гра»

Ідр представлений золотою картою фракції чудовиськ — Ідр.