Dobrodružství v Poříčí

První část

Následuje: Cesta k Forsetimu

## 4. 6. 2020, Medovína: Dobrodružství

Parta hrubiánů šikanuje trpaslíčka Mariu u zájezdního hostince. Hrdinná gnómka Medovína se snaží zlouny odlákat, paže chlípného tieflinga Azriela Kohna jim trhají pohlaví, další tiefling Mordechaj Roubíček zaklek dalšího zlouna, právě přišedší drow Gadžar náhodně získává koně a měšec zlounů a kopytem odráží jejich útok, kolemjdoucí trpaslice Rapunzelka dělá, že se jí to netýká. Kapitán z Poříčí ji vyvádí z omylu a vytváří ze zmíněných dobrodruhů družinu.

Družina dostává od místní kuchařky-cukrářky za úkol odnést voňavý balíček gnómovi Lexovi do Poříčí. Část dobrodruhů tam má stejně namířeno (Azriel a Mordechaj tam mají nevyřízený účty kvůlivá loňskýmu pogromu, Rapunzelka tam touží odevzdat své srdce bohu či co). Gadžarovi je to asi celkem buřt a Medovíně nezbývá než se přidat, potřebuje tam předat dopisy (ale neví komu), páč trpaslíček Maria odmítl dopisy převzít a odnést je do Poříčí.

Cestou do Poříčí družina o voňavý balíček přijde, sežerou ho víly, zbyde jen krabička s drobkama.

U poříčské brány se Rapunzelka rozhodne od družiny odpojit, což všechny vytočí, ale nikoho nepřekvapí, neb se celou dobu chová jako protivná píča. Následně zdržuje v kostele. Zbytek družiny vyhledá Lexovu věž v Zahradě, nekomunikativní robot odmítá vyřídit vzkazy a převzít prázdnou krabičku, úkol končí nedokončen.

Družina opět i s Rapunzelkou se na vypůjčené loni (dík, Rybine!) plaví na druhý poříčský břeh, tam pouze vypálená tieflinská čtvrť a palác, už rok tam nikdo nevkročil, za úplňku se odtamtud ozývaj zvuky a vůbec kdo by tam lez. Rapunzelka málem převrátí loď, všichni se málem sežerou, ale nakonec zdárně doplujou. Zničený dům Mordechajův zanechává tísnivé pocity, u Azriela není o nic líp, jen je to tam větší. Ta vypálenost na nás dělá černomagický dojem. Vyrážíme do paláce, hned za branou nás Mordechaj vtáhne do bitky s nemrtvákama, ukydlíme je, ale teda fuj.

## 7. 6. 2020, Rapunzelka: Průzkum vypálené čtvrti

Po bitce jsme se začali hádat a už nikdy jsme nepřestali. Tieflingové pořád chtějí do podzemí, holkám to přišlo zbytečně nebezpečný. Zastrašili jsme krysy a rozdělili se, kluci šli do Azrielova sklepa, holky k lodičce. Ráno jsme začali odhrabávat kamení z hromady pod dveřma, který jsou zapečetěný ve jménu sv. Jiří. Mordechaj vlezl do chodby a zase málem umřel, když se z jedný smradlavý ruky (objevila ji Medovína) vyklubaly tři smradlavý zombie (udělaný z mrtvejch lidí). Pamětihodně zvolal: „Zhyň ty smrdutý pekelníku!“ A Rapunzelka odpověděla: „Zhynul?“ Po boji nastala opět hádka, již vyřešil Azriel, který asi jako naschvál záhadně zmizel, aby ostatní nalákal dovnitř. Po další hádce se skupina obrátila, vylezla z chodby a vydala se k východní bráně týhle části města.

