העטיפה והגייזל

## The Shroudling and the Guisel (Realms of Fantasy, October 1994)

**נקודת הזמן של הסיפור**: סיפור קצר וצדדי של זילזאני, אודות מרלין, אירוע שתחילתו בספר העשירי, נסיך התוהו (1991).

הקדמה מתוך הספר Realms of Fantasy (ממלכות הפנטזיה): סיפור זה עוסק בענייניו של מרלין, בנו של קורווין, מהמקום שהשארתי אותו בסוף הספר נסיך התוהו, הספר העשירי והאחרון בסדרת אמבר שלי. בתור נסיך אמבר מצד אביו ונסיך תוהו מצד אמו.

למרלין יש בעיות רבות - ובנוסף לבעיות אלו הוא מוצא עצמו כיורש בשושלת המלוכה לכס ממלכות התוהו, תפקיד שהתפנה לאחרונה, תפקיד שהוא אינו שש לתפוס. הוא הרגיש שהוא מוגן היטב מתפקיד זה מאחר והיו לפניו מספר תובעים שקדמו לו בשרשרת הירושה. למרבה הצער, לאחרונה, הם מתו מהר מאוד, בדרך כלל באמצעים שאינם טבעיים. הוא חושד שיש לאמו, דארה, ולאחיו למחצה, מנדור, יד בזה. אבל לאחרונה הוא התמודד עם שניהם בדו-קרב קסום, ונראה שהיו להם מחשבות שניות אודותיו, האם אחד מהם יצליח להושיב אותו על כס המלכות?. הזמן יגיד. בינתיים הוא הלך לאחד מבתי ההארחה של מנדור, בתקווה לשנת לילה טובה.

התעוררתי בחדר חשוך, התעלסתי עם גברת שלא זכרתי שהלכתי איתה לישון. החיים יכולים להיות מוזרים. גם מתוקים בצורה מוזרה לפעמים. לא היה לי הרצון להרוס את המפגש שלנו, והמשכתי עוד ועוד במה שעשיתי וכך גם היא עד שהגענו לנקודת השיא ולאחריה היינו ברגע של איזון ומנוחה.

עשיתי תנועה בידי השמאלית ואור-רוח קטן (spirit-light) הופיע, זוהר מעל ראשינו. היה לה שיער שחור ארוך ועיניים ירוקות, עצמות הלחיים שלה היו גבוהות ומצחה רחב. היא צחקה כשהאור נדלק וחשפה זוג שיני ערפד. לא היה סימני דם בפיה, מה שגרם לי להיראות לא מנומס איכשהו כאשר נגעתי בצוואר שלי בחיפוש אחר זכר לכאב.

      "עבר הרבה זמן, מרלין," היא אמרה בשקט.

      "גברת, יש לך יתרון עלי," אמרתי.

היא צחקה שוב. "בקושי," היא ענתה, והיא נעה באופן כזה שהסיח את דעתי לחלוטין, מה שגרם לכל שרשרת האירועים להתחיל מחדש מצידי.

      "לא הוגן," אמרתי, בוהה בעיניה הכחולות העמוקות כים, לטיפתי את פניה החיוורות. היה שם משהו נורא מוכר, אבל לא הצלחתי להבין אותו.

      "תחשוב" היא אמרה, "כי אני רוצה שיזכרו אותי."

      "אני...רנדה (Rhanda)?" שאלתי.

      "האהבה הראשונה שלך, כפי שאתה היית שלי," היא אמרה בחיוך, "שם במאוזוליאום. ילדים משחקים, באמת. אבל זה היה מתוק, לא כך?"

      "זה עדיין", עניתי וליטפתי את שערה. "לא, אף פעם לא שכחתי אותך. אף פעם לא חשבתי שאראה אותך שוב, אחרי שמצאתי את הפתק הזה שאומר שההורים שלך לא התירו לך יותר לשחק איתי... הם חשבו שאני ערפד."

      "זה היה נראה כך, נסיך הכאוס ואמבר שלי. החוזקות המוזרות שלך והקסמים שלך...."

      הסתכלתי על הפה שלה, על הניבים השלופים שלה. "דבר מוזר שמשפחה של ערפדים אוסרת," הצהרתי.

