Grevestridene

### Utslag

Tuss' grever ble samlet, og landadelen reorgansiert; navirantene ble midlertidig stanset

Stridende parter| Huset Tussarix | Tuss' grever * Navirantene (fra ca. 833 A.Æ.)

**Grevestridene** betegner en epoke av Tussarix' tidlige historie, en periode preget av hoffintriger og militæroperasjoner, men også den langsomme sammensmeltningen av kongeriket Tuss. Striden ble i hovedsak kjempet mellom huset Tussarix og deres allierte i Valois, mot de splittede grevene.

I Pharamond Tussarix' levetid, blir han omtalt som konge av Tuss, og er gjerne en tittel han påberopte seg selv. Han måtte likevel underkaste seg grevene som ikke viste ham lojalitet; denne konflikten gikk i arv til hans etterkommere, som brukte århundrer på å samle grevskapene.

På et tidspunkt begynte også kystgrever og grever ikke langt fra, ta til seg podarske naviranter: dette var både for å beskytte seg selv, men også for å stoppe kongemaktens pådyttende autoritet. Dette fikk flere naviranter redusert til leiesoldater i grevenes hender, som kjente området bedre enn dem. Enkelte deserterte og slo seg ned med bøndene, og stiftet familier.

Den århundre lange konflikten var i senere tidspunkt prakteksempelet på en splittet og skjør nasjon, sårbar mot fremmede styrker. Kong Paul Erobreren innledet et felttog i å samle de sørlige kongerikene, og startet med det samlingen av Tussarix. Provinstraktaten hjalp med å samle nord mot sør, og han kronet seg selv til keiser. Navirantene fra grevestridene satte også sine spor, og ledet samtidig med samlingen av Tussarix til Rix-krigene: huset Tussarix' invasjon av Podarix. Dette var innledningen på en århundrelang konflikt mellom Podarix og Tussarix, hvor landområder havnet under og befridd igjen av nasjonenes tropper.

## ***Historie***

### **Pharmond og Aalis**

*Utdypende artikler: Pharamond av Tuss og Aalis av Tuss*

Det er ukjent nøyaktig hvorfor og om de var de første, men Pharamond og Aalis er de første kjente krigsherrene i denne konflikten. Pharamond selv er den første kjente Tussarixeren av blod, og regnes dessuten som huset Tussarix' grunnlegger, selv om han gjerne ikke er det.

Om Pharamond var drevet av egen krigslyst eller påtvunget av sin kone er ukjent, men hennes sitat kan ha oppildnet ham en gang han var i tvil. Ulikt sine forgjengere, ledet Pharamond en krig som var konstant støttet opp av lojale grever og kompetente kommandører, mye grunnet en konstant strøm av gull og sølv fra Valois-fjellene. Dette ga Tussarixene et utømmelig skattekammer å dele ut lønn til de lojale soldatene og hærførerne. Å vite at deres herre betalte dem godt, var nok til å sikre lojaliteten til landets grever og lojale hærførere.

Pharamond skydde ingen midler, og især én adelsmann – greven av Revin – nektet å gjøre knefall for den selvutnevnte kongen da han innledet en beleiring på byen hans. Greven ventet det hele ut, men kongen hadde god tid. Til slutt fikk greven nok, og tok sitt eget liv ved å kyle en dolk gjennom hjertet sitt. Kongen fikk nyhetene raskt, og brøt ned portene og steg inn i grevens palé under hans bisettelse. Grevinnen anklagde kongen for hennes manns død, og sverget å hevne ham. Pharamond fikk henne og familien hennes – både den inngifte og biologiske – bli hengt utenfor byportene.

Pharamond falt da han marsjerte mot Le Brasier, hvor greven av Lacharbonne hadde forrådt sin allianse med Tussarixene. På veien stoppet følget i den lille byen Uvelouen-sur-Replier. Han delte troppene sine på en slik måte at de kunne angripe byen fra ulike vinkler, og sendte dem derfor til nabobyene. I løpet av natten brøt en gruppe snikmordere seg inn i borgen han hadde søkt tilflukt i og drepte ham og en del av følget hans. De lojale adelsmennene innledet en beleiring av Le Brasier mens andre varslet Aalis. Da hun fikk vite om dette, satte Aalis Tanguise de Montneigeux til å bringe Lacharbonne i kne.

Mens Tanguise utførte Aalis' ordre, ledet dronningen kremasjonen av Pharamond. Da Le Brasier overga greven, fikk Aalis ham sendt til Valois til fots for å hente asken av hennes mann, og bringe den tilbake til Le Brasier. Her skulle greven og hans familie egenhendig bygge et mausoleum for kongefamilien: her skulle alle i huset Tussarix stedes til hvile. Denne kutymen gikk ut av bruk da Paul Erobreren gjorde seg selv til keiser.

### **Pierrick av Tuss**

*Utdypende artikkel: Pierrick av Tuss*

Etter hennes manns død, fungerte Aalis som regent for Pierrick fram til han ble den nye kongen. Da Pierrick besteg tronen i 606, trakk Aalis seg tilbake og forsvinner fra historien – hvilket gjør hennes dødsdato usikker.

