Українська національна колонія в Харбіні

Місто Харбін, який зараз знаходиться на півночі Китаю, відомий російськими націоналістами, як центр російського емігрантського руху в Далекому Сході. Але мало хто знає, що Харбін був також був одним з центрів українського діаспори в Маньчжурії. Саме в цьому місті була створена перша українська національна колонія.

### Передісторія

Харбін був заснований в 1898 році, під час будівництва Китайської Східної Залізниці, що йшла через Маньчжурію. Переважна більшість населення в місті були вихідцями з Російської імперії, які брали участь в будівництві залізниці. Серед них було дуже багато українців. За різними оцінками, у першій третині ХХ століття в Маньчжурії мешкало від тридцяти до сорока п’яти тисяч українців. Під час Революції в Росії у 1907 році було відкрито Український клуб, при якому діяла бібліотека, театральний гурток на чолі з актором Українцевим, а також хор під керівництвом диригента Машина. Під час Першої світової війни Клуб організував збір коштів і пересилку їх до Києва та Петербургу для допомоги потерпілим від бойових дій українцям. 1916 року при Клубі була відкрита перша на Далекому Сході українська початкова школа. Згодом на пожертви громади у Харбіні було зведено Український Народний Дім. Там працювали школа, гімназія, «Просвіта», кооператив «Згода», музичні гуртки, діяла православна парафія Святої Покрови, видавався тижневик «Засів».

Українська революція, що розпочалася 1917 року спершу як складова всеросійської, а потім як самостійне явище, охопила Російську імперію і вийшла за її межі, зокрема, і в Маньчжурію. Там створилися громадсько-політичні українські структури. 1917 року українські організації Маньчжурії об’єдналися в Окружну Раду (голова — Мозолевський). Вони діяли спільно з новопосталими українськими політичними і культурницькими організаціями Зеленого Клину. Там було сформовано кілька стрілецьких сотень, котрі наприкінці 1917 — на початку 1918 року виїхали до Києва захищати Українську Народну Республіку. Із Харбіна також виїхала військова частина, сформована з українців Маньчжурії. Її командир Петро Твердовський (за іншими даними, Твардовський) через рік повернувся до Харбіна вже як український консул. Але перед цим він передав тодішньому керівництву Української держави пропозиції Маньчжурської окружної ради щодо визнання належності Зеленого Клину Україні, відкликання із Зеленого Клину всі озброєних російських частин і заміщення їх загонами української самооборони, а також щодо призначення українського старостату на весь край, включно зі «смугою відчуження» Маньчжурської залізниці

Хоча плани далекосхідних українців не здійснилися, але українські громадські організації продовжували відігравати важливу роль в політичному житті регіону. Але тодішня китайська влада, яка в той час почала зближення з СРСР, почала утиски українських громадських організацій в Маньчжурії. Було закрито українську гімназію, будинок Народного дому та майно Українського клубу було конфісковано. Почались арешти українців.

### Створення Української Національної Колонії

В 1931 році, Японія окупувала Північний Китай. Вона створила в Маньчжурії маріонеткову державу Маньчжоу-Го. Для української діаспори це стало полегшенням. Було відновлено Український Народний Дім, «Просвіта», Спілка Української Молоді та інші організації. У Харбіні був заснований клуб «Прометей» для організації співробітництва з емігрантами з числа інших поневолених більшовиками націй. Українці видавали тижневик «Маньчжурський вісник», журнал «Далекий Схід», місячник «Вимоги життя», часопис «Український голос на Далекому Сході» тощо. Від 1934-го року у Харбіні виходили в ефір передачі українського радіо. Також були створені в Харбіні осередки ОУН, які пізніше відіграють велику роль в суспільно-політичному житті діаспори.

На початку 30-их років ХХ ст. постала УНК, Союз Української Молоді та пізніше Українська Далекосхідна Січ. З 1934 р. було налагоджено випуск україномовних радіопередач. Спочатку УНК була позапартійною установою, яка об\*єднувала всіх українців Маньчжурії, але в 1936 році, конроль над нею взяв місцевий осередок ОУН, на чолі спочатку з Митлюком, а пізніше на чолі з Г.Купецьким. В 1937 році було реорганізовано СУМ, яка отримала нову назву — Українська Далекосхідна Січ.

Г. Купецький ініціював заснування спецфонду для УДС, пошиття січовикам форми, виготовлення спеціальних посвідчень, організовано курси водіїв. Членами ОУН у Харбіні було взято під свій контроль Український Національний Дім. Завдяки активній діяльності М. Затинайка почав виходити з травня 1938 р. тижневик «Далекий Схід» під редакцією Івана Шлендика тричі на місяць аж до його закриття восени 1939 р. В цей період розпочато навчання української мови для членів УДС, а також проводилися українознавчі курси.

