Tuomaksen arvostelut/Xbox One & Series X

* Control: Ultimate Edition – Remedyn uusin peli, joka on taas vaihteeksi kolmannen persoonan räiskintää, tosin päähenkilön eri psyykkiset kyvyt tuovat vaihtelua ja taistelussa palkitaan suojassa kykkimisen sijaan liikkumisesta. Loppua kohti taistelusta tulee kyllä puuduttavaa, koska uusia vihollisia esitellään melkein yhtä usein kuin Gravity Rushissa. Onneksi mukana on sisäänrakennettu huijausmoodi, johon tulikin turvauduttua aika monta kertaa. Läpipeluu olikin huomattavasti nautittavampaa, kun jätti suurimman osan tylsistä sivutehtävistä tekemättä. Pelin tarkoituksellisesti oudosta estetiikasta huolimatta lähes kaikki viholliset ovat enemmän tai vähemmän ihmisen muotoisia, mikä on menetetty tilaisuus. Estetiikka kannatteleekin koko peliä aika mukavasti loppuun asti, mutta tarina ei yllä samalle tasolle kiitos tarkoituksellisen asioiden selittämättä jättämisen. Mieleenpainuvin ja hauskin juttu juonessa onkin tankeroenglantia ja suoraan käännettyjä suomenkielisiä fraaseja suoltava talonmies Ahti, jota olisi saanut nähdä enemmänkin. Yksi väkisin mukaan tungettu Suomi-kohtaus oli kyllä lähes yhtä vaivaannuttava kuin Renny Harlinin leffojen vastaavat. Lisämaininnan ansaitsee julkaisijan perseily, minkä ansiosta ainoastaan tämän version ostaneet saivat päivityksen uusille konsoleille, toisin kuin aikoinaan julkaisussa ostaneet!
* Dead Rising 3 – Yllättävän siedettävä Dead Rising -peliksi, todennäköisesti koska Inafune ei ollut tekemässä sitä. Teknisesti kökkö ja muutenkin loppujen lopuksi vain Dead Rising -peli.
* Dragon Age: Inquisition – Lähinnä tylsien fetch questien täyttämä roolipeli, jonka Xenoblade Chronicles -tyylinen taistelusysteemi on sinänsä jees, mutta jopa perusvihollisten ylikestävyyden vuoksi mättäminen muuttuu nopeasti tylsäksi. Pelin maailma on myös harvinaisen mielikuvitukseton: jokainen alue vastaa lähinnä jotakin Euroopan maata, eli suunnitteluun on varmaankin käytetty todella paljon aikaa. Herutus ansaitsee myös erikoisrisut, sillä muijat ovat joko aina naama norsunvatulla tai toinen toistaan kurppaisemman näköisiä, ja lisäksi personallisuuksiltaan olemattomia. Yksi ainakin ulkoisesti siedettävä naispuolinen hahmo sentään löytyy, mutta ei tietenkään ole herutettavissa. Inkvisitio on parempi kuitenkin kuin Witcher 3, koska päähenkilön dialogiksi voi valita jotain muutakin kuin "olen runkkari". Tämän pelin jonkin DLC:n ostaminen oli melkein yhtä *bad choice* kuin Danganronpa 2:n ostaminen digitaalisena.
* EA Sports UFC – Kontrolleiltaan sormet solmuun vääntävän ylimonimutkainen ja aihepiirinsä vuoksi ylitotinen mättöpeli. Edes itse Bruce Leen läsnäolo ei paljoa lohduta.
* Evolve – Idealtaan omaperäinen asymmetrinen FPS, jossa neljä pelaajaa metsästää viidennen ohjaamaa hirviötä. Presentaatio on hyvää ja eri hahmoille on jopa yritetty saada persoonallisuutta. Valitettavasti hirviön löytäminen on tylsää puuhaa, joka de-evolvoituu nopeasti tylsäksi samoiluksi ympäri karttaa, eivätkä lukuisat tykinruokaelukat juurikaan piristä. Toisaalta hirviön löydyttyä on itse mättö usein harvinaisen antiklimaattinen clusterfuck, joten matsit ovat käytännössä joko ohi todella nopeasti (jos hirviö löytyy heti) tai venyvät ylipitkiksi tylsän ympäriinsä ravaamisen vuoksi.
* Forza Horizon 2 – Forzan arcadempi spinoff on erittäin hyvää shittiä: ajotuntuma on kohdallaan ja sisältöä riittää.
* Forza Motorsport 5 – Parhaan autopelifranchisen viides osa on sisällöltään harmittavan karsittu neloseen verrattuna, todennäköisesti julkaisupelistatuksensa takia. Autojen suhteellinen vähyys ei sinänsä haittaa (vaikka DLC-autojen määrä onkin aika ärsyttävän suuri), koska autot on valittu hyvin, toisin kuin Gran Turismon kymmenet identtiset versiot samoista autoista. Ratojen vähyys alkaa tökkiä uramoodia pelattaessa, vaikka erityisen ripuleita ratoja ei mukana olekaan. Itse ajaminen on kuitenkin erinomaisesti toteutettu, ja kyseessä on yksi parhaista PS4/Bone-exclusiveista, jossa tekemistä riittää käytännössä kymmeniksi tunneiksi.
* Halo: The Master Chief Collection – Kokoelma parhaasta FPS-franchisesta ever. Kampanjat ovat suurimmaksi osaksi vanhentuneet hyvin ja split screen on olemassa olevaa sekä parhautta. Nettiulina tämän ympärillä on vähemmän yllättäen täysin ylimitoitettua.
