Еорл Юний

**Еорл Юний** (англ. *Eorl the Young*) — останній Ватажок Еотеоду, перший Король Марки, засновник Рогану.

## Основні відомості

### Роки правління

ТЕ 2501-2510 рр. (Ватажок Еотеоду)ТЕ 2510-2545 рр. (Король Марки)

## Життєпис

Еорл народився у ТЕ 2485 р. і був сином Леода, Ватажка Еотеоду і нащадком королівської династії Рованіону. Його рід походив від короля Рованіону Відуґавії.

Коли Еорлу було лише 16 років, його батько загинув внаслідок нещасного випадку. Леод намагався приручити непокірного коня, однак тварина скинула Ватажка і він розбив собі голову об камінь. Після смерті батька Еорл став Лордом Еотеоду і почав правління у дуже юному віці.

Відомо, що юнак пообіцяв помститися за батька і відправився на полювання, щоб вистежити коня, який скинув Леода. Та знайшовши тварину, юний лорд вчинив зовсім не так, як думали його супутники. Еорл не став убивати горду тварину, натомість, упіймавши коня, він сказав:

"*Ходи сюди, Убивце, і я дам тобі нове ім'я! Я називаю тебе Фелароф. Ти любив свободу, і я не звинувачую тебе за це. Але тепер ти заборгував мені велику виру і тому служитимеш мені до кінця твоїх днів.*"
–Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток A. Хроніки королів і правителів, ІІ. Дім Еорла
Еорл скочив на коня і Фелароф підкорився. Еорл поїхав додому без вузди та повіддя; й відтоді він завжди так їздив на ньому. Кінь розумів мову людей, хоча нікому, крім Еорла, не дозволяв сідати на себе. Згодом виявилося, що цей кінь живе так само довго, як і люди, і такими самими були його нащадки. Їх називали *меарами* — вони служили тільки королеві Марки або його синам до часів Тінебора. Люди говорили про них, що Бема, напевно, привіз їхнього предка із Безсмертних земель на Заході, з-за Моря.

У ТЕ 2510 р. орки та східняни наводнили Каленардон. Велика орда диких людей із північного сходу промчала через Рованіон і, підійшовши до Бурих Земель, перетнула Андуїн на плотах. Водночас орки (вони в той час перед війною з ґномами були особливо сильні) напали з гір. Загарбники спустошили Каленардон, і намісник Ґондору Кіріон послав Борондира на північ, прохати про допомогу — адже люди з Долини Андуїну віддавна приятелювали з мешканцями Ґондору. Однак у долині залишалися тільки розрізнені купки північан, і повільно збирали там допомогу. Нарешті новини про скруту Ґондору дійшли до Еорла.

### Битва на Керебрантських луках

Ватажок Еотеоду відразу ж собрав раду і почав приготування до великого походу і тривали вони не день і не два... Відомо, що Еорл повів у похід близько семи тисяч вершників у повному озброєнні і кілька сотень кінних лучників. Праворуч від нього їхав Борондир, який мав служити провідником, оскільки нещодавно проїжджав цим шляхом.

Військо просувалося все далі на Південь, і вже проходило повз південні кордони Морок-лісу, де тепер все кишіло балхотами, однак вони не зустріли ні людей, ні великих загонів, ні розвідників, які намагалися б перегородити війську шлях або стежити за ним. Коли військо, нарешті, наблизилося до Дол-Ґульдура, Еорл повернув на захід, злякавшись Тіней, що наповзали звідти і далі військо рухалося, тримаючись берега Андуїна.

Багато вершників звертали погляд за річку, і побоюючись, і сподіваючись побачити далекий відблиск Двімордене, згубного краю, про який у легендах їхнього народу говорилося, що весною він сяє як золото. Але зараз ліс той, здавалося, був затягнутий мерехтливим туманом; і, на їхній жах, туман цей перетік через річку і тепер струмував по землі перед ними.

"*— Вперед! – наказав Еорл. - Іншої дороги немає. Невже після такого довгого шляху ми повернемо назад і не прийдемо на поле битви через річковий туман?*"
–Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.) "Незавершені оповіді Нуменору і Середзем'я", Частина третя: Третя епоха, «Кіріон та Еорл і дружба Ґондору і Рогану»
Під'їхавши ближче, вершники побачили, що білий туман відтісняє імлу Дол-Ґульдураі зрозуміли, що то Володарка Лотлоріену допомагає їм. 15-го квітня 2510 р. Еорл разом із Вершниками Півночі прибув на Келебрантські луки і побачив, що північна армія Ґондору перебувала у скрутному становищі.

Ґондорців тіснили до Андуїна і остання надія вже згасла, коли з Півночі несподівано налетіли Вершники. Це докорінно змінило хід битви, і ворогів було вщент розбито і відкинуто аж за Лім'яру. Еорл зі своїми воїнами переслідував їх, і такий страх наганяла кіннота Півночі на ворога, що загарбників Плато охопила паніка, і вершники переслідували їх на рівнинах Каленардону.

Після перемоги в Битві на Келебрантських Луках люди гадали, яким чином намісник винагородить Еорла. Однак намісник зазначив, що про нагороду поговорить з Еорлом через три місяці і вони розпрощалися.