      "ערפדים? אנחנו לא ערפדים," היא אמרה. "אנחנו בין אחרוני התכריכים (shroudlings). נותרו רק חמש משפחות מאיתנו בכל התמונות הסודיות של כל הצללים מכאן ועד אמבר - והלאה, הלאה, מהמקום הזה ואל תוך התוהו."

      חיבקתי אותה חזק יותר וחיים ארוכים של ידע מוזר חלפו בראשי. מאוחר יותר אמרתי, "סליחה, אבל אין לי מושג מה זה תכריכים (shroudlings)."

      מאוחר יותר היא הגיבה, "אופתע מאוד אם היית יודע, כי תמיד היינו גזע סודי." היא פתחה את פיה, וראיתי באור כיצד הניבים שלה נסוגים אל תוך פיה והפכים לשיניים רגילות.

      "הם מופיעים בזמנים של תשוקה ובזמני אכילה", היא העירה.

      "אז את כן משתמשת בהם כמו ערפד," אמרתי.

      "או כגול (ghoul)" היא אמרה. "בשרם אפילו יותר עשיר מדמם."

      "'שֶׁלָהֶם?" שאלתי.

      "זה מאלה שהיינו לוקחים."

      "ומי הם יכולים להיות?" שאלתי.

      "אלו שהעולם יהיה טוב יותר בלעדיהם," אמרה. "רובם פשוט נעלמים. מדי פעם, עם משתה של ג'וקרים, נותרו רק חלקים מחלקם".

הנדתי בראשי.

      "גברת התכריכים (shroudlings), אני לא מבין," אמרתי לה.

      "אנחנו באים והולכים לאן שהיינו. אנחנו עם לא מזוהה, עם גאה. אנחנו חיים לפי קוד כבוד שהגן עלינו מפני כל הבנתך. גם מי שחושד בנו לא יודע לאן לפנות כדי לחפש אותנו. "

      "בכל זאת אתה באה ואומרת לי את הדברים האלה."

      "צפיתי בך הרבה מחיי. לא היית בוגד בנו. גם אתה חי לפי קוד."

      "צפית בי הרבה מהחיים שלי? איך?"

      אבל הסחנו זה את זאת אז והרגע הזה הגיע לסיומו. עם זאת, לא הייתי נותן לרגע הזה למות. לבסוף, כששכבנו זה לצד זה, חזרתי על זה. עם זאת, עד אז היא הייתה מוכנה לזה.

      "אני הצל החולף במראה שלך," היא אמרה. "אני מסתכלת החוצה, אבל אתה עדיין לא רואה אותי. לכולנו יש את חיות המחמד שלנו, אהובי, אדם, מקום או תחביב. אתה תמיד היית שלי".

      "למה את באה אליי עכשיו, ראנדה?" שאלתי. "אחרי כל השנים האלה?"

      היא הסיטה את מבטה.

      "אולי תמות בקרוב," אמרה לאחר זמן מה, "ורציתי להיזכר בימים המאושרים שלנו יחד בווילדווד (Wildwood)."

      "למות בקרוב? אני חי בסכנה, אני לא יכול להכחיש את זה. אני קרוב מדי לכס המלכות. אבל יש לי הגנות חזקות - ואני חזק יותר ממה שאנשים חושבים."

      "כפי שאמרתי, צפיתי," היא הצהירה. "אני לא מפקפקת ביכולת שלך. ראיתי אותך תולה לחשים רבים ושומר עליהם. את חלקם אני אפילו לא מבינה."

      "את קוסמת?"

      היא הנידה בראשה. "הידע שלי בעניינים האלה, למרות שהוא נרחב, הוא אקדמי בלבד", אמרה. "הכוחות שלי נמצאים במקום אחר."

      "איפה?" שאלתי.

      היא סימנה לעבר הקיר שלי. אני התחלתי. לבסוף, אמרתי, "אני לא מבין."

      "תוכל להגביר את הדבר הזה?" שאלה, מהנהנת לעבר אור הרוח שיצרתי בקסם.

      עשיתי כך.

      "עכשיו תעביר אותו לקרבת המראה שלך."

      עשיתי גם את זה. המראה הייתה חשוכה מאוד, אבל גם כל שאר הדברים היו כך בבית ההארחה של מנדור, המקום שבו בחרתי לבלות את הלילה בעקבות הפיוס האחרון שלנו.