* Halo 5: Guardians – Kampanja on ihan jees, tosin vähän liian lyhyt ja samaa rutikuivaa bossikohtaamista spämmätään miljoona kertaa. Moninpeli on odotetun erinomaista ja rökittää (puristien ylihaukkuman) nelosen pienien muutosten ja lisääntyneen liikkuvuuden ansiosta, vaikkakin uuden Warzone-pelimoodin matsit venyvät turhan pitkiksi...paitsi onneksi Assault-variantissa. Ilmaisen DLCn olemassaolo ja määrä on myös miellyttävää muihin nimeltämainitsemattomiin FPS-peleihin verrattuna. Jaetun ruudun ja paremman jatko-osan vuoksi moninpeli on nykyään kuitenkin Israel.
* Killer Instinct – Gameplayltaan yllättäen clusterfuck-komborunkkausta ja presentaatioltaan ryppyotsaisen EXTREEEEEEEEME. Hauskempaa pelattavaa kuitenkin kuin Under Night Abortionit, Guilty Gearit ja muut vastaavat syöpäpesäkkeet, kunhan pelaamiseen ei suhtaudu liian vakavasti. Plussaa ilmatorjunnan puuttumisesta.
* Lost Judgment – Uusin Yakuza-universumin peli ja ensimmäinen maailmanlaajuisesti samaan aikaan julkaistu. Pieniä parannuksia edellisosaan riittää sen verran, että pelattavuus on huomattavasti miellyttävämpää. Pelin käytännössä toisena puoliskona toimivan koulun tarinoissa on niin paljon sivutehtäviä, että kyseessä on sarjan pisin ja sisällökkäin peli Yakuza 5:n ohella. Minipelejä koulutarinoissa on paljon, mutta valitettavasti tasokin vaihtelee hauskoista sarjan huonoimpiin. Tarinat on myös mahdollista ahmia jo pelin alkupuolella, jolloin loppupelin ajaksi ei jääkään muuta hirveästi tekemistä kuin juonen edistäminen. Kyseessä onkin ihan hyvä juoni, vaikka loppupuolella vedetään taas vaihteeksi överiksi, tosin yhtä naurettavia/huvittavia käänteitä kuin pari sarjan legendaa ei kuitenkaan ole. Loppujen lopuksi pelistä jää positiivinen kuva parin heikomman sarjan osan jälkeen, mutta jatko on toistaiseksi auki: vaikkei kukaan näyttelijöistä tällä kertaa sortunutkaan siihen pahimpaan rikokseen eli huumeiden käyttöön, Yagamin esittäjän runkkuagenttifirma pitää jatko-osaa jostain syystä panttivankinaan.
* Marvel's Guardians of the Galaxy – Nimen mukaiseen sarjakuvaporukkaan perustuva toimintaseikkailu. Juonenkuljetus on hyvin toteutettu, ongelmanratkaisu suhteellisen toimivaa ja hahmoilla riittää myös uniikkia dialogia eri paikoissa. Taistelu ei ole yhtä hyvää: vihollisvaihtelu on olematonta ja samoja naamoja tunkee jatkuvasti vastaan, mikä tekee mättökohdista melko itseääntoistavia, etenkin kun se helpottuu jatkuvasti omien tyyppien avattavilla ominaisuuksilla. Varsinkin pelin lopun mättömaratoni on puuduttava, mutta hahmot ja tarina kuitenkin kantavat pelin loppuun asti. Avengersin jälkeen miellyttävä yllätys.
* Powerstar Golf – Aika hienot hahmot ja neljän pelaajan lokaali moninpeli. Valitettavasti puttaamisen vaikeustaso on ihan vatun runkku ja profiiliribben takia hahmot pitäisi nelinpeliä varten unlockata neljä kertaa (not gonna happen), eli Athenaa.
* Quantum Break – Ihan hyvä ajalla leikkivä kolmannen persoonan räiskintä, josta aikavoimat tekevät huomattavasti dynaamisemman kuin keskiverrosta genren edustajasta. TV-sarja-osuudet ovat yllättävän toimivia ja juoni muutenkin OK, lukuunottamatta loppua, joka tuntuu hutaistun oloiselta. Lukuisista näennäisistä valinnoista huolimatta uudelleenpeluuarvo on aika minimaalinen.
* Raiden V – Pelattavuudeltaan aika rämetavallinen pystysuunnassa vierivä räiskintä. Jostain syystä peliin on ollut pakko pistää sivuhahmojen jatkuvaa paskanjauhantaa, joka hajottaa naaman kuin Hypen tapahtumassa konsanaan. Myös pystysuoran pelialueen tyhjäksi jättämä tila on tungettu räikeitä ja kyseenalaisen hyödyllisiä mittareita. Lopullinen naula arkkuun on moninpelin puuttuminen.
* Rare Replay – Kokoelma, jonka pelien taso vaihtelee ylirunkatusta paskasta (Battletoads) alirunkattuun parhauteen (Blast Corps, Jet Force Gemini). Keskiarvo on kuitenkin hyvä ja pelattavaa riittää, vaikka brittien ulostefetissin kohteelle nimeltä ZX Spectrum julkaistut pelit olisi huoletta voinut jättää pois.