Hans familie kjempet for å forene nasjonen, og Pierrick fulgte denne drømmen videre. Da han ble konge, pekte han ut Lucienne Neumont som sin hustru. Med opphav i de sørlige traktene av kongedømmet, sikret ekteskapet kongen muligheten til å etablere en base der og fortsette foreldrenes kampanje med å samle de spredte grevskapene: selv om de hadde gjort krav på landområdene, var det få som fremdeles sverget kongemakten troskap. Luciennes marker bidro med land og veier som sikret kongens hær fritt leide til flere sterke grevskap, og gjorde det mulig å sikre troskapen til flere grever. Hoffet bifalt kurtisen: hun var en mektig grevinne, og kongen hadde ikke krefter til å bekjempe fiendene sine lik hans far hadde. Brev ble utvekslet, og de ble giftet sommeren 607.

Kongeparet fikk flere barn: enten døde disse unge, giftet til medlemmer av hoffet eller ektet med rivaliserende grever for å sikre kontroll i grevskaper rundt om i kongeriket. Det finnes imidlertid ingen journaler som holder tritt med disse seremoniene, og det er ukjent hvor mange barn Pierrick fikk, og hvor mange av dem som ble slaktet av keiserinne Marie-Agalé i sin tid da hun kapret tronen fra keiserinne Montansier.

### **Ukjent tidsrom**

Etter Pierricks død i 622 ble Château Valois angrepet av grevinnen av Lacharbonne, som nektet å la seg føye av kongemakten. Etter dette falt kongemakten til ett av Pierricks barn, mest sannsynlig til én av hans sønner, men det er ukjent hvem og hvordan makten til slutt endte opp hos Renaud Tussarix. Kongemakten var på flukt, og få personer skrev ned historiene: mest sannsynlig gikk de på folkemunne. Likevel klarte kongehuset å samle mer land i løpet av denne tiden, selv om man ikke vet hvem de nøyaktige familieoverhodene var.

### **Claude og Renaud I**

*Utdypende artikkel: Renaud I av Tuss*

Da Claude mistet regentskapet ved hans kroning 4. januar 831 A.Æ., hadde ekteparet allerede mistet to sønner til grev Francoys Sanson og én datter til en spontanabort. Francoys var bror av Renauds elsker, Julien, noe som knuste hjertet hans. Hoffet spekulerte i om Juliens død ble iscenesatt av Renauds andre elsker, Adèle, selv om dette er usikkert. Kongen ga seg hen til Adèle, som i stor grad ledet hoffet: hun prøvde å redusere kontrollen Renauds svigerinne, Théa, hadde. I realiteten var det Claude som ledet kongeriket; Adèle prøvde å løse det ved å presse dronningens søster for informasjon dronningen hadde på felttog mot grevene, men holdt tilbake fra Renaud.

Resultatet ble at Théa indirekte forsynte kongen med informasjon om grever som Claude hadde tenkt å gå mot. Når dronningen var tilstede ved slottet, holdt han konversasjoner med henne og møter med generalene, blant dem hennes rådgiver Loïc de Peauvin, om hvilke grever som truet kongemakten. Dette ansporet dronningens interesse i ham, og lyttet til hans råd – alle som i realiteten kom fra hennes egen søster, som alltid holdt seg unna Claude. Dronningen var likevel ikke dum, og hun kunne legge to og to sammen, men lot hoffet tro hun ble villedet av hans renkespill; andre hoffmedlemmer ikke lot seg lure, og forsto at hun spilte en rolle for å holde kongen på hennes side: hun var tross alt hans gemalinne, ikke dronningen selv, og hennes makt var avhengig av Renaud. Hvis hennes mann mistet kongemakten til en stormannsgal greve, ville hun enten miste livet sitt til greven eller gå en usikker fremtid i møte gjennom ekteskap med ham.

Dronningen var sjeldent ved slottet, men hun tilbrakte enkelte kvelder sammen med Renaud: dette gjorde fødselen av Théa-Maela usikker. Prinsessen var likevel blitt anerkjent som Renauds – da kongeparet ikke hadde noen gjenlevende barn – i et forsøk på å sikre kongeslekten. Dronningens forhold med rådgiver Loïc de Peauvin var viden kjent, men han og kongen hadde like nok trekk til at man ikke kunne se om Théa-Maela var en bastard eller ektefødt. Hoffet var delt på om de skulle støtte eller tvile på kongens avgjørelse om å anerkjenne prinsessen som ektefødt, men det sikret deres egne posisjoner ved hoffet med Théa-Maela som prinsesse: derfor valgte alle grever, baroner og riddere å se mellom fingrene.

Disse årene tilbrakte Renaud sammen med sin datter, mens han kone fremdeles herjet på slagmarken.

## ***Galleri***

Pharamond (brun drakt) gjør inntog i Rivère Revin under Garnier de Revins (bordet) bisettelse. Grevinnen (på knærne, pekende) forbanner PharamondKremasjon av Pharamond med Aalis i bakgrunnen, som holder rundt deres sønn Pierrick