Cestou byl nalezen nějaký pelech, slyšeno písknutí a viděny krysy. Brána je zatlučena, nikde nikdo, výhled do širého spáleného kraje s pozůstatky nedávného osídlení. Je to divný, protože tam nežili jen tieflingové, ale teď jen samá spoušť. Cestou k lodičce skupinu někdo sleduje, Azriel našel stopy. V noci jsme doveslovali na druhý břeh k Rybinovi, který byl vyděšený, neb ho předtím vyslýchali různí zvědové a policajti asi, snad nás nevyzradil. Přespali jsme v hostinci a další den jsme se na chvíli rozdělili. Rapunzelka šla do kostela, zbytek skupiny za ní, dělali bordel a zas vypadli, pak se potloukali na policejní služebně, kde zjistili, že obyvatelstvo druhýho břehu je někde na východě v hromadným hrobě a je to pěkně hnusný a smutný, u zahrady Lexovy nastalo zase shledání.

Další postup byl už jednotný – Rapu v novém odhodlání kupuje loďku a odlákává prodejcovu pozornost důvtipnou zmínkou o růžových trpaslíčatech. V noci veslujeme zase k Hradčanům. Jdeme do podzemí, Mordechaj potřetí skoro umírá, tentokrát uplně ze všeho nejvíc, neb se v síni setkal s přístrašným přízrakem. Zabouchneme za přízrakem dveře a postupujeme protější chodbou, až ke kapli sv. Jiří, kde snad sloužíval kněz Helmut a kde asi starej pan kníže se kdysivá tiše modlíval, dokud nenastaly ty šílený bitky mezi jeho dětma. Azriel odmítl svěřit do péče liturgické náčiní Rapunzelce, i když mu nabízela, že si může nechat kleštičky, takže ho omámila, protože třeba kalich atd. hrozně moc chtěla nýst sama. Mordechaj Azrielovi sebral masku a všichni jsme spatřili, jak hnusně je zvohavenej. V dalších místnostech jsme našli poklady, zvlášť Medovína, ale neřekla nám to. Mordechaj i Azriel si nahrabali šperky. Divný bylo, že Mordechajovi v kapli nešlo rozbít okno. Aby Azriel nebyl smutnej, šli jsme spát k němu do sklepa, tentokrát všichni. Rapunzelka usíná se smíšenými pocity – má radost, že našla to liturgický náčiní, je smutná, že chce ve skupině každej dělat něco jinýho, ale hlavně teď by chtěla zjistit, jak bojovat se dvěma přízrakama v síni, aniž by Mordechaj definitivně zahynul.