קמתי מהמיטה וחצתי את החדר. המראה הייתה שחורה לחלוטין, ללא השתקפות של דבר. "מוזר," הערתי.

      "לא," היא אמרה. "סגרתי את המראה ונעלתי אותה אחרי שנכנסתי לכאן. כך גם כל מראה אחרת בבית זה".

      "נכנסת דרך המראה?"

      "כך עשיתי. אני חייה בעולם המראה."

      "והמשפחה שלך? וארבע המשפחות האחרות שהזכרת?"

      "כול הבתים שלנו קיימים מעבר לגבולות ההשתקפות."

      "ומשם את נוסעת ממקום למקום?"

      "אכן."

      "ברור, כדי לשמור על חיות המחמד שלך. ולאכול אנשים שאת לא רואה בעין יפה?"

      "גם זה."

      "את מפחידה, ראנדה." חזרתי למיטה, והתיישבתי על הקצה שלה. אחזתי בידה והחזקתי אותה. "וטוב לראות אותך שוב. הלוואי שהיית באה אליי מוקדם יותר."

      "וכך אכן עשיתי" היא אמרה "משתמשת בכישופי השינה של הגזע שלנו".

      "הלוואי שהיית מעירה אותי."

      היא הנהנה. "הייתי רוצה להישאר איתך, או לקחת אותך איתי הביתה. אבל בחלק הזה של חייך אתה מביא סכנות מוסמך."

      "זה נראה ככה," הסכמתי. "בכל זאת...למה את כאן עכשיו, מלבד המובן מאליו?"

      "הסכנה התפשטה. זה מערב אותנו עכשיו".

      "למעשה חשבתי שהסכנה בחיי הצטמצמה קצת לאחרונה", אמרתי לה. "הצלחתי להביס את הניסיונות של דארה ומנדור לשלוט בי ולהגיע להבנה כלשהי איתם".

      "בכל זאת הם זממו."

      משכתי בכתפי. "זה הטבע שלהם. הם יודעים שאני יודע, והם יודעים שאני יכול להם. הם יודעים שאני מוכן אליהם עכשיו. ואחי יורט... נראה שגם אנחנו הגענו להבנה. וג'וליה... התפייסנו. אנחנו--"

      היא צחקה. "ג'וליה כבר השתמשה ב'פיוס' שלך כדי לנסות להפנות את יורט נגדך. צפיתי. אני יודעת. היא מעוררת את קנאתו ברמזים שעדיין אכפת לה ממך יותר מאשר ממנו. מה שהיא באמת רוצה זה להסיר אותך, ביחד עם השבעה שנמצאים איתך במירוץ - והאחרים שעומדים מוכנים. היא תהיה בעתיד מלכה בכאוס."

      "היא בכלל לא אתגר לדארה," אמרתי.

      "מאז שהיא ניצחה את ג'אסרה, הייתה לה דעה גבוהה על עצמה. לא עלה בדעתה שג'אסרה התעצלה והפסידה בתכסיס, לא בעניין של כוח. היא מעדיפה להאמין כי כוחה שלה גדול ממה שהוא. וזו החולשה שלה. היא תתאחד איתך כדי להרחיק אותך כמו גם כדי להחזיר את אחיך למסלול הנגדי לך."

"תודה על האזהרה - למרות שבאמת יש רק שישה אחרים המועמדים לכס המלכות. בסדר הירושה אני מספר אחת. חצי תריסר מעמידים פנים הופיעו לאחרונה. אמרת שבעה. יש אחד שאני לא יודע עליו?"

      "יש את הנסתר," היא אמרה. "אני לא יודעת מה שמו כדי להגיד לך, למרות שאני יודעת שראית אותו בבריכה של סוהוי. אני מכירה את המראה שלו, כאוטי ואנושי. אני יודעת שאפילו מנדור רואה בו יריב ראוי בכל מה שקשור למזימות. לעומת זאת, אני מאמינה שמנדור היא הסיבה העיקרית לכך שהוא הרחיק את עצמו אל הממלכה שלנו. הוא מפחד מנדור".

      "הוא נמצא בעולם המראה?"

