מגזין יהלום 10

**מערכת העיתון, מאחלת לכל**

**קוראי העיתון, הרבה בריאות.**

**תוכן העניינים**

**1\*הלוחמים במסכות-מותחן**

**2\*סיפורי מופתים**

**3\*קומיקס**

**4\*חידות-תפזורת**

**5\*חדשות**

**6-7\*עוד חדשות**

**הודעה חשובה!**

**הלוחמים במסכות**

הם הגיעו אל חנות הבגדים שם ישב בדלפק איש מבוגר עם מפתע גרמני כבד.

הוא שאל מה אתם רוצים . והם אמרו לו אנחנו רוצים חמישים מעילים וחמישים

מכנסים. בשביל מה אתם צריכים כזאת כמות  גדולה. בשביל כל המשפחה אנחנו

משפחה מאוד גדולה ואנחנו רוצים לעשות קניה לכול המשפחה על חשבוננו.

הא נהיתם צדיקים קטנים טוב אבל לי זה לא אכפת. אתם יודעים שעכשיו מלחמה וקשה מאוד

להשיג חוטים לתפירה. אז מה אתה רוצה שנעשה שנחכה עד סוף המלחמה.

לא את זה לא אמרתי אני יכול לעשות הזמנה והיא תגיע רק  עוד חודש זה נראה לכם

בסדר. טוב ככה האמת שזה דחוף לנו אבל בגלל שאתה החנות בגדים היחידה בסביבה

אנחנו מוכנים לעסקה . כמה זה יוצא חכו רגע אני עושה חשבון. אתם רציתם חמישים מעילים

וחמישים מכנסים כל מעיל עולה 5 רובל וכל מכנס עולה 2רובל. זה יוצא 350 רובל.

אתם יכולים לעמוד בזה. כן בוודאי וכמו תמיד רובין שולף חבילת שטרות סופר 350 רובל

ומביא אותם לחיט.  טוב תחזרו עוד חודש אני מקווה שעד אז תיגמר המלחמה.

טוב שלום אנחנו הולכים. שהיה לכם בהצלחה. גם לך. הדלת נסגרה

הפרטיזן שואל את רובין מאיפה כל הכסף הזה שאתה מוציא כל פעם מחדש תגיד זה לא נגמר.

את הכסף הזה קיבלתי מהמחתרת הפולנית. הא לא חשבתי שהם יביעו לנו כסף . אל תדאג המטרה

שלהם היא כמו המטרה שלנו. טוב לאן הולכים עכשיו .כבר שכחת לחנות מיטות. איפה זה נמצא

מרחק שעה נסיעה באיזה כפר לא מוכר שמתגוררים שם רק עשרים איש לא נראה לי שאם

בכלל יעודים שיש מלחמה . הך אי אפשר לדעת דבר כזה. זה בגלל שהם מנותקים מכול הסביבה

וחיים לבד ובערמוניה .אני לא מאמין עד כדי כך. כן עוד מאת אתה תראה ואז תבין.

דרך אגב מתי מגעים.  עוד 20 דקות . אתה חושב שהוא יביא לנו חמישים מיטות

אני לא יודע יכול להיות שאין לו בכלל בחנות את הכמות הזאת  אבל את זה נגלה

שנגיע המשך יבוא

**Ó                       כל הזכויות שמורות.**

**1**

**סיפורי מופתים**

לאחר נישואיו של הבעל שם טוב, ביקש גיסו, רבי גרשון מקִיטוֹב, ללמוד עמו תורה. הבעש"ט לא רצה בכך, ועשה עצמו כאיש פשוט שאינו מבין דבר.

אמר ר' גרשון לאחותו, אשת הבעש"ט: "חרפה גדולה ממיט עלינו בעלך ולא אוכל לשאת זאת עוד. אם תרצי להתגרש ממנו – מה טוב. ואם לא, אקנה לך סוס וסעי עמו מכאן, וגורו היכן שתגורו."

