Дуліби

Дуліби — одне із великих східнослов'янських племен, чи об'єднань слов'ян, згадуваних у давньоруських літописах та у творах арабського історика Масуді. Жили у верхів'ях Західного Бугу і правих притоках верхньої течії Прип'яті. Дуліби, як і їх східні сусіди деревляни жили у великих лісах.

У сорокових роках Х ст., років за сто до складання «Повісті минулих літ», писав про східних слов'ян араб Масуді у своєму географічному творі «Золоті луки». Тут він розповідає, що одне зі слов'янських племен, корінне між ними, колись панувало над іншими, верховний цар був у нього, і цьому цареві корилися всі інші царі; але потім пішли розбрати між їхніми племенами, союз їх зруйнувався, вони розділилися на окремі коліна, і кожне плем'я обрало собі окремого царя. Це слов'янське плем'я, яке панувало колись Масуді називає Valinana (волиняни).

Назва племені дуліби дуже стара, вона має свої паралелі в хорутанських дулібах, в чеських і моравських дулібах. Вірогідно це був племінний союз, який під час великого переселення народів розпався на чеських дулібів і дулібів у басейні рік Прип'яті і Бугу, що наприкінці 8 або на початку 9 ст. переселилися за Прип'ять на землі дреговичів.

Значення цієї назви неясне. У деяких слов'янських мовах (російській, болгарській) слово «дулеб», «дулуп» означає дурного, неповоротного чоловіка. Можливо таку назву дали племені рухливіші сусіди, що насміхалися з дулібів; натякаючи, що вони мало підприємливі, неповороткі. Але є ще думка, що слово «дуліб» походить від давньослов'янського «дуля»-кулак.

В 6-7 ст. дуліби стояли на чолі міжплемінного об'єднання східних слов'ян. При імператорі Візантії Іраклієві (610—641) плем'я дулібів зазнало нищівної поразки від аварів. В «Повісті минулих літ» оповідається про те, як авари знущалися в дикий спосіб над тихими мешканцями лісів, навіть до возів своїх запрягали дулібівських жінок. Але згодом авари-обри пропали без сліду, а витривалі дуліби залишилися панами у тихій, волинській стороні: «си же Обри воеваху на Словѣнѣхъ и примучиша Дулѣбы, сущая Словѣны, и насилье творяху женамъ Дулѣбьскимъ: аще поѣхати будяше Обърину, не дадяше впрячи коня, ни вола, но веляше въпрячи 3 ли, 4 ли, 5 ли женъ въ телѣгу и повести Обърѣна; тако мучаху Дулѣбы. Быша бо Обърѣ тѣломъ велици и умомъ горди, и Богъ потреби я, помроша вси, и не остася ни единъ Объринъ; есть притъча на Руси и до сего дне: погибоша аки Обрѣ».

У 907 році дуліби на чолі з князем Олегом, брали участь у поході на Царгород.

В 10 ст. дулібське племінне об'єднання, розпалося і, вважається, що воно ввійшло до складу Київської Русі під назвою племінної спілки волинян, бужан(«Дулѣби же живяху по Бугу, кде нынѣ Волыняне», «Бужане зань сѣдять по Бугу, послѣ же Волыняне»), так само древлян, полян і почасти дреговичів.

Мешканці Побужжя звалися також бужанами,- дотепер над Бугом, недалеко Буська є село Побужани. Здавна у тих сторонах було багато городів, що стояли або по високих горбах серед ліса, або на островах серед недоступних багон і мочарів. Один з тих городів Волинь над Бугом дав назву племені волинян і цілій волинській землі. Поселян з околиць города Лучеська (назва якого за легендою походить від імені вождя Дулібів — Луки, який і започаткував це стародавнє місто.) називали лучанами: цю назву наводить візантійський імператор Константин Порфирородний. На захід від Буга над річкою Гучвою стояв город Червен, від якого ціла околиця дістала назву червенських городів.

Археологічні пам'ятки дулібів — залишки землеробських поселень з житлами-землянками (напр., Пліснеськ) та курганні могильники з залишками трупоспалень. До дулібів відносять пам'ятники Луки-Райковецької культури та більш ранні празько-корчацькі пам'ятники.