## 6. 7. 2020, Mordechaj: Pletky ve vypálený čtvrti

Když jsme došli do Azrielova sklepa si zdřímnout, měli jsme toho všichni tak akorát dost. Já teda rozhodně určitě jo. A protože Azriel taky (a taky že je trochu měkkej) nechali jsme držet hlídku Rapunzelku s Medovínou. Teda jak jsem byl večer úplně na umření, tak ráno sem byl úplně svěží, skoro bych řekl, že jsem ještě silnější a mocnější než kdy dřív. Cítil jsem, jak mnou prochází božská prozřetelsnost a já jako její nástroj jsem byl vyslán do tohoto města, abych odhalil jeho temné tajemství a nastolil spravedlnost. Forseti se nemýlil, kdy do mě vložil svou moc, jeho důvěru nezklamu. V modlitbě jsem jej požádal, aby nám seslal božskou manu k snídani, kteréžto prosbě vyhověl skrzevá nádobu hříchů jménem Medovína, jíž se v ruce z ničeho zhmotnilo několik čarovných dobrůvek, které jsme posnídali. Creatio ex nihilo je vždy dobrým znamením božské moci (řikali kluci ze svatyně). Rapunzelka si ve sklepě rozložila hotovou modlitebnu a že měla asi šábes nebo tak něco, řekla, že dneska s náma nejde. Gadžar se někde vytratil, ale jak ho znám, tak on se zas objeví. Takto posilněni dobrůvkami vydali jsme se zpět do ulic. Ačkoliv jsme tušili, že nejsou tak pusté, jak by se mohlo na první pohled zdát, vůbec jsme nečekali, co všechno se následující dva dny semele. Sotva jsme vyšli ze sklepa, slyšíme, a to myslim vopravdu, někoho zpívat! A že to byla jednoduchá vodrhovačka jakou sme hulákali dřív z hospody, odpověděl jsem zpěvu zpěvem. Kdo vítá cizince písničkou, to nemůže být zlej člověk. Naštestí jsem měl pravdu. Na nějakym dvorku v hamace leží chlap, vedle něj bendžo a mečisko tenké jak párátko a škopek s nádobím, který se meje úplně samo! Škoda, že tu není Gadžar, myslim, že by mu byl trochu podobnej. Říká, že se jmenuje Džango a že se vsadil, s nějakym Piškotem, že tu přečká noc. Než sme mu stihli říct, že to není úplně prdel tady běhat s bendžem, na dvorek vlítla parta městských stráží. Museli se asi plížit, protože sem vůbec nic neslyšel. Pokud jde o mě, tak teď už je to úplně jasný, hledají tady poslední přeživší tielflingy, aby dokončili, co pogromem začali. Od začátku mi bylo jasný, že v tom mají prsty. Berem čáru za nejbližší roh, ale viděli nás, tak zdrháme jak o život. Džango tam zůstal, tak nevim jestli sou kámoši nebo co? Azriel zdrhá první a udává směr – zajel do nějakýho baráku, já a Medovína jsme se trochu srazili ve dveřích. Stejně je na mě, abych družině kryl záda. Azriel velmi strategicky vyběhl do patra, schody jsou jasná výhoda. Navíc vykouzlil iluzi nejsilnějšího člena družiny, aby pronásledovatele rozdělil. Je fakt dobrej, to bych do něj neřekl, že mu to tak pálí. Medovína i já běžíme teda do schodů, Medovína sice uklouzla po nějakém rozlitém svinstvu, ale zas vyskočila jak čertík z krabičky a nic se jí nestalo. Nad schodama jsem se zastavil a rovnou jednomu parchantovi rozšvácnul řepu. Najednou vidim, že Azriel tu taktiku, kterou sám vymyslel, vůbec nepochopil a že jsem tam sám. Po schodech běží další pochop a kus za nim další dva. Kurva. Vtom Medovína spadla ze střechy na balkón na konci chodby a běží mi pomoct. Nejvyšší čas, už mě stihli obklíčit. Jednoho fakt dobře trefila šípem. Pod schodama stojí Azriel a na dalšího srší jiskry. Teda ať už to prve vymyslel jakkoliv, tak je převezl a mě taky. Ale mají mě furt oblíčenýho, co se dá dělat, dál brutálně zabíjim. Když tam stál poslední chlap, nakráčel si tam Džango a tak krutě mu oznámil, že je fašounská kurva, že ho tim dorazil. Myslim, že to bylo tak efektivní, protože to byla pravda, ale tohle sem teda eště neviděl. Já sám jsem teda docela pobitej. Zase. Pobitější sem eště nikdy nebyl. Medovína ale umí léčit dotekem, tak je mi líp. Dva z nich se nám povedlo probrat a trochu vyzpovídat, ale věděli prd. Zase tu byl problém, že Medovína nerada zabíjí fašounský kurvy, ale povedlo se jí fakt dobře je přesvědčit, aby drželi hubu, že nás tu potkali a že jsme tady na příkaz vyššího velení (měl bych si na ní dát bacha, možná v tom jede s nima). Džango by se rád vrátil pro svoje věci, což docela