סירבה אשת הבעש"ט להתגרש ממנו, ועל כן עזבו הבעש"ט ואשתו את העיר והלכו לאן שהלכו. מצא הבעש"ט מקום מגורים לאשתו, והוא הלך להתבודד בהרים הגבוהים. פרנסתם הייתה ממכירת טיט שחפר הבעש"ט בהרים. פעמיים או שלוש פעמים בשבוע הייתה אשתו באה אליו עם הסוס והעגלה, ומוליכה את הטיט שחפר אל העיר כדי למכור אותו, וכך התפרנסה.

באותם הימים נוהג היה הבעש"ט להתענות ימים ארוכים, וכאשר רצה לאכול היה חופר גומה בקרקע, יוצק בה קמח ומים והיה נאפה מחום השמש. זה היה כל מאכלו שהביא אל פיו כדי לשבור את רעבונו לאחר התענית, וכל ימיו היה בהתבודדות.

פעם אחת שקע הבעש"ט בהתבוננות עמוקה, וכך הלך על פני ההרים. גדולים היו ההרים ותלולים מאוד, וביניהם גיא עמוק ותלול. מעבר לגיא, על ההר שמנגד, עמדו שודדים. ראו השודדים כי הולך הבעש"ט אל התהום כשהוא שקוע במחשבות, ואמרו כי בוודאי ייפול וירסק את אבריו. אך כאשר הגיע הבעש"ט סמוך לתהום קרב ההר השני אליו וסגר את פי התהום עד שנעשתה שם דרך ישרה. כאשר המשיך הבעש"ט בדרכו, חזרו שני ההרים והתרחקו. אחר זמן מה חזר הבעש"ט אל המקום, ושוב קרב הר אחד אל חברו עד שעבר הבעש"ט. וכך אירע כמה פעמים.

ראו השודדים כי איש אלוהים הוא, באו אליו וסיפרו לו את מה שראו. אמרו השודדים: "הנה בעינינו ראינו כי איש אלוהים אתה. לכן אנו מבקשים שתתפלל עבורנו שיצליח ה' דרכנו, כי בכל יום אנו מוסרים את נפשנו ומצויים בסכנה גדולה."

אמר להם הבעש"ט: "אם תישבעו לי שלא תפגעו ביהודי ולא תגזלו אותו, אעשה כדבריכם." נשבעו לו השודדים על דבר זה. מאותו היום, אם הייתה מריבה בין השודדים היו באים לפניו, והוא היה מיישב את הריב ועושה פשרה ביניהם.

פעם אחת באו שני שודדים לדון לפניו ומה שפסק לא היה טוב בעיני אחד מהם. אמר השודד בלבו: "כאשר ער הבעש"ט לא אוכל לעשות לו רע. אבל כשהוא ישן, אעשה בו כרצוני ואהרוג אותו." בשעה שישן הבעש"ט בא השודד אליו והרים את הקרדום כדי להכות בראשו. מיד חטפו את הקרדום ידיים נעלמות והכו את השודד מכות קשות ואכזריות. כולו היה פצע וחבורה עד שכמעט לא נותרה בו נשמה, ואפילו לדבֵּר לא יכול היה. כשהתעורר הבעש"ט, ראה לפניו את השודד מוטל מוכה ומלוכלך בדם וכולו חבורות ופצעים. שאל אותו: "מי עשה לך זאת?" ולא יכול היה השודד לענות לו. למחרת, כאשר חזר השודד מעט לאיתנו, בא אל הבעש"ט וסיפר לו את כל המאורע.

# חידה

חידה: יש שבעה חברים שהולכים למסעדה. חבר אחד הולך למסעדה כל יום החבר השני הולך כל יומיים שלישי כל שלוש, ככה עד לשביעי שהולך כל שבעה ימים. יום אחד נפגשו כל החברים במסעדה. תוך כמה ימים יפגשו כולם שוב ?**.**

# חדשות

משרד הבריאות מעדכן כי במהלך היממה האחרונה התווספו 92 חולי קורונה חדשים. ומסתמנת התמתנות בשיעורי התחלואה שעומדים על פחות מאחוז ביחס לבדיקות. מדובר כתוצאה משינוי הקריטריונים לביצוע בדיקה, ובדיקות רבות גם לנבדקים ללא תסמיני קורונה.