Кожної неділі члени УДС проходили військовий вишкіл, які вели Г. Купецький й М. Затинайко. Вони проводили його за планом: стрільба, впоряд, читання географічних та топографічних карт, тактика роя та чоти, історія українського війська. Керівництво збройними відділами УДС здійснював Г. Файда.

Пожвавлення серед українців Маньчжурії викликала звістка про створення Карпатської України. До УДС в Харбіні масово почали вступати українці, які вимагали видачі паспортів й надання їм громадянства. Для потреб Карпатської Січі була проведена грошова збірка, а для популяризації визвольного руху видано карту Карпатської України.

### Відносини між УНК та японською адміністрацією

Відносини з японською адміністрацією та українською діаспорою було неоднозначними. З одного боку, частина української діаспори сподівалася на допомогу японців, з метою створення на території сучасного Приморського краю РФ (Зелений Клин) Української Далекосхідної Республіки. Інша частина вважала, що потрібно уникати співпраці з Японією. Не було єдності і серед японського військового керівництва. Одна частина підтримувала український національний рух і була зацікавлена в створенні на Далекому Сході української держави з японським протекторатом. Інша частина робила ставки на російських емігрантів( особливо на російських фашистів, на чолі з Роздаєвським).

На початку 1930-х рр. Провідник ОУН Євген Коновалець особливу увагу приділяв у розв’язані української проблематики подіям, що відбувалися на Далекому Сході. Він зумів переконати японський генштаб у тому, що Україна має виняткове політично-стратегічне та економічне значення в аспекті розв’язання східної проблеми. Також Провід Українських Націоналістів (ПУН) намагався впливати через Японію на політику Німеччини у Східній Європі. Заходами ПУН в 1937 р. були видані японською та китайською мовами книги про Україну.

Генерал Ошіма подав пропозицію створити представництво ОУН в Токіо та організувати Антибільшовицький фронт на Далекому Сході. Цьому, на думку генерала, мали сприяти: діаспора в Маньчжурії та великий відсоток українців в Сибірі й гарнізонах Червоної армії. Діяльність ОУН поширювалася на Краснодарський край, Приморську й Амурську обл. СССР, площею понад 500 тис. км.2 із населенням у 2,5 мільйони. З них, згідно офіційного перепису 1926 р., українці становили 47%. У 1926-27 рр. повністю підлягали українізації 8 районів та ще стільки ж частково.

У зв’язку з цими планами Коновалець вислав в 1934 р. у Харбін Омеляна Хмельовського — «Бориса Куркчі», а в 1935 р. — Миколу Митлюка — «Богдана Лукавенка» та Михайла Затинайка — «Романа Корду-Федоріва». Діяльність Митлюка була спрямована на налагодження контактів у Харбіні із старшими членами УНК та переведення «Манджурського Вісника» на позиції ОУН. Восени 1936 р. Митлюк загинув при переході маньчжурсько-радянського кордону на р. Амур. Керівництво ОУН перебрав М. Затинайко. За його ініціативи Японська воєнна місія перетворила УНК в установу без виборчої форми управління. Такі радикальні дії призвели до активізації українського суспільного життя не тільки в Харбіні, а й у цілій Маньчжурії. У свою чергу це також спричинило багато конфліктних ситуації.

В 1937 р. представником ОУН на Далекому Сході став Михайло Мілько. Тоді ж на підсилення виїхала з порту Неаполя група Григорія Купецького — «Джура», Михайла Гнатіва, Григорія Файди. В Токіо Купецький вручив 6 листів від військових аташе: Осіма-сана з Берліна та Шіраторі-сана з Риму представникам Генштабу. Відбулася зустріч із генералом Угаєм, на якій повідомлено про загальну стратегію діяльності ОУН на Далекому Сході, а також з генералом Гасаїчі Терагуці, який відповідав у Генштабі за військово-політичні заходи стосовно СССР. Зв’язковим від Генштабу було призначено полковника Акікудзу. Він влаштував їм зустрічі з генералом Ямагучі, полковником Йосшінама та майором, через яких була налагоджена подальша співпраця на місцевому рівні. В готелі «Санно» полковник Акікудза викладав членам ОУН курси про радянську владу.