      "כן, למרות שהוא עדיין לא מודע לקיומנו שם. הוא מצא את המקום בתאונה כמעט בלתי אפשרית, אבל הוא פשוט חושב שהוא גילה תגלית מופלאה - דרך סודית ללכת כמעט לכל מקום, לראות כמעט כל דבר בלי שיגלו אותו. האנשים שלנו נמנעו מהמודעות שלו, תוך שימוש בדרכים שהוא לא יכול לתפוס ולא יכול לפנות אליהם. זה הפך אותו להרבה יותר חזק ומסוכן בדרכו לכס המלכות".

      "אם הוא יכול להסתכל החוצה - אפילו להקשיב - דרך כל מראה מבלי שיזהו אותו; אם הוא יכול לצאת החוצה; לרצוח מישהו ולברוח באותו מסלול - כן, אני יכול להבין את זה".

      הלילה נראה פתאום קר מאוד. עיניה של ראנדה התרחבו. עברתי לכיסא שבו זרקתי את הבגדים שלי והתחלתי להתלבש בעצמי.

      "כן, תעשה את זה," היא אמרה.

      "יש עוד, לא?"

      "כן. הנסתר איתר והחזיר תועבה לממלכה השלווה שלנו. איפשהו, הוא מצא גייזל (guisel)."

      "מה זה גייזל?"

      "ישות מחוץ למיתוסים שלנו, כזו שחשבנו שהושמד זה מכבר בעולם המראה. יצורים מסוגו כמעט השמידו את כל התכריכים (shroudlings). מפלצת, נדרשה משפחה שלמה כדי להרוס את מה שחשבו שהוא האחרון שבהם."

      חגרתי את חגורת החרב שלי ונעלתי את המגפיים שלי. חציתי את החדר אל המראה והרמתי את ידי לפני השחור שלה. כן, זה נראה מקור הקור.

      "סגרת אותם ונעלת אותם?" אמרתי. "כל המראות בסביבה הזו?"

      "הנסתר שלח את הגיזל דרך המראות כדי להשמיד תשעה מיריביו לכס המלכות. הוא בדרכו עכשיו לחפש אחר העשירי: אתה עצמך."

      "אני מבין. הדבר הזה יכול לשבור את המנעולים שיצרת על המראות?"

      "אני לא יודעת. לא בקלות, לא הייתי חושבת. זה מביא את הקור, לעומת זאת. זה אורב ממש מעבר למראה. הדבר הזה יודע שאתה כאן."

      "כמו מה הדבר הזה נראה?"

      "צלופח מכונף עם הרבה רגליים וטפרים. אורכו כ-10 מטרים."

      "אם נכניס את זה?"

      "זה יתקוף אותך."

      "אם ניכנס למראה בעצמנו?"

      "זה יתקוף אותך."

      "באיזה צד זה חזק יותר?"

      "אותו הדבר בשניהם, אני חושבת."

      "טוב, לעזאזל! אנחנו יכולים להיכנס דרך מראה אחרת ולהתגנב אליו?"

      "אולי."

      "בואי ננסה. קדימה."

היא קמה, התלבשה במהירות בבגד אדום כדם, והלכה אחרי דרך קיר לחדר שהיה למעשה מרוחק כמה קילומטרים. כמו רוב אצילי הכאוס, אחh מנדור מאמין בשמירה על בית מגורים מפוזר. מראה ארוכה נתלתה על הקיר הרחוק בין השולחן לשעון כאוס גדול. השעון, ראיתי, עמד לצלצל. גדול. שלפתי את החרב שלי.

      "אפילו לא ידעתי שזה כאן," היא אמרה.

      "אנחנו נמצאים במרחק מה מהחדר שבו ישנתי. תשכחי מהמרחב. קח אותי לשם."

      "מוטב שאני אזהיר אותך קודם" היא אמרה. "על פי המסורת, אף אחד מעולם לא הצליח להרוג גיזל בחרב, או רק באמצעות קסם. גיזלים יכולים לספוג לחשים והצלפות של כוח. הם יכולים לספוג פצעים איומים ולשרוד."

      "יש לך הצעות?"

      "תבלבל אותו, תכלא אותו, תגרש אותו. זה אולי עדיף מאשר לנסות להרוג אותו."

