Den blodløse invasjon

**Den blodløse revolusjonen**, også kjent som **juliinvasjonen** eller **augustinvasjonen**, var en militærkampanje ledet av den podar-tusarske grenen av huset Qancey mot den tusarske grenen. Etterkommerne av den landsforviste Viesaine Qancey ønsket å hevne sin far, og inntok hovedstaden uten å innlede noen slag – derav navnet.

## Bakgrunn

Da Édmound I av Tussarix falt i koma, prøvde hans kone å ta tronen som statsoverhodet; guvernøren av Le Ryxân satte imidlertid kronprins Viesaine inn som fungerende regent. Da Édmound kom til hektene igjen, ble han lurt av sin hustrus sølvtunge, og fikk kronprinsen sendt i eksil til storhertuginne Sauveterre, som ble kronprinsens formynder. Édmound gjorde med dette sin datter Anne til arving, og brukte store deler av sine siste år til å gi henne opplæringen hun trengte for å bli den neste monarken. Édmound døde etter å ha lidd seg gjennom to tettkommende hjerneslag, og vært sengeliggende i to måneder. Den siste tiden fungerte hans kone som regent sammen med datteren.

Under Sauveterre ble han kjent med, og ektet til, datteren av Rikskansleren, storfyrstinne Melisende Poingdestre. Sauveterre ga også fra seg setet som storhertug av Le-Pied-Royal til Viesaine og hans hustru. Etter dette prøvde de Viesaine å gjøre krav på tronen gjennom Rix-krigene, men mislykket alle gangene. Anne prøvde konstant å få sin bror til å ta til fornuften, og ba ham opptre som sin families ansikt i Podarix og forhandle frem en fred i Rix-krigene – noe han sa han ville gå med på hvis Anne abdiserte. Hun nektet, og krigene raste fremdeles mot Tussarix. Le-Pied-Royal ble spart i en ikke-angrepsavtale.

Viesaine fikk barna sine til å være overbevist om at de var blitt bragt til Le-Pied-Royal på grunn av keiserinne Catherines sølvtunge – noe som skulle få dem til å hate nasjonen som hadde nektet dem deres rett. Først med målet å overleve søstrene sine for å sikre seg tronen, døde han til slutt av et slag. Barna hans, som var blitt oppflasket på å hate tantene sine, ble ledet av sine rådgivere i sorgens stund å invadere Tussarix.

## Felttoget

### Opprustning og politisk støtte

*Utdypende artikkel: Den første Arix-krigen* og *beleiringen av Asqui-Seine*

Under én måned etter Viesaine Qanceys død, var brevet nådd Asqui-Seine. Paul Qancey ba sin mormor om styrker, skip og proviant for å lede en invasjon mot Tussarix. Rikskansleren ønsket ikke å blande seg inn i sin dattersønns familiefeide: hun hadde kjempet mot Tussarix ved å angripe Le-Pied-Royal, og hadde mistet en grunn til Rix-krigene da Melisende inngikk ekteskap med Qanceyene. Hun hadd imidlertid ikke noe imot at navirantene angrep Tussarix eller handelsskipene deres og brakte byttet hjem til staten. Utenom dette hadde hun selv krig med Arusius.

Brevveksling og diplomater mellom Le-Pied-Royal og Podarix møttes i fire år, og politikken ble stillestående. Ingen av adelsmennene ønsket å hjelpe, da de ikke ville kjempe på en utlendings premisser: de fleste sverget dessuten sin lojalitet til Rikskansleren og hennes hoff. Da Rikskansleren døde i 1476 A.Æ., ble det hennes sønn Guillaume Poingdestre som overtok posisjonen. Han overtok konflikten moren hadde med Arusius. Han var lei av å høre om nevøens anmodninger om tropper, men så en mulighet for å vinne Arix-krigen. Hvis Paul hjalp ham å vinne krigen, ville han bistå med soldater. På det politiske og offentlige planet ville det dessuten fremstå som at Paul ønsket å bygge bro og skape en varig fred mellom Podarix og Tussarix – hvilket ville gi ham mer støtte blant høyadelen.