מספר הנדבקים עלה ל-17,377 בני אדם. מספר המונשמים ירד ל-25 חולים. מספר המחלימים עלה ל-14,983 מבריאים. החולים שהתווספו על פי חלוקת ערים: בירושלים התגלו 21 חולים. 12 חולים בתל אביב. 4 חולים בבני ברק. 1 במודיעין עילית. 1 בבית שמש.

במהלך היום נפטר מקורונה, בן 71 מירושלים – הרב יהושע ישראל גולדשמיד זצ"ל. מראשי כולל 'טל תורה' וחתנו של האדמו"ר מלעלוב ירושלים.

בשל ההחמרה בתחלואה, שר הפנים עצר את האישור לתלמידי ישיבות רווקים שאינם אזרחי ישראל

אמש מורה בבית הספר לבנות "אהבת ציון" של רשת החינוך התורני, הממוקם בשכונת הדר גנים   נמצאה חיובית לנגיף הקורונה. בעירייה אומרים כי המורה ככל הנראה נדבקה מביתה הלומדת בבית ספר בעיר בני ברק.

לאור כך, ראש עיריית פ"ת, רמי גרינברג, הנחה לסגור את בית הספר החל מהיום (חמישי). כמו כן, העירייה בשיתוף משרד החינוך יפעלו לערוך בדיקות לכל תלמידות ועובדי ההוראה בבית הספר כי שנעשה במקרים דומים.

הקורונה בכנסת: ח"כ סמי אבו שחאדה (הרשימה המשותפת) התגלה כחולה קורונה. שחאדה ביקש אמש: "אני פונה לכל מי שהיה בסביבה הקרובה שלי בבקשה להיכנס לבידוד ולערוך בדיקה. אני מבקש מכולם להקפיד על להוראות משרד הבריאות, על כולנו להפנים שהמערכה עדיין לא הסתיימה. הוירוס קיים עדיין בינינו והחזרה כביכול לשגרה עוזרת לוירוס להתפשט בצורה גדולה ומהירה".

מנכ"ל הכנסת הורה לכל 700 עובדי הכנסת שלא להגיע לעבודה היום, רק העובדים החיוניים ביותר יגיעו לכנסת. כמו כן, עד לבדיקת כל ההשלכות נדחו כל ישיבות הוועדות שתוכננו להיום.

הסוגיות החינוכיות שבות ועולות על רקע משבר הקורונה, במהלכו מספר חודשים התלמידים ובחורי הישיבות נמצאים זמן רב בבית ואח"כ נסגרים בתוך קפסולות ללא צוות הישיבה הרגיל והתמיכה המשפחתית. דיון מיוחד נערך ב'מהדורה המרכזית' עם איש החינוך חיים ולדר ואלחנן גרוסבוים מחזיק תיק רווחה בעיריית י-ם.

חיים ולדר: "בכלל ב-20 השנים האחרונות היה משהו שהיה צריך לגמור את החרדיות, כי היו כל הזמן חומות. ואח"כ נכנס האינטרנט שהיה נראה שפירקה את החומה, וחשבו שהכל יתרסק. היו צריכים להיות 85% חזרה בשאלה. ולא היא הילדים נשארו ולמה? כי החינוך עובד. 95% החינוך הצליח שם ותמיד בחברה בריאה 5% שינשרו. לא צריך להתרגש מכל מיני סיפורים".אלחנן גרוסבויום: "אנחנו בתקופה של התמודדות אי אפשר לחמוק מכך. גדולי ישראל הורו לפתוח את הקפסולות וזה בהכוונתם, הבחורים מתמודדים גם בקפסולות וגם בבית, אי אפשר להתכחש לזה. בתקופה רגילה בחור מתמודד וק"ו בתקופה כזו".

