Kapitola III. Smrtelný hřích obžerství

***TLDR:** Mocná sedma přichází do podhorské osady Šeroblat právě ve chvíli, kdy je drancována ohavnými skřetími nájezdníky. S pomocí dvou cizinců, trpaslíka Gordlaka a půlelfa Illeana, skřety odráží a pomáhají vesničanům. S překvapením zjišťují, že podivná dvojice má nejen stejný cíl, jako oni, ale i jisté informace, které se jistě budou hodit. Na výpravě proto spojují své síly, ráno doplňují zásoby a vyráží vstříc horám. Cestou naráží na místo rituálního obětiště, kde zahnaní skřeti brutálním způsobem zohavili a obětovali unesené vesničany. Nedaleko poslední podhorské vísky pak osvobozují spoutanou dívku, která byla vesničany zanechána jako oběť pro obra lidožrouta, který vesnici sužuje. Ten prý pobil jejich stáda a ves tak hladoví. Přestože se na rychtě hoduje, Mocná sedma nabízí, že vesnici obra zbaví. Druhého dne se však při konfrontaci s obrem ukazuje, že obr je ve skutečnosti využíván právě rychtářem, a to k vykořisťování vesničanů. Sedma proto poráží jak obra, tak rychtáře s jeho pohůnky a předvádí je před vesničany. Mezi těmi se však strhne krvavý boj o zásoby jídla na rychtě, který dokonce má i několik obětí na životech. Janek proto zůstává ve vsi, aby zde dohlédl na pořádek, než ho přijdou obnovit ostrogněvští zbrojnoši vladyky Gozila. Gordlak odvádí obra do divočiny pryč od civilizace a zbytek družiny pokračuje dál vstříc pohoří Radgast.*

## Cíle:

V Šeroblatech se dovybavit a projít divokým podhůřím až do samotných hor Radgastu, v nichž leží Boraxova hrobka.

## Zápis:

#### **Sezení prvé**

V Býkově se Mocná sedma rozdělila. Zatímco Leslav vedl Sibyllu a Skamma do Marigradu, Aughi, Albert a Jyyku zamířili do osady Šeroblat. Za ní už ležely jen nespoutané hvozdy, pár malých podhorských osad a hlavně horská stezka do pohoří Radgastu, kde byl cíl jejich cesty. Janek souhlasil, že je do Šeroblat doprovodí, aby se ujistil, že se tam shledají se smluveným průvodcem, jistým barbarem Hrunem, který je měl do osady Kamenných býků dovést. Janek totiž v jejich osadě už v minulosti byl a v případě nouze by je tam snad dokázal dovést též.

Když však do Šeroblat dorazili, vesnice byla v plamenech a čelila krvavému útoku ohavných skřetů. Vesničané byli sháněni dohromady, jako dobytek. Těm pár, kteří se nájezdníkům postavili na odpor, pomáhali dva cizinci. Postarší podsaditý trpaslík, jehož kůže byla svraštělá a zašedlá jako kámen sám, srážel dotírající skřety na kolena zemětřesením vyvolaným mocnými údery válečným kladivem do země. Hbitý tmavovlasý půlelf mezitím hledal skulinky v jejich brnění a kdykoliv se k němu některý otočil, skončil s dýkou v zádech. Aughi, Albert, Jyyku a Janek jim přispěchali na pomoc a všichni společně se jako ničivá smršť převalili přes náves a první vlnu skřetů pobili. Veliký skurut na černém vrrkovi přikázal, aby sehnali zajaté vesničany dohromady a odvedli je z vesnice. On sám, pak do řad obránců vyslal nejen svého vrrka, ale i jakési dvě zuřivé po čtyřech běhající skřetí bestie v řetězech. Přestože skřety odvádějící zajatce z vesnice zdržel trpaslíkův hliněný val, než se obránci vypořádali se skurutem a jeho zběsilými bestiemi, byli pryč. Umírající skurut se jim nejdřív s pohrdáním vysmál, ale když ho dostali do agónie, začal mluvit. Vyděsil už tak dost vystrašené vesničany řečmi o tom, že tento svět shoří a že smrt přichází pro všechny. Jeho pán, jakýsi Vyvolávač, totiž prý slouží stínu a plameni, ať je to cokoliv.