* Riptide GP2 – Suora mobiiliportti eli äärimmäisen köyhä ja kengännauhamainen. Sisältää kuitenkin kuusinpelin, eli Xbox One -versio superior, PS4-versio inferior...paitsi että HYPEn kertsillä koko peli ei suostunut edes käynnistymään, joten tästä kuppakasasta ei ollut sitäkään hupia. Yeah, RIPtide.
* Ryse: Son of Rome – Hienon näköinen (vaikkei oo EDES 1080 PEE!!1) ja hupaisa beat-em-up, vaikkakin itseääntoistava: etenkin samojen QTE-teloitusanimaatioiden tekeminen samannäköisiin vihollisiin alkaa loppua kohden kyllästyttää. Uudelleenpeluuarvo nolla läpipeluun jälkeen. Parempi kuin God of War.
* Screamride – Koukuttava ja omalaatuinen vuoristorata/tuhoamispeli. Rakennusten hajoamisfysiikat ovat varsin nautittavat.
* Star Wars Battlefront – Presentaatioltaan tyylikäs FPS, jonka mekaniikat ovat päin persettä: sattumanvarainen spawnaus (usein suoraan vihollisten viereen) ja nopeat tapot tarkoittavat pelin devolvoitumista täydeksi clusterfuckaukseksi. Myös sisältöä on masentavan vähän, etenkin vakiona tarjottavat ruhtinaalliset kolme ympäristöä hajottavat nopeasti. Onneksi päävalikossa mainostetaan season passia vain 50 eurolla!
* Sunset Overdrive – Omaperäinen, värikäs ja sulava sandbox-peli, jonka huumori on jopa osittain hauskaa. Tehtävissä on mukavaa vaihtelua ja niissä hyödynnetään pelin liikkuvuutta hyvin; mukana on aika mieleenpainuvia bossimättöjäkin. DLC on aika lyhytaikaista hupia, mutta tarjoaa pari pelin normaaliin tasoon sopivaa bossikohtaamista. Soundtrack on Crazy Taxi -tasoa. Koska kyseessä on näinkin hyvä peli, tietysti myyntilukujen perusteella siitä on tulossa Xbonen Disaster: Day of Crisis.
* Titanfall – Erinomainen FPS, jonka erottavat joukosta nimessäkin mainittujen jättimechojen lisäksi liikkuvuus seinillä juoksemisen ja tuplahyppyjen muodossa. Peliin lisäävät myös mukavaa kasuaalisuutta AI-tykinruoka ja anteliaasti jaettavien korttien antavat erilaiset buustit. Huonoja puolia ovat taas sisällön (etenkin yksinpelin) jonkinasteinen puute ja pakko-Kinectin aikainen Xbone-konsoliyksinoikeushypetys, joka omalta osaltaan verotti pelaajamääriä. Toisaalta tätä kirjoitettaessa jatko-osakin on jo ehtinyt ilmestyä...
* Yakuza: Like a Dragon – Pelisarjan uusin, Japanissa seiskaksi nimetty (länsimaalainen nimi taas aiheuttaa huvitusta kaikille alkuperäisen nimen tuntijoille) osa veti kaiken uusiksi muuttaen taistelun vuoropohjaiseksi ja pelimekaniikat muutenkin JRPG-tyylisiksi. Uudistus olisi periaatteessa tehnytkin sarjalle hyvää, mutta valitettavasti nyt mentiin legendaarisen repliikin mukaisesti väärään suuntaan. Vuoropohjainen taistelu on hidasta kiitos sen, ettei animaatioita voi ohittaa eikä taistelua muutenkaan nopeuttaa, mikä tekee ykköstason ruikkujenkin mättämisestä hajottavan pitkään kestävää sarjan aiempiin osiin verrattuna. Sattumanvaraisia taisteluita ei sentään ole, mutta Yokohaman ahtailla kaduilla vihollisten välttäminen on todella hankalaa, joten mättöä joutuu harrastamaan aivan liikaa. Kaiken muun hyvän lisäksi joskus standardivihollisten joukossa on pari huomattavasti kovempaa tyyppiä, joille ei voi tehdä mitään, ja päähenkilön tyrmääminen tietty aiheuttaa taistelun häviämisen kunnon runkku-JRPG-tyyliin. Päähenkilöstä puheen ollen Ichiban on hyvä uusi protagonisti ja täysin erilaisena persoonana sopiva jatkaja Kiryulle. Harmi vain, että tyyppi on Dragon Quest -fanituksensa takia jumissa tällaisessa pelissä. Kyseisen arkaaisen sonnan sijaan RGG Studio olisi voinut matkia modernimpia genren pelejä kuten Xenoblade- ja Trails-sarjoja, ja tajuta että nykyään jopa JRPGissä käyttäjäystävällisyys on valttia. Lopullisen naulan peli-innon arkkuun toi tieto siitä, että loppua kohden on luvassa pakollista grindausta ja ylikestäviä pomoja, joten siihen jäi tämän pelin pelaaminen. Yksi isoimmista videopelipettymyksistä moneen vuoteen, ja aika masentava enne sarjan tulevaisuuden kannalta, koska tekijät ovat jo ilmoittaneet vuoropohjaisuuden tulleen jäädäkseen.

## Game Pass Ultimate

* Battletoads – Käsittämättömässä kulttimaineessa olevan pelisarjan uusin tekele. Huumori on aika huonoa ja estetiikka nykypiirrettymäistä eli myös huonoa. Pelattavuus on parempaa kuin alkuperäisessä NES-pelissä, mutta kymmenen minuutin hajottava leijuprätkäilyosuus tuhosi halut pelata yhtään pidemmälle.