Etter seieren over blokaden i Raymondbukten, gjorde Guillaume inntog i Melborough og gjorde seg selv til konge av Arusius. Nå som Rikskansler av Podarix og konge av Arusius, tok han krigsfangene og ga dem til Paul som betaling. Det var snakk om under 5.000 tropper, og Qancey-familien følte seg snytt. Deres rådgivere og Télesphore Qancey hyret en gruppe naviranter som var falt i unåde, og beleiret Asqui-Seine under kommandoen av Donatien Erfanquis og sjefspionen greven av Elbée. Han fikk navirantene til å ta omtrent 1.000 av krigsfangene, drepe dem, og kaste dem over bymurene. Guillaume var fremdeles i Arusius for å slå ned opprør i nærheten av Melborough, og det ble hans kusine som måtte ta seg av hendelsen. Mila inngikk forhandlinger med Donatien, og de ble enige om at Paul skulle få krigsfangene og 15.000 soldater, støttet opp av et hundretall skip. For å låse avtalen, og se til at det hele ble fulgt til punkt og prikke, tok Mila Télesphore til ekte.

De neste fire årene gikk til å bygge opp hæren. Krigsfangene fra Arix-krigen ble holdt i arbeid på gårder og i arbeidsleirer som ble holdt oppsyn av Tatienne Qancey. De som fikk barn, mistet dem fort og ble enten satt på døren til noen fremmede eller lagt i rennesteinen for å dø. Da dette var arusiske barn, var det få av podarene som tok seg nær av dette: dette var barn av en annen nasjon, et annet folk.

Krigsskip ble utrustet med tunge kanoner, og krigsbannere til familiene som skulle delta ble gjort i stand, uniformer ble sydd og rustninger og våpen smidd. Adelsmenn holdt vedlike sin krigsekspertise, og de utstøtte navirantene trente vanlige borgere til å bli krigere. Ved det fjerde året, var Qanceyenes samlede hærskare på nærmere 140.000 tropper – bestående av adelsmenn og deres vasaller fra Le-Pied-Royal og Podarix, betalte naviranter fra begge sider av grensen, borgere, bønder og de arusiske krigsfangene.

Rådgiverne og Qanceyene var også blitt oppmerksomme på hvor stor makt de kunne få om kort tid. Spioner og sendebud kunne fortelle at en familiefeide mellom Magdaleine Basdelaine og Antoinette Bétaince, samt sistnevntes upopularitet grunnet hennes forhold til La Duchesse – og hennes sviktende helse – fikk familien til å legge om slagplanen.

### Landgangene i Lulan, Louise og Le-Port-Marécageux

Keiserinnens prekære situasjon kunne brukes til Qanceyenes fordel. Det ville ikke trenge å komme til kamp hvis de valgte ut sine landingssteder med omhu. Den historiske byen Lulan ville gi et symbolsk eksempel for borgerne i Tuss, en gjenkomst av det sanne keiserhuset – og administrasjonssenteret til Pauls lojale sjefspion; Louise var en strategisk viktig by å kontrollere – nær Béthonsart, som lå under kronen – og vise keiserhusets ansikt i sør; Le-Port-Marécageux var en liten bevoktet by, og ga Tatienne muligheten til å tilby sin hånd for markien av Àlvara – som hadde et vagt krav på tronen og en mulig trussel – da hennes mann, Donatien, var avgått ved døden året før.

Det var viktig å ikke vise tegn til å angripe, men komme som frigjørere. Kom familien med et bud om fred, ville ikke folket gjøre motstand. Dessuten hadde ikke Antoinette arvinger, og Mariekrigen satt fremdeles friskt i minne. Uroligheter begynte å vokse, og Qanceyenes ankomst ville komme som et tegn fra Vokterne: at de nye Qanceyene var kommet for å befri landet fra uro, opprør og en eventuell borgerkrig.