Když jim za záchranu poděkovali nejen přeživší vesničané, ale svým nabubřelým způsobem i sám rychtář Mrzota, pomohli s hašením vesnice a ošetřováním zraněných. Pak se odebrali do hostince, kde popel a krev na jazyku spláchli pořádným korbelem piva. Nad ním se obě družiny konečně představili. Trpaslík se jmenoval Gordlak Skálolam a v Jankovi vzbudil pozdvižení, když tvrdil, že byl prvním prospektorem solnodolského prince Modrina a že tam v hlubinách dodnes přeživá kolonie trpaslíků, kteří zkázu Solnodolu přežili. Tmavovlasý půlelf se pak představil jako Illean a je prý Skálolamovým společníkem na cestě do hor Radgastu. Nakonec se obě družiny dovtípili, že mají nejen společný cíl cesty, ale že dokonce každá z nich má část veršů prastarého Boraxova eposu. Zatímco část Mocné sedmy prozrazovala, kde jeho hrobka leží, ta Gordlakova napovídala, jak se dostat dovnitř a co v ní lze očekávat. Uzavřeli tedy dohodu, že na této výpravě spojí síly. Ve vesnici kromě hostince pořád stála i kovárna a obchod a nějaké suroviny by se snad daly sehnat i u místního apatikáře, otylého bratra Řádu špitálníků, takže se družina mohla na nelehký výstup do hor řádně připravit. Rozhodnutí o tom, zda vystopují a zachrání unesené vesničany, nechala družina na ráno.