עוד הוסיף גרובויום, "כעת שאין את תהמיכה של צוות הישיבה, אין את ההתאווררות  לצאת ולנשום אוויר. אין גם את התמיכה המשפחתית. זה יכול לגרום לנזק היום כל נער הוא מתמודד

טור חדשות

אלעזר נוביק

אנו נמצאים עתה בעיצומו של מסע תעמולה למען צימצום ההוצאות בחתונות, וזאת עקב ההתעוררות מחתונות הקורונה, כשהציבור ראה איך אפשר לשמוח שמחה אמיתית בחתונה גם ללא כל ההוצאות המרובות.

ברצוני לבחון את הנושא במבט יותר מעמיק ואובייקטיבי ולראות האם באמת כך הם הדברים, או שזה טרנד פופוליסטי חולף שנוצר באופן רגעי על ידי כמה אנשים שיתכן שאינם מבינים כלל במה המדובר, ואין בינו לבין המציאות האמיתית כלום.

כותב השורות האלה רואה לנכון לציין, כמי שחיתן כבר כמה וכמה צאצאים בשנים האחרונות, שודאי ראוי לחסוך ולא לבזבז כספים מיותרים, אך דבר זה אינו נוגע כלל לחתונות הקורונה, וצריכים לומר דברים כהווייתם ולהעמידם על דיוקם.

גם אני הייתי בין אלה שנשלח אליהם שאלון ה-10,000 של איגוד קופות הצדקה. מנסחי השאלון הוסיפו דברי מבוא שבהם תיארו את שתי האפשרויות:

תחילה תיארו חתונה מקובלת שבה מזמין המחותן המון רב אנשים מפאת הנימוס, ורבים חשים חובה להגיע כדי לא לפגוע וכו'. כמובן שהוא נאלץ להזמין כמות גדולה של מנות (ומנות בר) כדי להשביע את רעבון הקרואים. במהלך החתונה אין לו כלל זמן לרקוד עם בנו החתן כיון שכל רגע הוא נאלץ לקבל פני אורחים שכמעט ואינו מכיר ואף לצאת מידי פעם מחוץ לאולם. בסופו של הערב הוא מותש, מרגיש ששרף רבבות שקלים בגלל "מה יאמרו" ולא הצליח לשמוח כלל את שמחתו האישית.

לעומת זאת, בחתונות הקורונה שהיו במחוזותינו לפני הפסח האחרון היה נפלא. הגיעו רק הקרובים ביותר שהמחותן שמח באמת בנוכחותם, הייתה הוצאה קטנה מאד על האוכל, האב יכול לרקוד כל החתונה ושמחתו הייתה שלמה.

לשאלון זה צורפו לאחר מכן כמה הצעות מעשיות שעלו בתובנתם של המתלהבים, ונצטט דוגמא אחת:

"ובכן הצעתי לחזור לימי הקדם כמו שהיה נהוג בקהילות ישראל בעבר שאת החופה ערכו בחצר בית הכנסת!!!. יותר נכון מאימתי המנהג שחופה וקידושין עורכים באולמות מרוחקים מהערים? זה מנהג מודרני לחלוטין!".

מה נרוויח?

כל המכרים של בעלי השמחה יבואו ל'שטיבל/ביהכנ"ס' (הם הרי ממילא באים לתפילות ולימוד) שם יהיו נוכחים בעת החופה. שתיערך בחצר ה'שטיבל/ביהכנ"ס' (או חצר הת"ת וכדומה) ויברכו את החתן והמחותנים בברכות לרוב. לאחר מכן, משם החתן והכלה נכנסים לחדר יחוד שגם יכול להיות בבית אחד המחותנים הגר קרוב (כמו שעשו בחתונות חודש ניסן השנה). לאחר מכן הקרובים ממש או בהגדרתו הנוכחית – המשפחה הגרעינית – יגשו לאחד האולמות השכונתיים ויטלו ידיהם לסעודת המצווה. (כנהוג בהכנסות ס"ת…).