* Burnout Paradise Remastered – Alkuperäinen peli tuli ostettua julkaisussa, ja on edelleenkin yksi suurimmista videopelipettymyksistäni ikinä. Nyt yli kymmenen vuotta myöhemmin piti kokeilla, olisiko mielipide muuttunut yhtään, ja tulos oli: ei ole. Avoimeen maailmaan siirtyminen kusi pelattavuuden ihan täysin, sillä normikisoissa pitää jatkuvasti kytätä karttaa ja risteyksiä, mikä ei sovi Burnout-sarjaan lainkaan. Maailmassa rälläily ei edes tuo mitään lisäarvoa, koska löydettävää sisältöä on todella vähän ja kisojen starttipaikkojen koluaminen kartalta todella tylsää. Myös klassisen kolarimoodin poistaminen on anteeksiantamatonta, varsinkin koska korvike on kuiva ja ylihelppo. Kartalla suunnistaminen on myös todella hajottavaa nykypäivän standardeilla, koska mitään reitin näyttävää systeemiä saatikka fast travelia ei ole. Vuoden 2008 jälkeen esimerkiksi Forza Horizon -sarja on näyttänyt, miten avoimen maailman autopeli toteutetaan kunnolla, joten tämä tekele, josta en pitänyt edes silloin, on vielä epälegitiimimpi. Onneksi Xboxilla toimii taaksepäin yhteensopivasti paljon parempi sarjan osa eli Revenge (ja toivottavasti tulevaisuudessa myös paras osa eli kolmonen).
* Crackdown 3 – Esteettisesti köyhä ja pelattavuudeltaan vielä köyhempi avoimen maailman peli, jossa ainoat hyvät puolet ovat Terry Crewsin (alikäytetty) ääninäyttely ja se, että pahiksena on suuryritys.
* Crimson Dragon – Valitettavan kökkö on-rail shooter Panzer Dragoonin luojalta tönköillä kontrolleilla ja Xbox 360 -tason grafiikoilla.
* Cyber Shadow – Suomalainen indie-tasohyppely, jonka grafiikka ja pelattavuus on valitettavasti keskinkertaista kasibittiä (taasko jotain "NES on maailman paras konsoli"-meininkiä?). Päähenkilö on myös pelin alussa jonkinlaiseksi ninjaksi aikamoinen pontus, jolta ei onnistu edes kyykistyminen. Pelin edetessä ilmeisesti eri kikkoja saa lisää, mutta eipä tätä jaksanut pelata kuin ekaan (väli?)pomoon asti. Musiikki on kuitenkin hyvää.
* Demon's Tilt – Flipperipeli, joka on henkistä jatkoa PC Enginen Clash-sarjalle, eli siis hyvä ja omaperäinen, vaikka menee välillä turhankin överiksi.
* Destiny 2 – Parempi kuin ykkönen, mutta silti paskaa kiitos tuhnuisten aseiden, ylikestävien vihollisten ja yksitoikkoisen grindauspainotteisen pelattavuuden. Sekä juoni että pelimekaniikat ovat myös paisuneet ainakin uudelle pelaajalle täysin käsittämättömäksi soopaksi.
* Dirt 4 – Tarkoituksella huomattavasti kasuaalimpi kuin Dirt Rally, ja sen takia ei yhtä mielenkiintoinen, koska kisoissa tuntuu pärjäävän liian helposti eivätkä pienet tai vähän isommatkaan kolarit haittaa hirveästi. Silti kuitenkin ihan hyvä peli, jossa sisältöä on runsaasti, tosin kolmesta pelimuodosta perusralli on selvästi paras ja sisällöllisin, rallycrossia jaksaa pelata muutaman kerran ja landrush on käytännössä pelikelvoton hirveän ohjauksen takia. Onneksi mitään pelimuotoa ei pakkosyötetä, ja inhoamansa saa jättää kokonaan pelaamatta. Oman kilpatallin kasaaminen väritystä kustomoimalla sekä henkilökuntaa värväämällä on myös hauska ja pelimotivaatiota lisäävä idea. Lisämaininnan ansaitsee S. Alvarez -niminen tietokonekuski.
* Gears 5 – Ensimmäinen pelaamani sarjan peli ykkösosan jälkeen, ja niistä ajoista sarja on selvästikin parantunut. Tällä kertaa mukana on myös tutkimiselementtejä ja semiavoimen maailman osuuksia, vaikka pääpaino onkin tavallisessa räiskimisessä. Grafiikassa on jopa alettu käyttää muitakin värejä kuin harmaata, ja maisemat ovat varsinkin Series X:n tehoilla todella näyttäviä. Juoni on aika tuttua macho bullshittiä ja räimettä: etenkin loppupuolella on tuhoa ja meteliä kuin Michael Bayn leffassa, mikä sopii yleiseen tunnelmaan varsin hyvin. Ainakin päähenkilö on tällä kertaa nainen. Isoimmat valitukset aiheutti vihollisten välillä liian kova kestävyys ja antiklimaattinen lopputaistelu, muuten peli oli yllättävänkin viihdyttävä koko kymmentuntisen yksinpelikampanjan ajan.
* Grand Theft Auto: San Andreas Definitive Edition – Amatöörimäisen kökkö uudelleenjulkaisu, joka onnistuu näyttämään monin tavoin huonommalta kuin 17 vuotta vanha alkuperäinen peli.