      "בסדר, נשחק עם זה כמו שזה. אם אני אסתבך בצרות קשות, את תברחי מכאן."

      היא לא ענתה אלא לקחה את ידי ונכנסה אל המראה. כשעקבתי אחריה, שעון הכאוס העתיק החל לצלצל בפעימה לא סדירה. החלק הפנימי של המראה נראה זהה לחדר שממנו הגעתי, אבל הפוך.

ראנדה הובילה אותי לנקודה הרחוקה ביותר של ההשתקפות, שמאלה, ואז צעדה מעבר לפינה.

      הגענו למקום מעוות ודמדומים של מגדלים ובתי מגורים גדולים, שאף אחד מהם לא היה מוכר לי. האוויר נשא פה ושם מקבצים של קווים גליים ועקומים. היא ניגשה לאחד מהם, הכניסה את ידה הפנויה וצעדה דרכו ולקחה אותי איתה. יצאנו לרחוב עקום שלאורכו בניינים מעוותים.

      "תודה," אמרתי "על האזהרה ועל ההזדמנות להכות."

      היא לחצה לי את היד.

      "לא רק בשבילך, אלא גם בשביל המשפחה שלי, אני עושה את זה."

      "אני יודע את זה," אמרתי.

      "לא הייתי עושה את זה אם לא הייתי מאמינה שיש לך סיכוי נגד הדבר הזה. אם לא הייתי עושה זאת, פשוט הייתי מזהירה אותך ואומרת לך את מה שאני יודעת. אבל אני גם זוכרת יום אחד... בוויילדווד...כשהבטחת להיות האלוף שלי. נראיתה לי אז כגיבור אמיתי".

      חייכתי כשנזכרתי את אותו יום קודר. קראנו סיפורים על אבירות במאוזוליאום. בהתקף אצילות הובלתי אותה החוצה בזמן שהרעם התגלגל, ועמדתי בין סימני הקבר של בני תמותה לא ידועים - דניס קולט, רמו וויליאמס, ג'ון גאונט - ונשבעתי להיות האלוף שלה אם אי פעם היא תצטרך אחד. היא נישקה אותי אז, ואני קיוויתי לאיזו נסיבות מרושעות מיידיות שאוכל להתעמת בשמה.

אבל אף אחת מהנסיבות לא התרחשה.

      התקדמנו, והיא ספרה דלתות, נעצרה בשביעית. "זה," היא אמרה, "מוביל דרך הקימורים אל המקום שמאחורי המראה הנעולה בחדר שלך."

      שחררתי את ידה ועברתי על פניה.

      "בסדר," אמרתי, "הגיע הזמן להתגייזל (time  to go a-guiseling)" והתקדמתי.

הגייזל חסך לי את הטרחה לבדוק את הקימורים והוא הגיח לפתע לפני שהספקת להגיע לשם.

האורך של היצור הזה היה כעשרה או שניים עשר רגל, הוא היה חסר עיניים ככל שיכולתי לראות, עם דופק פועם במהירות הנובע מהמקום בו חשבתי שראשו נמצא. הוא היה ורוד מאוד, עם פס ארוך וירוק העובר על גופו בכיוון אחד, וכחול בכיוון השני. הוא הרים את קצה הראש שלו שלושה או ארבעה מטרים מעל פני הקרקע והתנדנד. זה השמיע צליל חריקה. והוא הסתובב לכיוון שלי.

מתחתיו היה פה גדול וזוויתי כמו של כריש; הוא פתח וסגר אותו כמה פעמים וראיתי שיניים רבות. נוזל ירוק, כנראה ארסי, טפטף מפיו והעלה קיטור ברגע שנגע בקרקע.

      חיכיתי שהוא יגיע אליי, וזה קרה. למדתי את הדרך שבה הוא זז - מהר, כפי שהתברר - באמצעות עדר הרגליים הקטנות שלו.

החזקתי את הלהב שלי לפני בתנוחת en garde בזמן שחיכיתי להתקפה שלו. סקרתי את הקסמים שלי.

הוא עלה, ואני פגעתי בו עם כשפי ה-Raway Buick וה-Blazing Outhouse שלי.

בכל מהלחשים שלי, הוא קפא על מקומו וחיכה שהלחש יתחיל לפעול. האוויר נעשה קריר והאדים עלו סביב פיו וחלקו האמצעי.

