Zenha/Történet

Valamikor régen egy kisgyerek sírva szaladt a rája sötét árnyakat vető lombos fák között. Beesteledett, tél volt és hideg, ő pedig eltévedt és egyedül maradt. A szüleinek nyomát se lelte, a környezetét nem ismerte, mindössze egy valami volt, amely ismerős lehetett a számára, az égen fenségesen tündöklő Hold.

Ugyanezen égi tüneményt nézte könnyező és reszkető szemekkel egy anya, ki a gyermekéért aggódott, és ugyanezen örök fényforrásra emelte haragos, de ugyanakkor rémült tekintetét egy apa.

Egyszerre mondták el imáikat. Bíztak egy isteni igazságban, és reményeik meghallgatásra találtak. Egy apró fény, mely a Holdról verődött vissza, hatalmassá nyúlt, és egy csillogó, de emberi formájú alak lett belőle. A kisgyermek előtt jelent meg, és elvezette az otthonába. A férfi, a nő és a kisfiú mind hatalmas áhítattal és köszönettel tekintettek a lény felé. A híveivé váltak. Egy új istenség született.

Zenha eleinte túlságosan tapasztalatlan és fiatal volt ahhoz, hogy túl népszerűvé válhasson. Magányosan bolyongott a holdfényes éjszakában, amikor rátalált Tsukuyomi, a shinto holdisten. Szárnyai alá vette, hiszen gyakorlatilag „rokonok” voltak. Tanította, fegyelmezte és védelmezte az ifjú istenséget. Zenha nagyon tisztelte mesterét, de egyben irigykedett is rá. Ő is olyan hatalmas és imádott szeretett volna lenni, mint ő.

Tsukuyomi érezte, hogy az új holdisten saját babérokra vágyik, ezért oda ajándékozott neki egy egész szigetet, ahol ő lehetett a védelmező, és mindenki hozzá fohászkodott. Zenha becsülettel és jól végezte munkáját, mint oltalmazó, ezért szeretni kezdték. Valami viszont hiányzott neki. Megérezte milyen az emberek imádata, és többet akart. Sokkal többet.

Rájött, hogy a halandók nagyon szeretnek egymással összetűzésekbe kerülni, háborúzni. Felismerte az ebben rejlő lehetőséget, és elkezdett segédkezni az egyes harcokban. Egyre inkább belemélyült a hadisteni szerepébe, és már egyáltalán nem oltalmazó istenségként tekintettek rá az alattvalói. Inkább félni kezdték, mint tisztelni. Egyre kegyetlenebbé vált, és egyre durvább áldozatokat várt el a híveitől.

Követőinek egy csoportja egy hatalmas gazdagsággal bíró várost jelöltek meg céljuknak. Ezt a helyet viszont egy másik isten oltalmazta. Zenha korábban már került szembe más mennyei lényekkel, de ez alkalommal erős ellenfelére akadt. Küzdelmük hevében meg is feledkezett arról, miért is kezdődött egyáltalán a harcuk. Idővel már csak az érdekelte, hogy legyőzze ellenségét. Nem sikerült neki, ő veszített, makacsságáért pedig a bal szemével fizetett meg.

Dühös lett, irtózatosan dühös. Tombolni kezdett, és a szigetet, melyet egykoron oly ügyesen védelmezett faggyal és halállal borította be. Alig élte túl valaki, akiknek sikerült, azok pedig inkább elmenekültek onnan. Zenha összeomlott. Mindenét elvesztette. Az emberek gyűlölték, az istenek megvetették, és még a mestere is kitagadta. Elvonult a holdfényes éjszakába, és évszázadokig hírét sem lehetett hallani.

Egy újabb bajban lévő kisgyerek és egy újabb kétségbeesett házaspár kellett ahhoz, hogy visszatérjen. Éppen arra bolyongott, amikor kiszemelte a kislányt. Farkasok üldözték, és nagyon félt. Zenha elzavarta a vadakat, és ellátta a gyermek sebeit. Hazajuttatta, majd még mielőtt észrevették volna, ismét eltűnt. Híveket tehát nem szerzett, de egy valamit igen: egy új célt. Segíteni akart. Segíteni minél több embernek. Ezzel vezekelve bűneiért.