* The Gunk – 3D-tasohyppely, jossa titulaarista mönjää imuroidaan hieman Mario Sunshinen tyyliin. Metroid-tyylisestä pelistä ei ole kysymys, vaan eteneminen on suurimmaksi osaksi tarkasti rajattua. Taistelu on niin köyhää, että sen olisi saman tien voinut jättää pois ja lisätä pelin lopun tyylistä ongelmanratkaisua. Viihdyttää noin viiden tunnin kestonsa ajan.
* Halo: Spartan Assault – Esteettisesti OK, pelattavuudeltaan kuiva kahden tikun räiskintä. Ei tarjoa edes saman konsolin moninpeliä, eli aika köh köh.
* Halo Infinite – Uusin Halo, jonka yksinpeli on ensimmäistä kertaa puoliavoin maailma. Ratkaisu on suurimmaksi osaksi toimiva, koska se tarjoaa monia eri tapoja suorittaa maastosta löytyvät tehtävät, mutta mukana on hieman liikaa Ubisoft-tyylistä ikonien metsästystä. Tarttumakoukku on hyvä lisä perinteiseen pelattavuuteen, ja mukavoittaa maailmassa liikkumista. Lopussa on pari yksitoikkoista käytävänkoluamista, mutta samaa voi sanoa oikeastaan kaikkien Halojen yksinpeleistä. Moninpeli on taas parempi kuin edellisessä osassa kiitos F2P-jöötin rajoittamisen kosmeettisiin esineisiin, ja jaetun ruudun paluu tällä kertaa myös boteilla korjaa vitosen epäoikeutuksen.
* Hellblade: Senua's Sacrifice – Tunnelmallinen kolmannen persoonan toiminta/ongelmanratkaisupeli. Näkökulmajuttuongelmat ovat aika omaperäisiä, samoin kuin käyttölittymäelementtien puuttuminen ruudulta. Taistelu ei valitettavasti ole yhtä hyvin toteutettua, ja varsinkin liian lähelle viety kamera kusee aika hyvin takana olevien vihollisten havaitsemisen. Mättämistä on muutenkin pelin loppupuolella ihan liikaa, joten tyydyin vain kääntämään taistelun vaikeustason Easylle. Tästä huolimatta alle kymmentuntisen pelin vetää mielellään läpi, ja tuleva jatko-osa toivottavasti parantaa pelattavuutta.
* Hotshot Racing – Athena kolikkopelityylinen autopeli. Tekijäfirma Sumo Digital on aikaisemmin ollut vastuussa mm. Outrun 2:n kotiversioista, joten ei ole ihme, että tähän peliin on otettu vaikutteita etenkin Segan genreklassikoista. Vähäpolygoninen Virtua Racing -tyylinen ulkoasu on tyylikäs ja toimiva ja eri hahmojen, niille yksilöllisten autojen sekä avattavien kustomointiosien määrä on runsas. Radat ovat liian yksinkertaisia esikuviinsa verrattuna, vaikkakin sentään segamaisen värikkäitä. Valitettavasti koko pelin tuhoaa ajettavuuden kökköys ja tietokonevastustajien yliaggressiivisuus. Moninpelikään ei pelasta.
* Indivisible – Tasohyppelyroolipeli, jonka semireaaliaikainen taistelusysteemi on omaperäinen, muttei hyvä. Jokaisesta taistelusta selviää lähinnä eri nappeja rämpyttämällä, eikä hahmojen tasoilla ja muilla RPG-ominaisuuksilla ole käytännössä mitään väliä. Pelin tekijäfirmasta johtuen estetiikka on valitettavasti Skullgirlsiä. Juoni on jostain syystä tungettu täyteen epähauskaa huumoria, ja päähenkilö Ajna on pigmentistä ja poikatyttömäisyydestä huolimatta harvinaisen rasittava: mieleen tulee lähinnä mulkkuversio Estellestä. Pelaaminen loppui parin tunnin jälkeen monotonisuuden vuoksi, eli ei siis liian hyvä peli. Kehittäjäyritys meni nurin hieman ennen tätä arvostelua, ja kaikki luvatut DLC-hahmot jäävät julkaisematta. Ei käy kyllä hirveästi sääliksi, koska firman pääpomo on naisia netissä ahdisteleva ja "He can't breathe"-vitsejä heittävä ihmisperse.
* JoJo's Bizarre Adventure: All-Star Battle R – Hirveän alunperin PS3:lle julkaistun mättöpeliin hirveä uudelleenjulkaisu. Hahmot liikkuvat etanan vauhtia, eikä mikään tee lämää. Ainakin uudessa versiossa on muutama uusi hahmo, vaikka nekin on kierrätetty aiemmasta areenamätöstä. Capcomin JoJokin on parempi.
* Lemnis Gate – Omaperäinen FPS, jossa 2-4 pelaajaa asettavat erilaisia hahmoja 25 sekunnin aikasilmukkaan tavoitteenaan tuhota, kerätä tai puolustaa kohteita. Peli-idean selittäminen on hankalaa, mutta vuoropohjaisuus tuo mukavan taktisen elementin ja vähentää genrelle ominaista refleksipainotteisuutta. Eri hahmoilla on myös mukavan erilaiset pelityylit. Onneksi tekijät ovat tajunneet pistää mukaan saman konsolin moninpelin, sillä jo kahdella pelaajalla on monista genren peleistä poiketen mielekästä pelata. Saman koneen peliä myös tarvitaan jatkossa, koska kuulemma nettipelin pelaajamäärät ovat melkoisen pieniä: todennäköisesti liian omaperäinen idea ja aivojen käytön vaatiminen ei uppoa tyypilliseen CoD-pelaajaan. Valittiin hieman yllättäen myös ex-Hypen vuoden 2021 parhaaksi peliksi.
