Ateizmas

**Ateizmas** (prancūzų *athéisme* iš graikų *a* – prieš ir *theos* – dievas), **bedievybė** – pažiūrų sistema (doktrina) ir ja pagrįstos praktinės nuostatos, neigiančios Dievo, antgamtinių būtybių bei reiškinių buvimą. Kraštutinė ateizmo kryptis (vad. kovingasis ateizmas), kuriai būdingas ne tik Dievo neigimas, bet ir kova su bet kokiomis religijos apraiškomis, dažnai vadinama antiteizmu. Deizmas (neigiamos religijų dogmos) ir laisvamanybė (kritiškai arba neigiamai vertinama religija, iškeliama proto pažintinė laisvė) padeda plisti ateizmui, kartais būna jo priedanga arba prielaida pereiti į ateizmą.

Ateizmas nėra vientisa pažiūrų sistema; jis remiasi įvairiomis filosofinėmis, socialialinėmis, ir kultūrinėmis nuostatomis, todėl egzistuoja daug ateizmo atmainų, kurias mėginama jungti į kelis tipus (teorinis, praktinis, pozityvusis, negatyvusis, absoliutusis, gnoseologinis, ontologinis, gamtamokslis, antropologinis ir kitoks). Daugiausia ateizmas išplitęs europietiškosios kultūros aplinkoje, o kitose kultūrose (pvz., Rytų) reiškiasi mažiau. Ateizmo turinys nuolat kito, jį lėmė religinių pažiūrų kitimas, pažinimo ir mokslo raida. Keitėsi ir paties ateizmo termino reikšmė: senovės graikai ateistais (*atheoi*) vadino tuos, kurie nepakluso valstybinei religijai; vėliau dėl to taip buvo vadinami krikščionys. Klemensas Aleksandrietis (II–III a. ) pirmasis ateistais pavadino žmones, neigiančius Dievo buvimą.

## Istorija

III a. pr. Kr. Indijoje susiformavusios materialistinės lokajatos (čarvakos) filosofinės mokyklos atstovai vienintele tikrove laikė jutimais suvokiamą pasaulį, todėl neigė dievų buvimą bei žmogaus sielos nemirtingumą. Senovės graikų filosofai, siekdami teoriškai pagrįsti ateizmą, bandė įrodyti iliuzinį religijos pobūdį: Ksenofanas teigė, kad ne dievai sukūrė žmogų, o žmogus – dievus, Epikūras – kad žmogus taps laisvas ir laimingas tik tada, kai atsikratys baimės, kurią jam kelia šventikų, turinčių savanaudiškų tikslų, pramanyti dievai. XVIII a. prancūzų švietėjai (Volteras, D. Didro, J. Le R. Alembert, P. Holbachas ir kt.) religiją laikė dėl žinių stokos atsiradusiu prietaru, o ateizmo skleidimą – šio prietaro įveikimo būdu ir svarbiausia žmonijos pažangos prielaida. Vokiečių filosofas L. Fojerbachas teigė, kad Dievas tėra žmoguje glūdinčio poreikio turėti tobulą meilės partnerį projekcija į anapusybę, ir siūlė tą iliuzinį partnerį pakeisti tikruoju (kitu žmogumi).

Didelės įtakos ateizmo plitimui turėjo C. Darvino evoliucijos teorija. K. Marksui religija buvo ideologinis darinys, dangstantis tikrąsias žmonių nelygybės priežastis ir išnyksiantis panaikinus gamybos priemonių privačią nuosavybe, t. y. pašalinus šios nelygybės prielaidas. Austrų psichoanalitikas S. Froidas religiją laikė iliuzija (žmonių troškimų projekcija), Dievo įvaizdį traktavo kaip iškreiptą globojančio ir kartu baudžiančio tėvo suabsoliutinimą. JAV filosofas R. Karnapas tvirtino, kad prasminga tik tai, ką tiesiogiai ar netiesiogiai galima susieti su jusliniu suvokimu, žodį Dievas laikė beprasmiu, nes jis neturįs jokio jusliškai suvokiamo atitikmens. Anot prancūzų filosofo Ž. P. Sartro, žmogus esąs laisvai save iš nieko kuriantis ir vien tik sau už savo veiksmus atsakingas, todėl Dievo – šią žmogaus laisve ribojančio principo – pripažinimas yra klaida.

Vis dėlto XX a. ateizmas išplito ne tiek dėl pastangų teoriškai įrodyti ar paneigti iliuzinį religijos pobūdį, o dėl mokslo bei technikos pažangos ir vartotojiškos gyvensenos. Marksistinis ateizmas (kovingojo ateizmo atmaina) po Spalio perversmo (1917 m.) Rusijoje (vėliau SSRS bei kitose sovietinio bloko šalyse) tapo valstybės oficialia ideologija ir buvo diegiamas (ypač SSRS, Kinijoje, Vokietijos DR ir Kuboje) prievarta (žr. antiklerikalizmas); XX a. 10 dešimtmetyje Rusijoje bei buvusiose sovietinio bloko šalyse (Europoje) jis prarado privalomą oficialios ideologijos statusą ir jo reikšmė viešajame gyvenime sumažėjo.

### Lietuvoje

Lietuvoje ateizmo pradų būta XVI a. radikaliųjų arijonų pažiūrose. Už tariamą Dievo neigimą 1689 m. buvo nuteistas mirti K. Lyščinskis. XVIII a. pab.- XIX a. pr. plintant materialistinei pasaulėžiūrai jos nuosaikiai buvo reiškiamos Vilniaus universitete.

XIX a. pab.- XX a. pr. ateistines idėjas propagavo J. Adomaitis-Šernas, P. Avižonis, P. Mikolainis, marksistinį V. Kapsukas ir Z. Angarietis, ateistinę literatūrą leido laisvamaniai J. Šliūpas, V. Dembskis. 1918–1940 m. ateistinės pažiūros buvo skleidžiamos kartu su materialistine pasaulėžiūra (P. Avižonis, V. Dubas, T. Ivanauskas, V. Kuzma, V. Lašas, D. Rudzinskas, P. Slavėnas, J. Šopauskas), propaguojamos kai kurių visuomeninių organizacijų ir jų spaudos (mokytojų draugija „Naujoji mokykla“, žurnalai „Mokykla ir visuomenė“, „Kultūra“, „Laisvamanių etinės kultūros draugija“, laikr. „Laisvoji mintis“ ir kt.), bet visuomenei ateizmas didelio poveikio nepadarė.

Sovietinės okupacijos metais marksistinis ateizmas tapo privalomos pasaulėžiūros dalimi, prievarta diegtas bendrojo lavinimo mokyklose, dėstytas aukštosiose mokyklose (vadintas moksliniu ateizmu). Uždrausta mokyti tikybos, o slapta jos mokantys buvo persekiojami ir represuojami. Vilniuje, uždarytoje Šv. Kazimiero bažnyčioje, 1961 m. įsteigtas Ateizmo muziejus (veikė 1966–1989 m.). Marksistinį ateizmą aktyviai propagavo J. Aničas, J. Barzdaitis, A. Balsys, B. Bitinas, A. Čedavičius, A. Gaidys, V. Lazutka, V. Niunka, J. Ragauskas, J. Žiugžda ir kt., bet prievarta brukamas Lietuvos visuomenėje jis neprigijo. 1988 m. susikūrus Sąjūdžiui naujo tautinio atgimimo sąlygomis marksistinis ateizmas prarado oficialios ideologijos statusą ir 1990 m. atkūrus Lietuvos nepriklausomybę viešajame gyvenime sunyko.

## Šaltiniai

1. ↑ Ateizmas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002