#### **Sezení druhé**

Ráno u snídaně zabředli v družný hovor nejen mezi sebou, ale i s hostinskou, která poradila, kde co ve vsi sehnat. Žádného muže Hrunova popisu prý v poslední době neviděla a jiného průvodce tu prý najdou těžko. Snad jen obchodník Martin bude schopný poradit, protože jeho děd do hor Radgastu chodíval a Martin prý jeho dobrodružným vyprávěním vždy pozorně naslouchal. Důkladněji se pobavili i o oněch verších Boraxova eposu. Co se vybavení týče, odvodili z nich v zásadě jen tolik, že budou potřebovat teplé oblečení, sekery a lana na výrobu nějakého plavidla k překonání jezera. Janek, který na sebe v Hrunově absenci neochotně vzal roli průvodce, protože v osadě Kamenných býků už v minulosti byl a jejich jazyk znal, radil, aby koně ustájili zde v Šeroblatech. Výše v horách sice ještě bude pár drobných lidských osad, ale jejich koně a věci by tam bylii v menším bezpečí. Domluvili se s hostinskou, že se o jejich koně zdarma postará, když vesničané budou moci využít jejich síly při vyklízení trosek a obnově vesnice. Aughi nesouhlasila s tím, že její válečný oř není žádný tažný valach. Dobře věděla, že kůň Černého prince má dost možná větší cenu, než celá vesnice. Ostatním využití jejich koní nevadilo, a tak si s hostinskou plácli. Z hostince vyrazili do obchodu. Ten měl naštěstí šindelovou střechu, takže narozdíl od okolních doškových domů nelehl popelem. Martin byl sice zdatný handlíř, ale byl též vděčný za záchranu vesnice a Jankovo pochlebování a Illeanovo smlouvání jim nakonec zajistilo výhodné ceny a mnoho cenných rad. Každého z členů výpravy vybavil teplými kožešinovými botami, oblečením, beranicemi, rukavicemi, sněžnými šlapami i lany. Do družiny pak přidal pár kotviček, dobrých kovaných seker a lopatu. Janek věděl, že čas a vzdálenosti jsou v horách zrádné a přestože do osady Kamenných býků se odsud za dobrého počasí dalo dostat za dva dny, při špatných podmínkách to mohlo zabrat i týden. Chvíli hladovět mohli, ale přesto na Jankovo doporučení nakonec vzali zásoby trvanlivého jídla na pět dní s tím, že zásoby snad doplní u barbarských Kamenných býků. Pokud je ti tedy hned nezabijí. Aby se tomu vyhli, doporučil Martin vzít pro barbary nějaké lahve s pálenkou. Ti ji prý sami pálit neumí a mohou se po ní přímo utlouct. Protože bez Hruna jejich šance na přežití setkání s Býky prudce klesly, vzali jich s sebou hned deset. Nakonec je Martin naučil vázat pár zvláštních uzlů, které používal jeho děda a párkrát mu prý zachránili život. Nakonec si Gordlak koupil pytlík jakýchsi pochybných sušených hub a vyrazili z obchodu. Na návsi pak Janek hrdě vytáhl dlouhou umně vyhotovenou listinu s tím, že si dovolil jejich včerejší úmluvu sepsat, aby ji mohli svými podpisy stvrdit a u místního rychtáře zpečetit, jak je v lidských královstvích zvykem. Gordlaka to urazilo, nařkl Janka z nedůvery a prohlásil, že když dá trpaslík slovo, je to víc, než deset lidských smluv. Pak rázným krokem zamířil zpátky do hostince na oběd. Illean ho následoval. Janek tím byl nejdřív rozhořčen, ale nakonec uznal, že na pověstnou trpasličí hrdost zapomněl a že ji snad měl vzít v potaz. Jyyku v tom sporu radil zdrženlivost, že prý jim tvrdohlavost a horlivost jejich nových druhů může v budoucnu dobře posloužit. Janek pravil, že by spíš jistotu poctivé spolupráce a vzájemné důvěry na takové výpravě uvítal. Nakonec se rozhodl, že celé výpravě v hostinci k obědu bohatou hostinu zaplatí. Byla to koneckonců na dlouhý čas poslední příležitost, kdy si mohli pohodlí a hojnosti užít. Janek chtěl pro Hruna ve vsi nechat vzkaz, kdyby se náhodou objevil, ale nakonec dospěli k názoru, že by bylo lepší, kdyby tu na něj někdo alespoň den nebo dva počkal. Jyyku řekl, že je ve vsi po útoku mnoho zraněných a pořádného felčara tu nemají, takže zůstaně on, protože v mezičase tu snad bude k největšímu užitku. Všichni se na hostině poměli a po obědě zatěžkáni všemi zásobami a vybavením vyrazili. Janek vyjevil Illeanovi, který z nich měl zřejmě v divočině největší zkušenosti, že sám v divočině zas tak zdatný není, ale na cestu si snad vzpomene. Illean ho ujistil, že bude ve střehu. Po několikahodinovém pochodu vrchovinou a lesem přinesl vítr k Jankovi jakýsi nasládlý pach. Zpravil o tom výpravu, Aughi určila směr větru a Illean se tam plížil na průzkum. Vrátil se s tím, že našel vesničany, ale že už jim není pomoci, a že by tam ti se slabším žaludkem radši ani chodit neměli. Šli všichnii. Na paloučku za kopečkem ležela rozčtvrcená těla vesničanů - mužů, žen, dětí, starých i mladých. Kusy byly uspořádány do jakýchsi pravidelných tvarů, ale nikde nebyla jediná hlava. Ve vzduchu visel hutný tíživý nasládlý pach, jako na jatkách. Na zbytcích hodovali vrány a všude bzučely mouchy. Janek se otočil k nejbližšímu stromu a znamenitou hostinu šeroblatskou tam v mechu zanechal. Albert zrovna tak. Aughi naštvaně kopla do nejbližšího těla a zanadávala, že kdyby skřety pronásledovali hned, jak navrhovala, mohli vesničany zachránit. Pak s Illeanem a Gordlakem to místo prozkoumali. Hlavy nikde nenašli, takže usoudili, že je skřeti museli odnést s sebou. Gordlak z ženského těla vzal snubní prsten, aby později mohl s duchy předků promluvit a zjistit víc o tom, co se tu přesně stalo. Zjevně ale šlo o nějaký krvavý rituál. Když místo řádně ohledali, postavili se družiníci stranou a sledovali, jak Gordlak pomalu prochází obětištěm a za zpěvu hrdelních pohřebních písní rozhazuje jakýsi prach či sůl. Sama země tu smutnou píseň vyslyšela a zkrvavené ostatky ve svém lůně ku spánku věčnému uložila.