בהזמנות לחתונה נכתוב "הנני להזמין את מע"כ לנישואי בני/בתי וכו' החופה תיערך בחצר ביהכנ"ס 'זכרון משה' בשעה 5 וזהו, תו לא מידי. אולי למשפחה הגרעינית יהיו הזמנות רגילות (אם יש צורך בכלל הם הרי אמורים לבוא גם בלא הזמנה…)

לציבור המכרים וודאי נח יותר לבוא לחופה גם זה בתוך העיר, גם זה בשעה נוחה יותר ולא באמצע הלילה. גם זה מהר יותר ולא מסובך… גם נחדל מהמנהג המוזר שלכל חתונה של איזה מכר רחוק או קרוב צריך להתחפש בבגדי שבת.. בחופה שבחצר בית הכנסת אין צורך בכך.

והגדול מכולם שמצב זה משריש שיש שני אירועים 'החופה' אליה מוזמנים כולם. והסעודה ששייכת למשפחה בלבד."

המסקנות העולות מרעיונות אלה הם כדלהלן: א. כיום מוזמנים לסעודת החתונה מאות אנשים מיותרים מחמת הנימוס ולחצים חברתיים. ב. אנשים מגיעים בעל כורחם כשהם נאלצים ללבוש בגדי שבת ושורפים שעות יקרות. ג. מאידך, בעל השמחה כלל לא נהנה מכך. הוא טרוד כל החתונה לרוץ מאורח לאורח, אין לו כמעט זמן לשמוח עם בנו החתן, ועוד הוא נאלץ להוציא על התענוג המפוקפק רבבות שקלים. ד. הרצוי הוא לקיים חתונה שכונתית בחצר בית הכנסת, כשכל המכרים יבואו לחופה (לבושים בבגדי חול), המשפחה הגרעינית תסב לסעודה. החתונה תארך פחות זמן (לא ברור בדיוק מי ירקוד ומתי ירקדו).

לא נעים לומר, אך יש פה עיוות של הנתונים, ושמא אף דמגוגיה זולה של אחד שסימן מטרה מראש. ישנה גם התרפקות על העבר (נוסטלגיה) שמסתכמת בכך שהיא מאוד נחמדה, ונעים לספר אותה בשעת רעווא דרעווין, אך כידוע, אין בין תיאור זה לבין המציאות העכשווית ולא כלום, ומי שמדבר כך אין לו מושג על מה הוא מדבר.

האמת היא שההצעות של העסקנים בעקבות השאלון היו הרבה יותר מעשיות, אך לענ"ד גם הן מיוסדות יותר על משאלת לב.

יתכן שאיני מכיר את מה שמתחולל היום בכל הארץ, אך אני מכיר היטב את סגנון החתונות של בני התורה הירושלמים, העורכים ברובם את שמחותיהם באולמי השמחות שבגבעת שאול, ומתכונת זו לענ"ד היא מציאותית ומביאה בחשבון את מצבנו כיום.

אתייחס קודם כל לנתונים:

א. צריך לדעת שהיום התברכנו במשפחות ענקיות בלעה"ר. ניקח משפחה ממוצעת שיש בה שמונה ילדים שמחתנת את בנה האחרון. משפחה כזו מונה לכל הפחות כ-40-50 נפש שרובם יושבים ליד שולחן (וכשמדובר בחתונות הילדים הגדולים יותר יש במקום האחיינים וכו' את בני הדוד שכאן מגיעים בהמוניהם). נוסיף על כך את הדודים והדודות היינו אחי ואחיות המחותן (עם בני זוגם), את ילדיהם היינו בני הדוד הראשונים של החתן והכלה שלחלק גדול מהם יש קשר חם וקרוב עמם. כמו כל יש את דודי המחותנים שבדורנו הרבה מהם עדיין בחיים ואנו מתכבדים בנוכחותם, וכן ילדיהם בני הדוד של המחותנים שאין להם כמעט הזדמנות להיפגש עמם חוץ משמחות. כל בני המשפחה הנ"ל מתגוררים בכל רחבי הארץ ואינם זמינים ליד השטיבל המקומי בשעת מנחה-ערבית.