* Marvel's Avengers – Lupaavasti alkava supersankarointi, joka kuitenkin latistuu nopeasti monotoniseksi samojen robottien ja kasvottomien ihmisvihollisten hakkaamiseksi sekä Destiny-tason yhdentekevien tehtävien suorittamiseksi. GaaS-elementit ovat muutenkin vaihteeksi pilanneet pelin, koska ne ovat johtaneet sekä free-to-pay-mekaniikkojen läsnäoloon että koko pelin tylsistämiseen. Koko konsepti siitä, että supersankarien pitäisi kerätä sattumanvaraista roinaa arkuista kykyjensä parantamiseksi on genrenkin mittapuulla typerä, saati sitten, että koko peli pyörii sen ympärillä. Viittapellejen liikelistat eivät suurimmaksi osaksi ole edes yhtä toisistaan poikkeavia kuin luulisi, mikä johtuu varmaankin moninpelin pakkotasapäistämisestä. Pelaa mieluummin Captain America & The Avengersia.
* Maneater – Avoimen maailman peli, jossa pelataan läskillä ihmissyöjähailla suorittaen erilaisia tehtäviä, eli lähinnä hotkimalla nimestä huolimatta enimmäkseen mereneläviä. Taistelu koostuu yleensä lähinnä puremisnapin hakkauksesta ja hain kasvattaminen vaatii monotonisten haasteiden suorittamista kunnon Ubisoft-tyyliin, joten tuskin kovin moni jaksaa pelata tätä loppuun ilmeisesti suhteellisen lyhyestä kestosta huolimatta. Kaiken muun lisäksi julkaisijafirman pomo oli abortinvastainen mulkku.
* The Medium – Puolalaisindiekauhuseikkailu, joka sai ylimääräistä huomiota olemalla ensimmäinen Series-konsolin vaativa peli. Tunnelma on suurimmaksi osaksi kohdallaan, vaikkei missään vaiheessa oikeastaan pelottava olekaan. Grafiikka on suurimmaksi osaksi todella hyvää ja varsinkin jotkut henkimaailman osuudet tyylikkäitä. Kahden samanaikaisen maailman mekaniikka näyttää hyvältä, mutta sitä ei hyödynnetä kovinkaan hyvin pelin ongelmissa, joista suurin osa on vain "hae tavara X paikasta Y"-tasoa. Pari todella onnistunuttakin pulmaa on, mutta ne ovat enemmänkin poikkeus. Mukana on myös muutama hiiviskelyosuus, jotka ovat onneksi sentään helppoja. Peliä kuitenkin latistaa huomattavasti kaksi erittäin tylsää osuutta, joissa lähinnä vain talsitaan etananvauhdilla. Myös juoni paljastuu loppua kohden aika typeräksi: ei kai voi muuta sanoa kuin että vaikeita aiheita ei kannata käsitellä, jos ei ole tarpeeksi hyvä kirjoittaja. Jotenkin tyhmältä tuntuu myös, että Puolaan sijoittuvassa pelissä kaikki hahmot puhuvat englantia yhdysvaltalaisittain, mutta varsinkin päämorson ääninäyttely on onnistunutta. Poliittiset aspektit tuovat turhan kiusallisesti mieleen nykyisen fasisti-Puolan rationalisoinnit. Nimeä mukaillen loppujen lopuksi aika keskinkertainen teos; parempi ainakin kuin Kissanpillu 2077.
* Moving Out – Liian realistinen eli hajottava co-op-muuttosimulaattori.
* Ori and the Will of the Wisps – Metroid-tyylinen tasohyppely hienolla ulkoasulla ja musiikilla. Parantaa edeltäjästään huomattavasti, varsinkin taistelun suhteen. Muutama hyppelykohta hajottaa, mutta onneksi lähes koko pelin ajan kuoleman jälkeen pääsee jatkamaan saman tien. Pomomätöt ovat hieman huonosti suunniteltuja, mutta onneksi niitä ei ole liian paljon. Valitettavasti yksi vuoden 2020 aliarvostetuimmista peleistä.
* The Outer Worlds – Obsidianin ensimmäisen persoonan RPG, joka muistuttaa suuresti uudempia Fallout-pelejä. Eri maailmojen tutkiminen on suhteellisen miellyttävää kiitos kattavan pikamatkustuksen, mutta taistelu on yhtä huonoa kuin Fallouteissa ja sitä on myös aivan liikaa. Onneksi myös puhumalla voi selvittää monia tilanteita, ja pelissä muillekin kuin taistelukyvyille riittää käyttöä. Dialogi ja huumori on suurimmaksi osaksi yllättävän hyvää, ja myös juoni vaikuttaa antikapitalistisuudessaan aluksi hyvältä. Koko premissi saa kuitenkin aikamoisen kolauksen heti alussa, kun kirjaimellisesti työntekijöitään hengiltä ajavan runkun kalanpurkituslaitoksen sulkemista ei esitetä täysin hyvänä päätöksenä, koska nyt kaupungin asukkaat ei voi tehä DUUNIA. Myöhemmin koko näennäinen suuryrityskriittisyys paljastuukin liberaaliksi status guo guo -sonnaksi, koska totta kai koko galaksia hallitsevat riistosuuryritykset ja tämän järjestelmän kaatamaan pyrkivät ovat ihan yhtä pahoja! Lopullisesti innon pelata tämä tekele läpi tuhosi (taistelun kökköyden lisäksi) sen tosiasian tajuaminen, että ns. parhaan lopun saadakseen pitää saada aikaan liitto kyseisten järjestelmän kaatajien ja sen yhden "hyvän" suuryrityksen välille. Eli siis aika monta kertaa kuultua roskaa siitä, ettei mitään nyt liian radikaalisti saa muuttaa, riittää kunhan vain "hyvikset" johtavat asioita.