### Обітниця Еорла

Рівно через три місяці Кіріон разом із своїм сином Галасом прибули в умовлене місце і зустрілися з Еорлом. Звідти рушили вони старою стежкою крізь Фірієнський ліс, що росте довкола Галіфірієнського пагорба, на вершині якого знаходилась могила Елендила. Кіріон взяв у свого зброєносця білий скіпетр – знак влади – і білу мантію намісників Ґондору. Зійшовши на першу сходинку, він порушив мовчання, промовивши тихо, але чітко:

"*Нині я оголошую, яку нагороду я вирішив запропонувати, по праву королівського намісника, Еорлу сину Леода, вождю народу Еотеод, вдячність за доблесть його народу і за допомогу понад всі надії, які він надав Ґондору в час крайньої потреби. Я віддам Еорлові, як вільний дар, усі землі Каленардону від Андуїна і до Ісену. І буде він, якщо того забажає, королем тієї землі, і його нащадки після нього, і його народ будуть вільно жити там, доки триває правління намісників і доки не повернеться великий король. Не буде на них накладено жодних зобов'язань, крім їхніх власних законів і волі, крім одного: вони житимуть у вічній дружбі з Ґондором, і вороги його будуть їхніми ворогами, доки стоять обидві держави. Але таке саме зобов'язання буде накладено і на народ Ґондору.*"
–Кіріон, намісник Ґондора
Еорл був збентежений і не повірив власним вухам, такою щедрою була винагорода Кіріона. Він радо погодився і обидва піднялися на Галіфірієнський пагорб і поблизу могили Елендила, Еорл заприсягнувся, що він і його нащадки будуть вірними друзями Ґондору і в час небезпеки чи скрути прийдуть на допомогу.

"*Почуйте тепер, усі народи, що не схилилися перед Тінню зі Сходу: ми приймемо дар владики Мундбурґа і прийдемо жити в землі, яку він називає Каленардон. І тому я присягаюсь від свого власного імені та від імені народу Еотеод з Півночі, що між нами та Великим Народом Заходу буде дружба навіки. Їхні вороги будуть нашими ворогами, їхні потреби будуть нашими потребами, і яке б зло, чи небезпека, чи напад не загрожував їм, ми прийдемо їм на допомогу і будемо з ними, доки наші сили не вичерпаються. Клятва ця перейде до моїх нащадків, до всіх, хто походить від мене на наших нових землях. І нехай вони зберігають її у вірності непорушній, інакше впаде на них Тінь і будуть прокляті.*"
–Еорл, син Леода
Почувши обітницю Еорла, Кіріон, випроставшись на весь зріст поклав ліву долоню на камінь Елендила, а правою рукою підняв білий скіпетр Намісників, і вимовив слова, почувши які всі сповнилися благоговіння.

> *"Vanda sina termaruva Elenna-noreo alcar enyalien ar Elendil Vorondo voronwe. Nai tiruvantes i harar mahal-massen mi Numen ar i Eru i or ilye mahalmar ea tennoio"*
>
>

Що в перекладі на загальну мову, означало наступне:

"*Обітниця ця непорушною буде в пам'ять величі Землі під Зіркою і вірності Еленділа Вірного. Нехай зберігають її ті, що сидять на тронах Заходу, і Єдиний, хто понад усіх тронів на віки віків.*"
–Кіріон, намісник Ґондору
Подія ця стала відомою як Обітниця Еорла. Такої клятви не чули у Середзем'ї з того часу, як сам Елендил укладав союз із Ґіл-ґаладом, Верховним королем Нолдорів.

### Заснування Рогану

Своє нове королівство Вершники півночі, еотеоди назвали по-новому — Маркою Вершників, а себе — еорлінгами; В Ґондорі ж ці землі називали Роган, а мешканців — рогіримами (тобто Повелителями коней).

Нове королівство Еорла простяглося від Андуїна і до Ісена, як і було сказано Кіріоном. На заході кордонами слугувала річка Ісен від місця її злиття з Адорном і звідти, на північ, до зовнішніх укріплень Ісенґарда і на північний захід уздовж кордонів лісу Фанґорн аж до Світлої. На сході кордонами слугували Андуїн та західні схили Емін-Муїлу до боліт біля гирла Ентави, а за тією річкою – річка Порубіжний потік. На півдні кордонами королівства були Білі гори.

Еорл став першим Королем Марки і зрікся титулу Ватажка Еотеоду, оскільки він перестав бути актуальним.

У ТЕ 2545 р. Еорл загинув в битві на Пустирі в бою проти східнян і так з'явився перший курган. Його вірний кінь Фелароф також був похований там.

## Джерела

1. ↑ 1,0 1,1 Дж. Р.Р. Толкін, "Володар перснів", Додаток A. Хроніки королів і правителів, ІІ. Дім Еорла
2. ↑ 2,0 2,1 Дж. Р.Р. Толкін, Крістофер Толкін (ред.) "Незавершені оповіді Нуменору і Середзем'я", Частина третя: Третя епоха, «Кіріон та Еорл і дружба Ґондору і Рогану»
3. ↑ https://www.deviantart.com/merlkir/art/Eorl-the-Young-at-Celebrant-39514209