Harry Potter and the Goblet of Fire

**Harry Potter ja liekehtivä pikari** on niin kirjana kuin elokuvanakin käännekohta koko Potter -sarjalle. Vaikka velhomaailmassa onkin kevyen seikkailuhengen rinnalla esiintynyt kuolemaa ja synkkyyttä, mennään neljännessä opuksessa kuolletus- ja kidutu-loitsujen kautta yhä vakavammaksi. Päähenkilökaartista on tullut jo teinejä, joten myös murrosiän tuomat hormoonipaukkeet sekoittavat sarjaa entisestään. Muutokset ovat omaan makuun sekä hyviä että huonoja, mutta maaginen velhokoulu Tylypahka ja sitä asuttavat hahmot ovat edelleen mielenkiintoisia.

## Vihdoin juonessa jotain tolkkua!

Harry Potter on aloittamassa neljännen lukuvuotensa velhokoulu Tylypahkassa, mutta tuttuun tapaan luvassa ei ole tavanomaista kirjojen pläräystä vuoden ympäri. Itseasiassa Harry ei käy kuin ihan alkajaisiksi pimeältä suojautumisen oppitunnilla, jonka jälkeen kaikki pyörii turnajaisten ympärillä. Harry päätyi kieroilujen ja erehdysten kautta neljänneksi osanottajaksi hengenvaaralliseen Kolmivelhoturnajaiseen, jossa hänen on suoriuduttava pokaalin toivossa kolmesta eri tehtävästä. Tehtävissä onnistuakseen Harryn parhaat kamut, Ron ja Hermione auttavat Harrya parhaansa mukaan.

Tässä vaiheessa pelisarjaa ei ole mikään salaisuus, että leffojen tarinat kerrotaan hyvin pintapuolisesti, eikä Liekehtivä pikari ole poikkeus. Edelleen oletetaan, että pelaaja on vähintään katsonut elokuvan, jotta hän itse voi täyttää kertomatta jääneet palaset. Edistystä edeltäjään verrattuna on kuitenkin tapahtunut, sillä tiiviit välivideot kietovat tarinan tarpeeksi loogisesti, verrattuna Azkabanin vangin mitättömiin cutsceneihin.

## Mikä on rikki pitäisi korjata, eikä rikkoa lisää

Goblet of Firessa ei voi Azkabanin vangin tavoin kontrolloida Harrya, Ronia ja Hermionea lennosta, vaan pelaajan on valittava hahmovalikosta, kellä haluaa läpäistä kentän. Vaikka pelin myötä hahmoja voi tuunailla keräilykorteilla, eivät he lopulta kehity mainitsemisen arvoisesti. Tällä kertaa rasittavan hitaat taikavalikot ovat poissa, jonka sijasta kaikki loitsut ovat tilanteesta riippuen heti käytettävissä. X blästii perusammuksia ja kolmio vetää asioita puoleensa. Neliöllä hoidetaan ihan kaikki muu liekkien sammuttamisesta tavaroiden nosteluun. Suurimman osan ajasta peli ymmärtää mitä taikaa pelaaja tarvitsee, mutta valitettavasti kaverit eivät. Vaikka pelaaja valitseekin kolmikosta yhden, pyörivät he kaikki kentässä samaan aikaan. Heidän tekoälynsä on paikoitellen äärimmäisen typerä, jääden seisoskelemaan jonnekin kun heitä tarvitsisi nostamaan isoja lohkareita yhteistaialla. Tämä hidastaa ja hankaloittaa etenemistä tarpeettoman paljon, mutta onneksi suurin osa puzzleista on tehtävissä yksin.

Aikaisemmista osista poiketen pelissä ei ole lainkaan koluttavaa Tylypahkan koulua, joten kenttiin pääsee käsiksi vain valikon kautta. Tämä on toisaalta ihan hyvä ratkaisu, sillä ylimääräinen ravaaminen Tylypahkan käytävillä on poissa, eikä synkistelevän Liekehtivän pikarin Tylypahka olisi muutenkaan ollut miellyttävä paikka. Osittain tästä syystä Liekehtivä pikari on todella lyhyt peli. Kaiken kaikkiaan varsinaisia kenttiä on vain yhdeksän, joista vain neljässä on varsinaista kerättävää. Completionisteille riittääkin tekemistä, sillä kenttiin on ympätty minikilpiä, lohikäärmepatsaita sekä kenttäkohtaista tilpehööriä. Itse pelin läpäisyn kannalta ainoastaan ISOT kilvet ovat merkityksellisiä, sillä niillä avataan loputkin kentät. Kun pelaaja poimii yhden ison kilven, päättyy kenttä automaattisesti. Tämä on rasittavaa pelin pitkitystä, sillä monesti kilpiä on sijoiteltu lähes vierekkäin kaksi, joten pelaajan on ravattava samaa reittiä useaan otteeseen. Ennemmin olisin ottanut vaihtoehdoksi mahdollisuuden poistua kentästä kun tahtoo.

Liian moni asia tökkivät Liekehtivässä pikarissa, jotta siitä voisi oikeasti nauttia. Lukittu kamera estää näkemästä minne haluaa, kontrollit ja tekoäly ovat toteutettu toistaitoisesti ja samojen kenttien ravaaminen on pahempaa kuin Tylypahkassa eksyminen ikinä. Silti pelin loitsimisesta saa jotain tyydytystä, ympäristöt ovat tarpeeksi erilaisia ja tehtäväkohtainen eteneminen on sinänsä mielenkiintoinen. Suomidubit olisivat tuoneet lisämakua, mutta valitettavasti en kirpparilta pilkkahintaan pelastanut kuin englanninkielisen.

## Musavalinta

Jeremy Soule ansaitsee erityismaininnan toteuttamastaan soundtrackista, joka sopisi yhtä hyvin itse elokuvan taustalle. Ehkä Liekehtivän pikarin paskuus pelotti miehen pelisarjan luota, sillä tämä on viimeinen Potter -peli, johon hän on säveltänyt. Orkesteroidut kappaleet pitävät tunnelmaa yllä tässäkin pelissä, vaikka omaan makuun erityisen herkullisia kappaleita löytyi edeltäjäosiin verrattuna vähemmän. Siksi tittelimusa jäi itselle parhaiten mieleen.