#### **Sezení třetí**

V podvečer družina dorazila na místo, kde byla ke kamennému zaschlou krví zbrocenému oltáři přikovaná mladá vzlykající dívka Miriam. Osvobodili jí a vzali domů do chaloupky jejích nuzných rodičů v nedaleké osadě. Od nich vyzvěděli, že se v rokli nedaleko usadil obr lidožrout, který vesničanům vybil stáda a ti tak hladoví. Jejich rychtář se však s obrem domluvil, že mu každý měsíc zanechají jednoho z věsničanů jako oběť a on za to nechá vesnici na pokoji. Skromnou večeři u Miriaminy rodiny přerušila parta hromotluků s obuchy, kterou vyslal rychtář, protože se dozvěděl o příchodu cizinců a osvobození Miriam. Ti doplnili, že sami její rodiče Miriam vyměnili za jídlo pro své další děti. Doba je prý zlá a jídla málo. Družina je nakonec po nějakém tom přetahování s Aughi přesvědčila, aby je zavedli za rychtářem. Obuši před tím však vyžadovali odzbrojení družiny, s nímž nakonec souhlasili všichni, kromě Aughi, které nakonec její meč nechali. V sále na rychtě se konala bohatá hostina, kde hodoval rychtář s pár vyvolenými. Družině se vůbec nelíbilo, že tu otylý rychtář hoduje a přitom nutí k smrti hladvějící vesničany, aby za nuzný kus žvance prodávali vlastní děti. Rychtář Rostislav nakonec nabídl, že družině vyplatí 20 stříbrných grošů, pokud vesnici té obří pohromy zbaví. Janek poukázal na to, že by se tak horlivému následovníku učení Církve svaté (která káže milosrdenství a soucit s potřebnými), jakým je rychtářův pán, vladyka Gozil z Ostrogněvu, jistě nelíbilo, jak to tu vede. Nabídl, že Mocná sedma vesnici lidožravého obra zbaví zadarmo, ale pokud rychtář chce, aby se tyto zprávy nedostali k vladykovi, nebo snad dokonce k samotnému knížeti, musí jídlo mezi vesničany rozdělit rovným dílem. Rychtář nakonec s bručením souhlasil. Možná až příliš ochotně. Gordlak prohlásil, že pochybuje o tom, že tu nějaký skutečný obr vůbec je. Jediným nenasytným obrem, který tyranizuje místní lid je prý sám rychtář. Illean se proto v noci vloupal na rychtu a řádně to tam prošmejdil. Kromě poloprázdných spíží však nic zvláštního neobjevil. Ráno Mocná sedma vyrazila na obra. Albert souhlasil, že se zdrží v zadu a bude špehovat vesnici, jestli náhodou rychtář nechystá nějakou levotu. Zato Illean šel napřed, aby zmapoval rokli s oltářem, v níž měl mít obr své doupě. K jeho překvapení se z lesa vypotácel skutečný obr, vysoký, jako vzrostlý strom! Zatímco obr hledal kolem oltáře svou krmi, Illean se spěšně odplížil zpátky k družině. Janek mu řekl, že kdyby se mu povedlo obrovi vytrhnout trochu srsti a přinést mu ji, v boji by to byla velká pomoc. Pak rychle utíkal pro Alberta a zbytek zatím vyrazil k rokli. Usoudili, že bude lepe využít pro boj její členitý terén, než plochou náves vesnice, kam by rozhněvaný obr bezesporu zamířil a následná potyčka by jí nejspíš celou zanechala v ruinách. Albert Jankovi cestou zpátky prozradil, že rychtář k rokli vyslal tlupu ničemů s biči a že by se proto družina měla rychle ztratit kdesi v lese a nechat tu proklatou ves daleko za sebou. Janek v běhu opáčil, že tato skutečnost jim naopak může dobře posloužit. Když přiběhli k rokli, Janek vyskákal na její okraj, mával rukama, pokřikoval a snažil se získat obrovu pozornost.