זה היה כאילו הוא מעכל את הקסם שלי ומאיץ אותו במורד נתיב האנטרופיה שלו.

כאשר הקיטור הפסיק, הוא התקדם שוב ואני פגעתי בו בכישוף הכלים החשמליים הדמנטיים שלי (Demented Power Tools spell). שוב, הוא נעצר, ללא תנועה והאדים עלו שוב.

הפעם מיהרתי קדימה והכיתי בו מכה גדולה עם החרב שלי. זה צלצל כמו פעמון, אבל שום דבר אחר לא קרה, ואני נסוגתי לאחור.

"נראה שהוא אוכל את הקסמים שלי ומפריש אדים" אמרתי.

      "זה צוין על ידי אחרים", הגיבה ראנדה.

      אפילו כשדיברנו, הוא דחף את גופו, הזיז את הפה הנורא הזה למעלה, והוא זינק לעברי. דחפתי את הלהב שלי במורד הגרון שלו בזמן שציפורניו הארוכות תפסו אותי. זזתי לאחור כשהוא סגר את פיו על חרבי, ושמעתי צליל נפץ. נשארתי אוחז רק בניצב החרב שלי. זה חתך את הלהב שלי. מפוחד, הרגשתי את הכוח החדש שעולי בי כשהפה שלו נפתח שוב.

      שערי הספיקארד נפתחו, ואני פגעתי ביצור בכוח גולמי מאיפשהו בצל. שוב, הדבר היה נראה קפוא כשהאוויר סביבי התקרר. קרעתי את עצמי ממנו, מדמם מעשרות פצעים קטנים. התגלגלתי משם וקמתי על רגלי, עדיין מצליף בו עם הספיקארד, החזקתי אותו קפוא.

ניסיתי להשתמש בלהב כדי לבתר אותו, אבל כל מה שזה גרם זה שהוא אכל את ההתקפה שלי ונשאר קפוא כפסל של קרח ורוד.

הושטתי את ידי דרך הצל, מצאתי לעצמי להב אחר. בעזרת הקצה שלו, ציירתי מלבן באוויר, עיגול בהיר במרכזו. והשלכתי על הציור הזה את כוח ההרצון והתשוקה שלי. לאחר רגע הרגשתי מגע.

      "אבא! אני מרגיש אותך אבל אני לא יכול לראות אותך!"

      "גוסטוויל" אמרתי "אני נלחם על החיים שלי, וככל הנראה גם של רבים אחרים. בוא אליי אם אתה יכול."

      "אני מנסה. אבל מצאת את דרכך לחלל מוזר. נראה שאסור לי להיכנס לשם."

      "לעזאזל!"

      "אני מסכים. התמודדתי עם הבעיה הזו בעבר במסעותיי. היא לא מתאימה לפתרון מוכן".

      הגיזל החל לזוז שוב. ניסיתי לשמור על קשר הטראמפ אבל הוא התפוגג.

"אַבָּא!" גלגל-רפא בכה כשאיבדתי אחיזה. "נסה..." ואז הוא נעלם.

נסוגתי לאחור. העפתי מבט לעבר ראנדה. עשרות תכריכים (shroudlings) אחרים עמדו כעת איתה, כולם לבושים בבגדים שחורים, לבנים או אדומים. הם התחילו לשיר שיר מוזר ומורבידי, כאילו פסקול אפל נדרש למאבק שלנו. זה אכן האט את הגיזל, וזה הזכיר לי משהו מלפני זמן רב.

החזרתי את ראשי לאחור והשמעתי את הצעקה המטורפת הזו ששמעתי פעם בחלום ומעולם לא שכחתי.

      חבר שלי הגיע.

      קרגמה - המשוואה החיה - נכנסה פנימה מזוויות רבות בבת אחת.

התבוננתי וחיכיתי בזמן שהוא/היא/זה - מעולם לא הייתי בטוח - התאספו עצמו. קרגמה היה שותף למשחק מילדות, יחד עם גלייט וגריל.

      ראנדה בטח זכרה את הישות שיכולה ללכת לכל מקום, כי שמעתי אותה מתנשפת. קרגמה עברה מסביב וסביב גופה בברכה, ואז באה אליי ועשתה את אותו הדבר.