chápu. Blbý bylo, že v tom jeho kempu zůstal jeden strážnej. Džango umí fakt dobře hrát na harmoniku, protože na ní zahrál a von usnul. Věděli sme, že tam někde běhají další strážný, tak sme si řekli, že to vezmem po střechách až k hradu. Najednou koukáme, že tam je střešní okýnko, otevřený a podložený prknem. To bylo tak divný, že Medovína tam strčila hlavu a uviděla nějakýho kořalu vyspávat opici. Tak sme tam vlezli všichni. Byl to krajan, a když sme ho probudili, měl furt eště dost upito. Zjistili jsme, že ten kořala je Ježíš a že to bejval slouha u Azrielovic a vypadlo z něj, že se přidal k lize spravedlivých (bych do něj sám neřekl). Prosimvás, liga spravedlivých je ve skutečnosti takový malý podzemní hnutí, který chce úplnou rovnoprávnost tieflingů, vlastně jsou to fakt pašáci. A taky, že celej pogrom se semlel ve chvíli, kdy do města chtěla tahle liga propašovat třetího dědice o kterym nikdo doteď neměl ani páru. Než bys řekl popel na půdu přišel druhej krajan, jmenoval se Juda a byl teda už od začátku přednasratej. To ale nebylo nic v porovnání s tím, jak mu bouchly saze, když zjistil, že Azriel je Azriel. Měl strašnou pifku na aristokraty vůbec a všichni víme, že Azriel je trochu nafoukanej snob i teď, když má holou prdel.To situaci úplně neuklidnilo. Co jí paradoxně uklidnilo bylo, když sme slyšeli randál kolem baráku, jak nás ty stráže obkličují, protože sme chtěli vylézt na střechu a Judu zabila jejich šipka z kuše. Posledním dechem nám řekl, abychom našli Lexu. Asi bychom fakt měli. Vsadim se, že ty dva strážný, co sme pustili, nedrželi tu hubu tak úplně nebo možná úplně vůbec. Na druhý straně střechy byl čistej vzduch, tak sme šli tamtudy. Ježíše, to ožralý prase, sem si radši přivázal na špagát. Po střechách sme dohopsali až k hradu, kde jsme slezli do ulice. To, co se tady dneska začalo dít je fakt divný, protože bránu do hradu hlídají další dva měšťáci. Vlastně to vypadá, že se jich to potlouká fakt hodně. Ani trochu nevěřim, že tahle prohnilá instituce „městský stráže“ nemá co do činění s celym pogromem, spíš se staraj, aby ututlali, co se tu stalo. Ať už se tu stalo cokoliv. Azriel udělal výbornou iluzi, kterou ty stráže odlákal, ale ačkoliv jsem všem řekl, že si půjdem odpočinout do Azrielova sklepa, všichni vyběhli do hradu. Byl kolem toho trochu zmatek, ale nakonec sme to stihli. Já nevim jak ostatní, ale sám jsem dost unavenej. Jdeme zavalenou chodbou. Ježíš se poblil. Došli sme až ke dvěřím za kterejma byl ten duch, kterej mě skoro zabil už dřív a teprve tváří v tvář realitě si všichni uvědomili, že vlítnout tam není dobrej nápad a měli bysme si odpočinout (bych měl dostat metál za trpělivost). Jít kolem těch stráží by byl blbej nápad, tak jsme šli do toho divnýho pelechu, kterej sme našli dřív v jednom z baráků. Strávili jsme tam odpoledne a noc a ráno hurá na duchy. Šup tam, seřadili jsme se u dveří s božím bojovníkem v čele družiny. Škoda, že tu s náma není Rapunzelka. Vlítnul jsem dovnitř a stanul tváří v tvář dvěma duchům. Stalo se pár věcí, který jsem nečekal. Šíp, kterým Medovína trefila ducha, prolétl duchem jako vzduchem. Džango umí vyprávět takový vtipy, že i duch z nich má záchvat smíchu a nemůže se hejbat. Moje božská síla na tyhle pekelný stvůry funguje, stejně jako Azrielovy čáry. Ježíš se umí proměnit v obří krysu, která dostane strašnýho vzteka a kdyby to s těma duchama něco dělalo, trhala by je jako kalendář. Jedinej kdo neměl čím se do duchů pustit byla Medovína, tak se pokradmu plížila u stěny, aby na druhé straně síně našla mrtvého kněze s lahvičkou v ruce. Její obsah mu nalila do mrtvého chřtánu a protože se nic nestalo, plížila se zase zpátky. Fakt překvapení. Docela by mě zajímalo jestli to byl on, kdo ty dveře začaroval. Duchy jsme poslali odkud přišli a to bez ztráty kytičky. Po jednom zbylo žezlo, po druhym svícen. Azriel říká, že to jsou knížecí klenoty na korunovaci. Tak tam stojíme, Azriel drží v ruce žezlo, já držim v ruce svícen a čumíme na sebe. Ježíš-Krysák se v tom zmatku vytratil a je v čudu, ani sme se ho nestihli zeptat, co to sakra bylo?