Skipene dro fra Xzaf sent juli 1480, og landet i Tussarix 6., 12. og 17. august hver for seg. Familiens spioner i Lulan hadde spredt ryktene om deres ankomst, og malte det i deres favør. Dette gjorde både fattige og rikfolk overveldet over å se familien ankomme. Spionene tjente som Pauls eskorte gjennom byen, og borgere kastet korn i kongens vei for å minske gjørmen som var kommet av en passerende regnvær. Greven av Elbée, sjefspionen, hadde arrangert for kanonene ved fortet å bli ladet med krutt og skjøt da skipene var ankret opp og prinsen i land. Grevinnen arrangerte en fest for byens borgere mens greven og prinsen ledet en tropp på om lag 10.000 mann til Replierelven, hvor en yacht ventet på å bringe prinsen til hovedstaden.

Flåten som landet i Le-Port-Marécageux vekket oppsikt. Det var en liten by nord for St. Petalle, og Tatienne inntok den med makt. Ingen ble myrdet, men hun var ute av stand til å stoppe troppene sine fra å voldta innbyggerne, menn og kvinner så vel som barn. Hun slo imidlertid hardt ned på noen som prøvde å rane husene. Hun inntok rådhuset, og ba om audiens hos markien av Àlvara – men han måtte komme til henne. Markien var usikker på hva han skulle gjøre, og sendte visegreven av Petalle til henne i sitt sted. Fornærmet, men åpen for forhandlinger, tok Tatienne imot sendebudet. Etter en ettermiddag hos prinsessen ble visegreven klar over situasjonen. For å statuere et eksempel – både for sin egen familie, men også for å sikre de podarkse Qanceyenes posisjon i Coast – løy hun for visegreven ved å si at hun landet i Marécageux for ikke å være tilstede i St. Petalle når troppene hennes jevnet den med jorden. Måten å redde seg selv og hjemmet sitt, var for markien å ekte henne. Samme dag som hennes bror landet i Louise, var Tatienne gift i et allerede fullbyrdet ekteskap med Apollinaire Qancey.

Rikfolkene i Louise bodde på hver sin side av sundet som ledet videre inn i keiserriket. Qancey-spionene hadde overtalt hver og én om ikke å gjøre noe ved synet av flåten. I de lavere delene av samfunnet var kjøpmenn blitt overrakt pamfletter om en flåte som skulle beskytte dem fra et korrupt medlem av keiserhuset. Mens fire yachter ledet Télesphore og hans følge inn til Béthonsart, lå resten av flåten ankret opp i blokade-formasjon. Kapteinene tok losji i fogdens palass, hvor de bygde videre på pamflettene: et medlem av keiserhuset aktet å innta Louise og plyndre byen. Yachtene var sendt innover for å støpe metaller om til våpen, rustninger og kanonkuler. Godt beskyttet bak Béthonsarts murer lot Télesphore det komme ut at han var kommet for å beskytte byen og fyrstedømmet mot en borgerkrig på veiene av huset Qancey. Hans kone Mila dro inn til Louise og fikk byens rikfolk og fogden til å gjøre knefall for Qanceyene i form av Télesphore.

## Ettermæle

(brødrene hennes ville ikke vite om dette var løgn eller sannhet, og holdt henne i aktelse)

## Galleri

*Tussarix' gjenfødelse*
En glorifisert gjenskapelse av revolusjonen*Paul Hugues på krigshesten*
En konstruert og glorifisert framstilling av Paul Hugues' landing i Lulan*Augustinvasjonen*
En konstruert tegning som skal vise Paul Hugues' inntog i Le Ryxân*Den sanne monark*
En romantisert framstilling av Paul Hugues' kroning
## Trivia

1. Det alternative navnet på revolusjonen, "augustinvasjonen", kom etter Paul Hugues' død. Det interessante er at invasjonen startet i slutten av juli, men ble fremdeles omtalt som "augustinvasjonen".