Агуара

* Ельфка
* Лисиця

**Агуара**, чи **Віксена** (пол. *Aguara*, англ. *Aguara*) — бестія, яка фігурує в фігурує у літературному циклі «Відьмак» за авторством Анджея Сапковського та його адаптаціях, зокрема в мальописі «Відьмак. Лисячі діти» та грі «Гвинт: відьмацька картярська гра».

## Опис

### Зовнішність

* В своїй початковій формі віксени виглядають як дуже великі лисиці з темно-сірим хутром і білосніжним кінчиком хвоста.
* В альтернативному вигляді постає високою стрункою жінкою в відвертій сукні. Має лисячу голову, гострі вуха і подовжену морду.
* Агуари вміють приймати і повністю людську подобу, проте цілком можливо, що це не що інше як ілюзія.

### Здібності

* Силою, спритністю і гостротою почуттів агуара значно перевершує людини. Причому, на думку відьмаків, в людській подобі вони не менш небезпечні ніж в звіриній.
* Крім неабияких фізичних можливостей агуари володіють і магією. Уміють закликати тварин і чудовиськ, але головним їхнім козирем є магія ілюзій.
* Їх мороки дуже стійкі і достовірні, здатні впливати на цілі групи людей і обдурити навіть досвідчений погляд відьмака.

## У книжках Сапковського

*— Дитину, яку викрала агуара, — пояснив Ґеральт спокійно, — відшукати вже не вдасться. Це абсолютно неможливо. Не йдеться навіть про те, що ви дитину не знайдете, бо лиси ведуть надзвичайно потайний спосіб життя. Не йдеться навіть про те, що агуара не дозволить, аби дитину в неї відібрали, а це не той супротивник, якого можна зневажати в битві— як у лисячій, так і в людській подобі. Справа в тому, що викрадена дитина дитиною бути перестає. У викраденій лисицею дівчинці починають відбуватися зміни. Вона сама перетворюється на лисицю. Агуари не розмножуються. Вони зберігають свій рід, викрадаючи та перетворюючи дітей ельфів.*
*— Їхній лисячий рід, — нарешті дістав можливість щось сказати Фіш, — повинен щезнути. Щезнути повинні всі ті вовкулаки. Лисиці, щоправда, рідко людям дорогу переходять. Крадуть лише ельфійських пуп’янків і лише ельфам шкодять, що саме по собі є добрим, бо чим більше кривди чинять нелюдям, тим більша для правдивих людей користь. Але лисиці — це монстри, а монстрів треба чавити, зробити так, аби вони щезли, аби щез увесь їхній рід. Ти ж саме для того існуєш, відьмаче, це ти, власне, і робиш. То й на нас не триматимеш зла за те, що ми до погибелі монстрів прикладаємося. Але здається мені, що ні до чого такі заглиблення. Ти хотів пояснень— ти їх отримав. Уже знаєш, для чого ти маєш бути найнятим та проти кого… Перед ким маєш нас боронити.*
*— Ваші пояснення, — спокійно оцінив Ґеральт, — є каламутні, наче— без образ— сеча з інфікованого міхура. А шляхетність мети вашої експедиції сумнівна, наче цнота панянки вранці після сільської гулянки. Але то ваша справа. Моя справа— це навчити вас, що єдиний спосіб захиститися від агуари— це триматися від агуари подалі. Пане ван Фліт?*
*— Так?*
*— Повертайтеся додому. Експедиція безглузда, час це зрозуміти й відмовитися від усієї справи. Стільки-то можу вам порадити як відьмак. Порада задарма.*

— **Сезон гроз, ст. 128**

## Цікавості

* Назву «віксена» автор узяв з англ. vixen — «самиця лисиці»; агуарою (або ж «гуарою») звуть гривастого вовка, тварину з родини собачих, чимось схожу на лисицю; у фольклорі Південної Америки вважається однією з тварин-перевертнів.