* Outriders – Kolmannen persoonan räiskintä, jota on piristetty supervoimilla sekä uusien aseiden ja varusteiden keräämisellä. Sisältöä on yllättävän paljon, vaikka sivutehtävät noudattavatkin loppujen lopuksi aika samaa kaavaa. Juoni on typerä, kliseinen ja macho bullshitiä sisältävä, muttei sentään ota itseään täysin tosissaan. Tyylikkäitä maisemia tarjoillaan kuitenkin paljon eikä ruudunpäivitys hidastu suuristakaan vihollismassoista, joten yllättävän pitkän keston jaksaa kyllä. Iso miinus kyllä siitä, että yksinpelinkin pelaamiseen pitää ottaa yhteys serveriin, vaikkei mitään pelin sisältöä ole onneksi lukittu moninpelin taakse. Soolopelaajalle tarjoillaan myös muutama hajottava vaikeustasopiikki. Kaikkine vikoineenkin tämä tekele peittoaa kyllä Destinyt kevyesti, ja mahdollinen jatko-osa toivottavasti parantaa entisestään.
* Prey – Ensimmäisen persoonan toimintaseikkailu avaruusolioiden valtaamalla avaruusaasemalla. Aseman tutkiminen on mukavan vapaata nykypelien standardeilla: vaikka osa paikoista onkin lukittu juonitapahtumien taakse, suurimpana esteenä on alussa se, miten nopeasti yksikin vihollinen pystyy tappamaan pelaajan (loppua kohden asetelmat kääntyvät aika lailla päälaelleen). Myös eri kehitettäviä kykyjä riittää ja peliä pystyy pelaamaan todella monella eri tavalla, mutta tekijät ovat menneet vähän liian pitkälle siinä, ettei tiettyihin kykyihin erikoistuminen lukitse sisällöstä ulos: esimerkiksi hakkerointikyvyt eivät ole erityisen hyödyllisiä, koska käytännössä kaikkiin tietokoneisiin voi löytää myös salasanan. Aseman henkilökunnan pelastaminenkin on vapaaehtoista, ja sosiopaatit voivatkin vaikka tappaa kaikki pelin eloonjääneet ihmiset. Muuten erinomaista peliä haittaa kyllä lopun latistuminen jatkuvaksi tylsäksi taisteluksi, minkä vuoksi vedinkin koko loppuratkaisun helpoimmalla vaikeustasolla. Uudelleenpeluuarvoa kyllä riittäisi kiitos usean eri lopun ja erilaisten pelitapojen: itse esimerkiksi pelasin koko pelin lähes ilman alien-kykyjä, mutta ne kuulostavat paljon mielenkiintoisemmilta kuin ihmisvastaavat.
* Psychonauts 2 – Vuoden 2005 kulttipelin jatko-osa, jonka pelattavuus on parantunut huomattavasti edeltäjästä. Hahmot ja ympäristöt ovat yhtä omaperäisiä kuin ykkösessä ja uniikkeja dialoginpätkiä on lähes kaikilla. Vaihtelua on sen verran, että noin 20 tunnin keston aikana uusia mekaniikkoja on lähes joka ruudussa. Ainoa iso miinus on kökkö taistelu, mutta onneksi sitä ei ole liikaa.
* Recompile – Tietokoneen sisuksiin sijoittuva hieman Metroid-tyylinen tasohyppely, joka on esteettisesti välillä hieno ja välillä tylsä. Suunnistaminen on vaikeaa kiitos epäselvän kartan, samalta näyttävien ympäristöjen ja sen, ettei oikeastaan koskaan voi olla varma siitä, mihin pitäisi mennä. Taistelu on tylsää räiskimistä ja viholliset ainakin pelin alussa ylikestäviä. Hyppimisessä on todella vaikeaa arvioida oikeaa etäisyyttä, mikä tekee myös tasohyppelykohdista hajottavia. Kenttäsuunnittelu on muutenkin täysin käsittämätöntä, koska tekijöillä on näemmä joku fiksaatio kapeiden putkien päällä kävelemiseen, ja pahimmassa tapauksessa samalla kimppuun hyökkää lentävä ja vikkelä vihollinen, jonka kuteja ei pääse väistämään. Ei siis mikään liian hyvä peli.
* River City Girls – Periaatteessa hyvä idea eli Kunio-sarjan yleensä pelastettavina sivuhahmoina toimivien naishahmojen nostaminen päähenkilöiksi. Valitettavasti toteuttajana on ollut WayForward, eli pelattavuudeltaan peli on jöötiä. Isoin ongelma on se, että viholliset kestävät aivat liian paljon hakkausta, minkä lisäksi liikelistat ovat pelin alussa todella ei-mahtipontisia. Huumori on myös todella huonoa ja tuo mieleen lähinnä amerikkalaislukiokomediat (but I repeat myself).
