Lowohack

Valdana Lowohack vokste opp i storybyen ‘Dypvann’, rett på kanten av Sverdkysten. I sin barndom var hun omringet av byråkrati og edle mennesker fra starten av, ettersom hennes foreldre var høystående tre-alv-ambassadører for alveøyen ‘Evermeet’. Det var uvanlig for tre-alver å være ingrodd i Evermeet’s afferer, men de hadde fått muligheten og deres ære nektet å gi slipp på denne sjeldne sjansen. Tre-alvene ble sett ned på, det visste de, men det stoppet dem ikke fra å utføre arbeidet deres i Dypvann.

Valdana ble eldre og etter hvert ble hun dressert til å innta sin stilling i byråkratiets hjul. Hun ble utdannet ved de beste skolene Dypvann  hadde å tilby og oppfylte pliktene som hennes foreldre hadde satt henne til. Hun fylte 124 år, og hennes foreldre lot henne inn i familiebedriften. De selv hadde nå blitt noen av de mest mektige menneskene i hele Vanndyp, men hadde satt seg bort fra arbeidet med Evermeet. De drev en handelsflåte som strakte seg langs hele sverdkysten, med både handelsruter og butikker. Valdana skulle bli satt i styret i ‘Hack og Co.’-bedriften. Det var vanskelig for henne å se bort ifra underklassenes strid mot overklassen, hun sympatiserte sterkt med deres kamp, men det var ikke nok for henne til å nekte hennes skjebne, inntil dagen hun overhørte hennes far møte med en ork fra Mange-Piler hæren.

Mange-Piler er et orkedynasti som i tidligere år har hærjet sverdkysten og øvre Fariel, plyndret og overtatt land i favør av sin konge, Obould XVII. Hennes far var i forhandlinger om å supplere hæren med et surplus av våpen og flåter, mot et gavmilde donasjoner til firmaet og familien. Hun var rystet til sin kjerne, og visste øyeblikkelig at hun måtte avkaste dette som var pålagt henne av familien. Den natten skrev hun et brev til sin mor og rømte ut i de trange gatene som hører til Dypvann.

Hun fortsatte bort, vekk fra tåken som hang over henne og byen. Hun dro ut og fant stillhet på veien som møtte henne. I mange år reisete hun fra landsby til landsby og tilbød hennes hjelp til de som trengte det. Men for hver by og hvert bebyggelse hun møtte, ble hun mer og mer distansert fra ønsket om å ta del i sivilisasjon. Hun fikk sine tre-alvrøtter tilbake og kjente kallet til skogen og naturens gang, bort fra alt. Hun møtte etter hvert en ung alvemann med navn Rōi Odné på en pilgrimsreise mot Idrisyl, skogen som visstnok er trealvenes opprinnelsessted. Reisen ble fort lagt på is, da de to forelsket seg dypt. De delte idealer og ønsker. De slo seg sammen og kjempet for naturens rettferd og mot dem som ønsket å stå imot den. Når et barn ble forventet, innså de at de ville bli nødt til å sette røtter.

Gjennom pur sjanse fant de en forlatt hytte, midt i Urskogen, et godt stykke sør for landsbyen Daggerferd. De brukte mange måneder på å renovere den klar til barnets ankomst. Et trealv-barn var blitt født. De kalte henne Theirastra Lowohack. Astra, for kort. Hun ble indoktrinert, samme som sin mor, men heller i natures ferd og velferd. Det var viktig for foreldrene at hun ikke ble utsatt for sivilisasjonens giftige kultur. Astra skulle få være et purt barn, i kontakt med det som var rundt henne. Foreldrene var begge druider på dette punktet og praktiserte magien som det innebar. Astra viste seg fort å være et under i druidekrefter. I en alder av seks år kunne hun til en viss grad prate med dyrene som ofte omringer hytten deres. Hun var fullstendig isolert fra Sverdkysten og dens trivialiteter, i mange mange år. Det var tider hvor en av foreldrene dro bort, dette da som en ‘meditasjonstur’, ble Astra fortalt. De var begge opptatt av å opprettholde det magiske feltet rundt hytten og viltområdet som de drev rundt på.

I mange tiår bodde Astra med foreldrene. Hun hadde blitt en tenåring i alve-år, og ble mer og mer rastløs i arbeidet som omringet henne i å opprettholde skogens fred. Kraftfeltet hadde blitt større og større, takket være foreldrenes opprettholdelse. For alle andre som så det, fantes skogen så godt som ikke. Astra hadde blitt mer selvstendig og tok på seg å utforske de ytterste grensene av skogen som hun hadde som sin verden. Hun skulle ta seg en to-dagers ferd, kun for oppdagelsens skyld, uten foreldrenes samtykke ettersom de alltid hadde vært varsomme i hennes ønske om å se mer. Det var nok å preservere det landet de hadde der, ifølge dem. Etter en lang ferd, fant Astra kraftfeltet. Hun var målløs når hun tråkket gjennom den, og så med en gang veien som ledet mot Daggerferd. Mennesker, hus, teknologi hun aldri kunne drømt om. Det hun ikke var bevisst på, var at ved å tre gjennom, opphørte kraftfeltet, og skogen ble gjort synlig, også de som moniterte gjennom magi. Hun dro for å konfrontere sine foreldre. En dags marsj tilbake til hytten. Når hun ankom, ble hun skrekkslagen. Begge foreldrene var borte. Døren hadde blitt brutt ned, og på bakken utenfor fant hun brennmerker som hun fastslo var fra en teleporterings-portal. Det var nesten ingen spor etter dem, med unntak av en medaljong hennes mor hadde lagt igjen, tydelig for å peke henne i riktig retning. Den hadde skriften 'H&C' inngravert på baksiden, med et bilde av hennes mor og foreldrene hennes.

Astra hadde ikke noe annet valg enn å reise ut i den åpne verden for å finne sine foreldre. Den åpne veien både lokket og skremte henne. Den nye verdenen var funnet.