יש גם חוג מכרים אישי, היינו חברותות, חברים לעבודה, שכנים קרובים וכדומה שאנו מאד שמחים כשהם שמחים בשמחתנו ובשמחתם אנו משיבים להם כגמולם. יש גם את חוג החברים הקרוב של החתן והכלה שיכול להגיע לכמה עשרות לכל אחד, חברים אלו רוקדים בדבקות כל החתונה, ולא מתקבל על הדעת שלא לתת להם כיבוד ראוי.

כל הציבור הנזכר יכול להגיע לכדי 100-150 איש מכל צד, שאחוז גבוה מאד מהם מתיישב לסעודה בשמחה (ולא מתוך אי-נעימות), ואנו שמחים שהם מכבדים את שמחתנו בהשתתפותם. לאחר מכן מגיעים כל המכרים והשכנים מהמעגל היותר רחוק שאנו מזמינים מצד הכבוד וכו' ושבדרך כלל טועמים רק מהבר. יוצא שחתונה של 300-400 מוזמנים היא כמעט דבר מינימלי, אלא אם כן עושים במוצהר חתונת צנע שבה אנו מודיעים לחלק נכבד מחוג מכרנו הקרוב שאנו מוותרים על נוכחותם.

ב. הועלתה הטענה שבעלי שמחה רבים מזמינים קרואים (ובמקביל הם טורחים להגיע לשמחות של אחרים) מחמת אי נעימות, ובעצם קרואים אלה סתם מטריחים את בעל השמחה שנאלץ להפסיק מהריקודים כדי לקבל את פניהם מחמת נימוס גרידא.

ובכן, אני לא יודע מי הם האנשים האלה, בציבור שאני חי בו אין "פריירים". מזמינים את כל המכרים, אפילו הרחוקים, מצד הכבוד והנימוס, ויודעים מראש ש-90% לא מתכוננים להגיע ושאף אחד לא מתכונן לשרוף ערב של נסיעה הלוך וחזור לגבעת שאול כדי להגיד מזל-טוב. לרוב ניגשים לבעל השמחה לאחר התפילה ומאחלים מכל הלב שיהיה בשעטו"מ וכולם מרוצים (חלקם מנסים להתנצל וכמובן שהתנצלותם מתקבלת בברכה).

המשחק ברור והכללים ידועים. בסך הכל השקענו כ-80 אג' להזמנה (מחלקים בשכונה בעצמנו בתיבות הדואר) בשביל היחסים הטובים עם השכנים. ואלה שבאמת טורחים להגיע, אנו מאד מעריכים זאת, מקבלים את פניהם במאור פנים ומודים להם שטרחו להגיע ומזמינים אותם לטעום מהכיבוד.

ג. צריך להבין עוד נקודה, שלא שמים לב אליה, בנוגע לריקודים של המחותן. בדרך כלל המחותן אינו אדם צעיר, ואע"פ שאולי היה רוצה בכך אין לו הכוחות לרקוד במשך כל החתונה. את זה משאירים לצעירים… מדי פעם המחותן פורש לפוש קמעה והוא שמח לקבל אז אורחים.