* Scarlet Nexus – ARPG suhteellisen korkeilla tuontantoarvoilla. Estetiikka ja musiikit ovat hyviä, mutta itse pelattavuus melko köyhää. Taistelussa vihollisten lyömisessä on suurin piirtein yhtä paljon tuntumaa kuin tyynyn hakkaamisessa, minkä lisäksi suurin osa vihollisista on ylikestäviä, eikä pelattavalla hahmolla ole kunnon väistöliikkeitä, joten vihollisten epäselvät hyökkäykset osuvat turhan usein. Omien tiimikavereiden eri voimien käyttö on sentään ihan hauskaa, mutta suurin osa niistäkin tuntuu hyödylliseltä vain joskus. Juoni on omaa luokkaansa, koska mukaan on tungettu lähes kaikki pakolliset japanikliseet lapsuudenkaverimuijasta alkaen, eikä tylsien hahmojen jatkuvaa paskanjauhamista jaksa kuunnella. Netistä löytyvien juonikuvausten perusteella myöhemmin on luvassa vielä käsittämättömämpää potaskaa, joten juoni ei ainakaan ole syy pelata. Ainakin Karen-nimisen mieshahmon olemassaolo huvittaa. Lopullisesti pelaaminen loppui käyttäjäystävällisyyden puutteeseen: erään ylikestävän bossimätön aikana kuoleminen johti koko roskan vetämiseen uusiksi, mukaan lukien mättöä edeltävät jauhamiset. Jaksoin sentään pelata sen, mutta tajusin, että myöhemmin samaa sontaa olisi luvassa vielä pahempana, ja päätin suojella mielenterveyttä lopettamalla. Paras juttu pelissä olikin varmaan se, että se sai tajuamaan, miten hyvä peli Ys ysi oikeasti on.
* Star Wars Jedi: Fallen Order – Titanfalleista tutun Respawnin toimintaseikkailu klassikkolisenssistä. Mukana on runsaasti hyppelyä ja seinillä juoksemista edellä mainitun pelisarjan ja Tomb Raiderien sekä Unchartedien tyyliin, ja lisäksi tietysti valomiekalla taistelemista (huvittavaa kyllä stormtrooperit ovat lussumpia vastustajia kuin jotkut sattumanvaraiset ötökät). Metroid-tyyliin uusia paikkoja aukeaa kerättävien päivitysten myötä, mutta valitettavasti kartan surkeus ja fast travel -systeemin puuttuminen kusivat ainakin itselleni perusteellisemman tutkimisen. Suurin osa kerättävästä kamasta on sitäpaitsi pelkästään kosmeettista. Pelin loppupuolella on muutama todella hajottava mättö, mutta moitteista huolimatta kokonaisuus jää selvästi plussan puolelle. Paras Star Wars -peli vuosikausiin, ja ainut hyvä sellainen EA:n lisenssivaltakaudelta.
* Rock of Ages III: Make & Break – Tornipuolustuksen ja pallonpyörittelyn yhdistelmä, johon hajosin lähes välittömästi kiitos kälyisten tutoriaalien ja hajottavan pelattavuuden.
* Super Mega Baseball: Extra Innings – Ulkoasultaan hupaisa baseball-peli, eli siis paskaa.
* Super Mega Baseball 2 – Aika samaa kamaa kuin edellinen osa, eli ulkoasultaan hauska versio yhdestä maailman kuppaisimmista urheilulajeista. Ainakin Yakuza kutosen baseballiin liittyy baarissa dokaaminen.
* The Touryst – Mm. Fast RMX:stä tutun Shin'enin omaperäinen ja charmikas toimintapuzzlepeli, jossa pyöritään turistina eri saarilla ratkaisemassa ongelmia. Tehtävää on yllättävän paljon samoin kuin viittauksia tekijöiden aikaisempiin peleihin, ja palikkaulkoasu on toimiva. Valitettavasti oma peli-iloni loppui hajottavien tasohyppelykohtausten runsauden takia.
* Vicious Attack Llama Apocalypse – Tekijöiden kuvauksen mukaan maailman paras laamantappokaksoistikkuräiskintä. Täytyy olla samaa mieltä.
* WWE 2K16 – Edelliseen pelaamaani sarjan osaan (WWE '13) verrattuna aneeminen painipeli: paras osa eli hahmonluonti tuntuu tyngältä kiitos eri vaatteiden ja sisääntuloanimaatioiden säälittävän vähäisen määrän, ja '13:ssa ollut mahdollisuus käyttää omia teemabiisejä on myös poissa, eli tyytyminen on oikeiden painijoiden teemojen lisäksi vain muutamaan kämäiseen ja geneeriseen biisiin. Myös pelattavuus on huomattavasti hitaampaa ja tönkömpää, ja animaatioiden epäsulavuus ja luonnottomuus paistaa läpi. Uramoodi tuntuu pahasti itseään toistavalta: lähinnä siinä mätetään yksittäisiä matseja ja välillä pääsee valitsemaan haastatteluissa muutamasta repliikistä, jotka ovat jopa samat riippumatta siitä voittiko vai hävisikö matsin. Koko peli tuntuu erittäin epälegitiimiltä ottaen huomioon, että sisältöä on VÄHEMMÄN kuin aiemmissa osissa!