Члени ОУН 17.11.1937 р. прибули до м. Мукдена. Тут вони зустрілися з ген. Угаєм та Йошідою, офіцерами штабу Квантунської армії у м. Сінкйо. Далі представники ОУН відправилися до Харбіну. З ними працював Іноде-сан, який надав документи й організував навчання російської мови. Вони читали радянські та емігрантські газети Далекого Сходу за 1937-38 рр. Для них проводилися совєтознавчі спецкурси, які читали Такахасі-сан й Такасі-сан. Після проходження курсів члени ОУН опрацьовували на випадок війни з СССР різноманітні летючки, брошури, оголошення, заклики українською й російською мовами. Оргзв’язок далекосхідна станиця підтримувала з членом ПУН Ярославом Барановським й звіти щодо діяльності Купецький висилав до Відня.

Але прояпонську політику лідерів УНК заперечував Г.Купецький. Пізніше, на загальних зборах УНК булло обрано новий склад Ради, переважна більшість якої займала молодь з УДС. У відповідь японська влада почала згортати діяльність українських установ. Також Японія не хотіла дратувати СССР, а лише використовувала нацменшини для своїх тактичних завдань. На такий розвиток подій члени ОУН не могли погоджуватися. Так у грудні 1939 р. Г. Купецькому було заборонено очолювати УДС, а пізніше зовсім її заборонили. На початку 1940 р. М. Затинайко через переслідування переїхав до Шанхаю. Японська воєнна місія почала гальмувати діяльність УНК в Маньчжурії та УНД у Харбіні. У вересні 1940 р. Г. Купецького арештувала поліція за антиросійську пропаганду, але протримавши деякий час в тюрмі, його відпустили під заставу діячів української громади.

Японська адміністрація організувала за 20 км. від Харбіну табір для втікачів-українців з СССР. Членам ОУН (Г. Купецькому, Г. Файді, Омеляну Хмельовському — «Борис Куркчі») дозволено з травня 1942 р. проводити виховну роботу. Підготовлено плани створення й затвердження персонального складу уряду й всіляко переконувано японську владу, щоб на зайнятих територіях організовувати українську адміністрацію навіть там, де вони у меншості. Були виготовлені пропагандистські листівки для розповсюдження в запіллі фронту, а також у японській Воєнній місії у Харбіні пройшли курси радіодикторів два члени УДС.

Відчутним ударом по українському русі в Маньчжурії стало включення японцями в 1943 р. УНК до складу БРЕМ та призначення його головою лідера «малоросів» В. А. Кулябка-Корецького, який не проводив жодної національної роботи.

Протести до ген. Янагіти призвели до того, що у квітні 1944 р., японці пішли на поступки, дозволивши обрати новий провід УНК. Його очолив Вітковський О. С., Раду старійшин — Микола Самарський, секретар — Г. Купецький. Відновлено діяльність Просвіти. Для УНК було виділено біля Харбіну земельну ділянку під хутір, який отримав назву «Сангарійська Січ».

Восени 1944 р. японська адміністрація організовувала військові відділи з іноземців, більшість із яких були росіяни. Туди ж намагалися включати й українців, але заходами ОУН більшість відмовилися. Останнім потягом виїхали майже всі члени ОУН, а через два дні, 19.08.1945 р. радянські війська зайняли Харбін й одразу ж були розстріляні НКВД провідні діячі УНК та сотні інших.

### Відносини між УНК та російськими емігрантами

Ще на початку 30-их років між українською діаспорою та російськими мігрантами були складні відносини. Бюро по справам російських мігрантів в Маньчжурії (БРЕМ) знаходилася під контролем російських ультраправих організацій (РФП, тощо). Тому представники УНК боролися проти поширення впливу БРЕМ на українську далекосхідну еміграцію.

14.06.1936 р. на Загальних зборах членів УНК, установа була виведена з-під впливу «Бюра для справ російських емігрантів» (БРЕМ). Ставши секретарем УНК, Митлюк проводив національну політику і змагався з російськими організаціями. Опозицією до оунівців була група «малоросів», на чолі з В.А Кубляком-Корецьким, які орієнтувались на БРЕМ. В 1943 році, завдяки втручанню японців, УНК увійшла до складу БРЕМ, а лідером було призначано Кубляка-Корецького. Але пізніше в УНК було обрано новий провід і вона вийшла з БРЕМ.

Отже, в 30-40 рр. Харбін став центром української діаспори в Далекому Сході. УНК та УДС всіляко боролися проти російської еміграції, яка не хотіла змиритися з існуванням українських організацій. В свою чергу, УНК прагнула отримати підтримку японського керівництва, з метою створення на території Зеленого Клину власної держави. Але відносини між японською військовою адміністрацією та УНК були неоднозначними.

## Див. також

* Зелений Клин
* Зелений Клин та Японія

## Джерела:

* https://day.kyiv.ua/uk/article/ukrayina-incognita/ukrayinska-atlantyda
* https://azov.org.ua/diyalnist-oun-na-dalekomu-sxodi-1934-1944/