ד. בנוגע לחתונות הקורונה. מאחר שהשתתפתי בחתונה כזו (ויצאתי בשן ועין מאחר שהוברר שבעל החצר שבו נערכה החתונה היה חולה קורונה, וכמה אנשים נדבקו באותה חתונה), צריך לומר שהחתונה הייתה "מסכנה מאד". יכלה להשתתף בסעודה רק המשפחה הגרעינית ביותר, אי אפשר היה לרקוד, ואלה שרקדו הסתכנו בנפשם, והשמחה הגדולה שהייתה לא הייתה שמחת חתן וכלה כפשוטה, אלא השמחה על כך שהצלחנו לקיים בכל זאת את החתונה במועדה על אף כל הקשיים.

לסיכום לא ניתן ללמוד כלל מחתונות אלה על נושא החיסכון בהוצאת הנישואין. חתנים וכלות רבים אף יצאו בטראומה מחתונות אלו. (עלי לציין ששמעתי בימים האחרונים שיש בחו"ל תופעה נרחבת של גירושין ל"ע אצל זוגות שהתחתנו בצל הקורונה, בין השאר כיון שלא הייתה שמחת חתן-כלה כנדרש. אני מקווה מאד שיתברר ששמועה זו אין לה בסיס).

לסיכום, בנוגע לגודל החתונה ומספר המוזמנים לענ"ד כמעט שאין מה לעשות. החתונות הם בגודל 300-400 איש, ועוד 200 מנות בר. כך מקובל במקומותינו. כמובן שיש חריגים במקרה של משפחות קטנות וכדומה. כמובן שאין להפריז בסממנים יוקרתיים ובזבוז על כסאות כלה שעולים אלפי שקלים, אך ראוי שמעמד החתונה לא יהיה מסכן ועלוב אלא חגיגי כיאות לאירוע מעין זה, ושהאורחים לא ירגישו שעושים להם טובה שמארחים אותם בעין צרה.

יש נושא נוסף של הוצאות שאינו קשור כלל למספר המוזמנים, והוא הוצאות צילום ותזמורת, וכן ההכנות של ביגוד משפחות החתן והכלה, שזה באמת נושא שכדאי לדון בו, אך הוא אינו נוגע כלל לחתונות הקורונה, ולהיפך אז הוציאו אף יותר על דברים אלה. בנוגע לתזמורת צריך להבין שלפעמים תזמורת טובה יוצרת את שמחת החתונה יש מאין. הייתי פעם בחתונה שלא היו הרבה חברים לחתן, וגם זמן הריקודים היה מוגבל מסיבות שונות, אך כיון שהיה זמר טוב ש"הרים" את העניינים הייתה לבסוף חתונה שמחה ומוצלחת מאד.

כידוע, מלבד הוצאות החתונה עצמה יש הרבה הוצאות אחרות כגון קניית פאה שיכולה לעלות כ-10-15 אלף ש"ח ועוד כהנה וכהנה. יש שבת שבע ברכות שכאשר מדובר במשפחות כשלנו מדובר על 70-80 איש, וב"ה שבשנים האחרונות בטל מנהג האופרוף המורחב במעמד שתי המשפחות, ועושים את שבת השבע ברכות ביחד על הוצאת שני הצדדים שווה בשווה. עכ"פ נושא זה אינו קשור כלל לחתונות הקורונה, ואפשר לדון בו בכל זמן ועת.

לסיכום, ודאי שאפשר לחסוך בחתונות וצריך לחסוך. יש מן הסתם אנשים שמאוד נהנים לעשות אירועים יוקרתיים כדי למצוא חן ולהיות בסטייל. רחמנות על אנשים כאלה. אולי צריך לשלוח אותם לטיפול, או כפי שזה מכונה היום, לסדנאות אימון אישי שבו ילמדו ויקבלו את תעצומות הנפש לחיות בצורה נכונה. אך לא נראה לי שעבורם מתנהל מסע התעמולה הנוכחי. הטרנד לחיסכון בחתונות, לאחר דוגמת חתונות הקורונה הוא פופוליזם לשמו ואופנה חולפת שתתנפץ על קרקע המציאות האמיתית.

**אנחנו מערכת העיתון נביא  לכם את החדשות הכי מעודכנות. והכי מעניינות.**