      \_"חברים שלי! עבר כל כך הרבה זמן מאז שקראתם לי לשחק! התגעגעתי אליכם!"\_

      הגיזל גרר את עצמו קדימה על רקע שירת התכריכים כאילו מתחיל להתגבר על כוחו. "זה לא משחק," עניתי.

"החיה ההיא תהרוס את כולנו אלא אם כן נסגור אותה קודם," אמרתי.

      \_"אז אני חייב לפתור לנו את זה. כל מה שחי הוא משוואה, מחקר קוונטי מורכב. אמרתי לך את זה מזמן."\_

      "כן. נסה. בבקשה."

      חששתי לפוצץ את הדבר שוב עם הספיקארד בזמן שקרגמה עבד עליו, שמא זה יפריע לחישובים שלו. שמרתי את הלהב והשפיץ שלי מוכנים כשהמשכתי להתרחק. התכריכים נסוגו איתי, לאט.

      \_"איזון קטלני,"\_ אמר קרגמה לבסוף. \_"יש לו משוואת חיים נפלאה. השתמש בצעצוע שלך כדי לעצור את זה עכשיו."\_

      הקפאתי אותו שוב עם הספיקארד. השיר של העטיפה נמשך.

      לבסוף אמר קרגמה, "יש נשק שיכול להרוס אותו בנסיבות הנכונות. אתה חייב להגיע אליו, עם זאת. זה להב מעוות שהנפת בעבר. הוא תלוי על הקיר של בר שבו שתית פעם עם לוק."\_

      "חרב וורפאל?" אמרתי. "זה יכול להרוג את זה?"

      \_"חתיכה בכל פעם, בנסיבות המתאימות."\_

      "אתה מכיר את הנסיבות האלה?"

      \_"פתרתי עבורם."\_

      אחזתי בנשק שלי ופגעתי שוב בגיזל בכוח מהספיקארד. זה ציווח והלך וגדל. ואז השלכתי את הלהב שהחזקתי והגעתי אליו - רחוק, רחוק דרך הצל. הרבה זמן גיליתי את מה שחיפשתי והייתה לי התנגדות להתגבר, אז הוספתי את הכוח של הספיקארד לשלי וזה הגיע אליי. החזקתי בידיי את חרב הוורפאל המפותלת והבוהקת.

      עברתי להכות איתה את הגיזל, אבל קרגמה עצר אותי. אז פגעתי בו שוב במכת כוח מהספיקארד.

      \_"לא הדרך. לא הדרך."\_

      "מה אז?"

      \_"אנחנו דורשים וריאציה של דייסון על משוואת המראה."\_

      "תראה לי."

קירות של מראות התרוממו מכל עבר סביבי, הגייזל וקרגמה, אבל חוץ מראנדה. עלינו לאוויר ונסחפנו לכיוון מרכז הכדור. ההשתקפויות שלנו הגיעו אלינו מכל מקום.

      \_"עכשיו. אבל אתה חייב לשמור שזה לא יגע בקירות."\_

      "שמור את המשוואה שלך. אולי ארצה לעשות איתה משהו לרגע."

      פגעתי בגיזל הרדום עם חרב הוורפאל. שוב, הוא פלט טון דמוי פעמון ונשאר שקט.

      \_"לא,"\_ אמר קרגמה. \_"תנו לזה להפשיר."\_

      אז חיכיתי עד שהוא יתחיל לעורר, כלומר הוא יוכל לתקוף אותי בקרוב. שום דבר לעולם אינו קל. מבחוץ עדיין שמעתי את קולות השירה הקלושים.

      הגייזל התאושש מהר יותר ממה שציפיתי. אבל התנדנדתי והורדתי את חצי ראשו, שנראה כאילו מחלק את עצמו לתמונות דקות של רקמה, שלאחר מכן עפו לכל עבר.

      "קאלו! קאלאי!" בכיתי, שוב התנדנדתי והוצאתי קטע ארוך של רקמה מצידו הימני, שחזרה על תופעת הרוחות והטיסה. זה עלה שוב ואני חתכתי שוב. נתח אחר יצא מגופו המתפתל באותה צורה. בכל פעם שההתפתלות שלו תפסה אותו ליד קיר, התערבתי עם הגוף והחרב שלי, הסגתי אותו חזרה לכיוון המרכז והכיתי או חתכתי אותו.