#### **Sezení čtvrté**

Rozčílený obr upřel svůj pohled na Janka a vydal strašlivý řev. Janek se z toho zakoktal, obr udeřil svým mohutným kyjem do země a vyrazil vpřed. Jeho pozornost naštěstí upoutali Albert s Gordlakem, kteří pochopili Jankův plán a snažili se obra přesvědčit, že mu pomohou zbavit se jha jeho domnělých utlačitelů. Aughi si obra mezitím ze skrytu pod stromy měřila a připravovala se k bitvě. Illean se zas nenápadně plížil podrostem směrem k obrovi. V tom dorazil rychtář s dobrým tuctem svých pohůnků. Rychtář vyslal knutmana s velikým bičem, aby zkrotil obra a sám se jal přeskupovat své muže do bojové formace. Janek se vznesl vysoko do vzduchu a silou vichřice vrazil do rychtáře až padl přes okraj a zachytil se za kořeny trčící ze svahu. Janek stál s taseným mečem nad ním a Gordlak ho pohřbíval hlouběji a hlouběji do drolícího se svahu. Albert se dál snažil rozmlouvat s obrem, ale bylo pozdě. Knutman nad ním převzal kontrolu a práskáním biče ho hnal na Alberta. Illean ještě stihl obrovi vytrhnout hrst chlupů, zdatně prokličkoval mezi pěšáky zápolícími s Aughi i šípy lukostřelců a utíkal je předat Jankovi. Ten je sevřel v pěsti, pohlédl obrovi zpříma do očí a pokusil se ovládnout jeho mysl. Jak se obrovo vědomí zatmívalo, začal řvát a tlouct se do hlavy, čímž zlomil Jankovo kouzlo. Aughi mezitím s bravurou sobě vlastní vyřídila čtveřici pěšáků, kteří na ni nerozumně vedli čelní útok a Gordlak nechal knutmana, aby se pomalu propadal do země. Janek se pak magií větru zmocnil jeho biče, čímž převzal kotrolu nad obrem, a Illean přiložil dýku na zavalitý rychtářův krk. Navzdory situaci byl rychtář stále arogantní a dovolával se autority pramenící ze svého úřadu. Půlka jeho mužů však byla pobita a tak se se ta druhá neodvážila jeho sebevražedné rozkazy uposlechnout. Při boji si Janek podvrtl nohu a tak se dohodli, že počká s obrem v lomu, zatímco ostatní odvedou zajatce do vesnice. I tam se rychtář snažil vesničany přesvědčit, že družiníci lžou. Ti ale nakonec uvěřili družině, že rychtář a jeho muži obra využívali, aby z nich vymámili jídlo a bohatství. Na popud družiny ze svého středu vybrali důvěryhodného stařešinu, jakéhosi Horáce, který měl vesnici provizorně vést a rozhodnout o osudu rychtáře a jeho pohůnků. Ten v tom ale záhy fatálně selhal. Když hladem umírajícím vesničanům došlo, že rychta je plná jídla, propuklo davové šílenství. Vesničané se nahrnuli na rychtu a začali plundrovat spižírny, několik se jich pomlátilo, pobodalo a dokonce i ušlapali pár dětí. Chaos zastavil až Janek, který si mezitím ošetřil zranění a dobelhal se za nimi na náves. Hlasem hlubokým a silným jako zuřící hromobití vesničany okřikl a přiměl je zastavit to šílenství. Řekl, že jídlo spravedlivě rozdělí mezi všechny a že ostrogněvští zbrojnoši, pro které hned pošlou, jistě přinesou další. Než se tak ale stane a vladyka určí nového rychtáře, bude tu na pořádek dohlížet Janek sám, jehož zranění mu stejně neumožňovalo pokračovat dál do hor. Když si lámali hlavy nad tím, co udělají s obrem, Gordlak navrhl, ať bič dají jemu. Odvede prý obra daleko od lidí do Černé bažiny k Solnodolu, kde ho zkusí cvičit. Snad by mohl využít obrovu sílu k vysvobození svého lidu z jejich vodního vězení. Všichni souhlasili, Gorldak se se všemi rozloučil, předal Illeanovi svou kouzelnou lucernu a zamířil s obrem dolů z kopců. A Illean? Ten se s Gordlakovým požehnáním rozhodl, že zůstane s Mocnou sedmou.

***Pozn.:** Předchází Kapitola II. Domov sladký domov. Následuje Kapitola IV. Legenda o Kamenném býku. Přehled Tažení je zde.*