## 7. 8. 2020, Gajar: U Heřmíny

Moje bába vždycky říkala, že o mrtvejch jen dobře a o nemrtvejch vůbec. No a tak jsem se co nevidět zdejchnul, když ta banda magorů lezla dál a začala po těch nemrtvácích ... no nic, o tom vlastně mluvit nechci.

V klidu jsem si popíjel a zrovna mi šla karta, aby taky nešl, když v Poříčí jsou samý slepci a jeptišky, co radšejc hřích ani nepoznaj. Pak si to přivalila ještě Rapundzelka, a páč jsem byl v rozmaru, cálnul jsem jí pivko, ať si holka osvěží vousy, protože to je jasný, že není nic víc sexy, než trpaslice s vousama vod pěny, to pak už ti “karbanící” nebudou dávat pozor vůbec.

Zrovna jsem vyhrával, když si to přivandrovali další 4 smraďoši. Tři smrděli jako kdyby spali na kompostu, do kterýho někdo zahrabal tejden mrtvou krávu a ten čtvrtej smrděl jako kdyby se myl v městský kašně. Táta dycky říkal: “Nemej se hochu v kašnách, chčijou tam psi, kocouři tam stříkaj a gnómové serou.” A jak jsem tak cejtil Mordechaje, tak měl můj táta pravdu, jako většinou.

Zrovna mi šla zase karta, tak jsem platil i za ostatní, když teda Medovína mě křivě nařkla z toho, že tam obírám místní chudáky. To se mě dotklo, a hlavně to řekla nahlas a taky měla pravdu jen napolovic. Obíral jsem je, ale žádný chudáci to nebyli, aspoň podle toho o kolik jsem je obral. Doma dostanou vejprask. No, každopádně jsem se z toho vykroutil a všechno dobře dopadlo.

Džango, kterej má fakt dobrý vtipy, ale je jen půl-drow, tak má asi jen půl mozku, vyprávěl o nemrtvejch a dalších věcech, nicméně jeho kámoš Pyjquot (nevím jak se to píše, ale je to kuchař, tak to bude asi Francouz) prej umí upéct sušenky, který nám tehdá sežraly ty víly. Ale měl v kuchyni fofr, tak jsme museli za Hermínou, což je jeho kámoška a ta čokoládu má.

Vyrazili jsme teda konečně z hospody do takovýho vobchodu, kterej byl pěkně mizerně votevřenej, tak jsme tušili přepadení a jen jsme se modlili, aby to nebyl známý gang lupičů čokolády. Naštěstí nebyl, takže jsem ji mohl ukrást já, což jsem udělal dřív, než si ostatní stihli uprdnout. Azriel se rozhodl proběhnout kolem bloku, Mordechaj se rozhodl lézt do sklepa pronásledovat lupiče, Rapundzelka taky šla do sklepa ale pak taky běžela kolem bloku, Medovína konala dobro, jak je jejím špatným zvykem a rozvazovala gnómku, majitelku obchodu. Mordechaj ulovil zlodějku, Azriel a Rapundzelka našli zloděje ale ztratili se sami. Vyslechnul jsem zlodějku, chtěl jsem ji pomoct, ale v soucitnejch lidech nebylo najednou tolik soucitu a už ji chtěli věšet. Každopádně tam šli krást jen prachy a nic zvláštního. Vono tam krom tý čokolády nic zvláštního taky nebylo. Za chvíli se vrátili Azriel s Rapundzelkou a vedli s sebou ještě druhýho lapku. Ten nebyl moc výřečnej a tak jsme je oba nechali jejich spoutanému osudu. Hodná gnómka jako poděkování chtěla dát právě tu čokoládu, která ale zmizela, naštěstí se pak zase náhodou objevila a tak nám jí mohla dát, my poděkovali, a nesli čokoládu Pyjquotovi, aby napekl ty sušenky.