      שוב ושוב הוא עלה או התהפך לכיוון הקיר. כל פעם התגובה שלי הייתה דומה. אבל הוא לא מת. נלחמתי בו עד אבל קצה זנבו המתפתל נע לפני.

      "קרגמה," אמרתי אז, "שלחנו את רובו במורד קווים אינסופיים. עכשיו, האם אתה יכול לשנות את המשוואה? אז אמצא מסה מספקת עם הספיקארד כדי לאפשר לך ליצור עבורי מסה נוספת - אחת שיחזור אל השולח ויראה לאותו גורם כטרף."

      \_"אני חושב שכן,"\_ אמר קרגמה. \_"אני מבין שהשארת את החתיכה האחרונה לדבר החדש כדי לאכול?"\_

      "כן, זו הייתה המחשבה שלי."

      וכך זה נעשה. כשהקירות ירדו, הגיזל החדש - שחור, פסיו אדומים וצהובים - התחכך כמו חתול. השירה פסקה.

      "לך וחפש את הנסתר," אמרתי, "ותחזיר את ההודעה."

      הוא דהר, עבר עיקול ונעלם.

      "מה עשית?" שאלה אותי ראנדה. אז אמרתי לה.

      "הנסתר יחשיב אותך עכשיו כמסוכן ביותר מבין יריביו", אמרה, "אם הוא יחיה. כנראה הוא יגביר את מאמציו נגדך, בעדינות כמו גם באלימות".

      "טוב," אמרתי. "זו התקווה שלי. הייתי רוצה לכפות עימות. הוא בטח לא ירגיש בטוח גם בעולמך עכשיו, לעולם לא ידע מתי גיזל חדש עלול לבוא ולצוד."

      "נכון," היא אמרה. "היית האלוף שלי," והיא נישקה אותי.

      בדיוק אז, משום מקום, הופיעה כפה ונפלה על הלהב שהחזקתי בו. ההפך שלו הניף לפני שני פתקים. ואז דיבר קול רך: "אתה ממשיך ללוות את החרב בלי לחתום עליה. בבקשה תעשה את זה עכשיו, מרלין. התשלום השני הוא בפעם האחרונה." מצאתי נקודת כדור מתחת לגלימה שלי וחתימתי כששאר החתול התממש. "זה יהיה 40 דולר," נאמר אז. "זה עולה 20 דולר עבור כל שעה או מנה של שעה, להסתובב."

      חפרתי בכיסים והגעתי לשכר הטרחה. החתול חייך והחל לדעוך. "טוב לעשות איתך עסקים," זה אמר מבעד לחיוך. "תחזור בקרוב. המשקה הבא בבית. ותביא את לוק. יש לן קול בריטון נהדר."

      שמתי לב כשהתפוגג שגם משפחת העטיפה נעלמה.

      קרגמה התקרבה. \_"איפה האחרים - גלייט וגריל?"\_

      "השארתי את גריט ביער," השבתי, "אם כי יכול להיות שהוא כבר חזר לאגרטל של הווינדמאסטר במוזיאון של גראמבל בדרכי סוואל. אם אתה רואה אותו, תגיד לו שהדבר הגדול יותר לא אכל אותי- -והוא ישתה איתי חלב חם לילה אחד וישמע עוד סיפורים. גריל, אני מאמין, עובדת אצל דודי סוהוי."

      \_"אה, מנהל הרוח... אלה היו הימים,"\_ אמר. \_"כן, אנחנו חייבים להיפגש ולשחק שוב. תודה שהתקשרת אליי לזה,"\_ והוא החליק לכיוונים רבים ונעלם, כמו האחרים.

      "מה עכשיו?" שאלה ראנדה.

      "אני הולך הביתה וחוזר למיטה." היססתי, ואז אמרתי, "בוא איתי?"

      גם היא היססה, ואז הנהנה. "בואו נסיים את הלילה כפי שהתחלנו אותו", אמרה.

      עברנו דרך הדלת השביעית והיא פתחה את המראה שלי. ידעתי שהיא תיעלם כשאתעורר.