Rapundzelka s Medovínou si ještě skočily do chrámu, já s Mordechajem jsme vlezli do hospody, čekali na sušenky a nechali jsme si vyložit karty, to se jednou za čas musí

Sušenky napečený, já jsem ještě trochu zvelebil tu krabičku na ně, aby vypadala jako úplně netknutá, a hybaj do parku holoto, jde se do věže konat dobro.

Ve věži nás uvítaly zase staré dobré známé mechanické ruce, dáváme do nich dopis a taky čokoládu, ruce zajely a dveře se konečně otvírají (mám pocit, že jsme tam byli snad 3 měsíce). Vstupujete dovnitř a jdeme hrozně dlouhou chodbou, fakt jako ale hrozně dlouhou a dojdeme na místo, kde jsou jen dveře s světlovody. Jako typ, co už pár dveří viděl jsem se je jal zkoumat a přemejšlel jsem, jak se dostat za ně. I jsem něco kouzlil, abych viděl nějaký neplechy, ale nic. Pak jsme to ale společně rozlouskli! Stačilo to udělat tak, aby měly ty dveře jasnej stín a pak se otevřely tam, kam měly. Do další chodby. Taky fakt hodně dlouhý, vešli jsme do místnosti a za náma se dveře zabouchly. V místnosti bylo několik sloupů, snažili jsme se najít co a jak se děje. Když v tom začal odpočet. 10....9....8....7....6 a to už jsme začali trochu vyšilovat. Hledali jsme všelijaký čáry a kejkle 5...4...3...2 většina z nás (hlavně Medovína) začala křičet 1...0... a prd. Dveře se otevřely a za nimi stál Lexa.

Smál se až se za břicho popadal. Jeho barevné vlasy nás samozřejmě hned okouzlily a Azriel s Medovínou si hned začali vymýšlet různý skopičiny podle poslední módy. Azriel chtěl zde víc vypadat jako tiefling a míň jako člověk a ještě míň, než spálená brambora.

Lexa nám poděkoval a dost nám povyprávěl o pogromu, kterej se tu odehrál a zároveň nastínil politický pozadí celý situace. Nějakej Didier Duval o tom bude vědět víc.

Medovína Lexovi jako poděkování odevzdala dopis, který ale nebyl pro něj, anóbrž pro Hermínu, což jsme ale nemohli poznat, protože je psanej v gnómštině.

S nově nabytejma informacema od mistra šprýmů a iluzí jsme vyrazili za Hermínou s dopisem a dál chceme vyzjistit jak přesně to bylo s tím pogromem.

Postupně do sebe začíná celá tahle Poříčská skládačka zapadat.

## 11. 9. 2020, Django: Radnice

Po ránu jsem si v hlavním sálu u Piškota zkoušel poprvé před živým publikem Baladu o Mordechajovi.

Poříčský domov Tieflingů strávily plameny,

a tam kde rostly růže jsou zčernalé kameny.

Jó Roubíček Mordechaj, tomu to nedá spát,

rozhodl se pomstu do svých rudých rukou brát.

Prostředník jeho vztyčený když poříčané vidí,

tak kdo má trochu rozumu, ten se z cesty klidí.

Řezník Mordechaj s širokými rameny,

dřív míval v očích úsměv - teď jsou tam temné plameny.

Ohlasy nebyly špatný, trochu zapracovat na pointě a nějak líp vystihnout ve verších tu strašlivou cílevědomou zuřivost, která plane Mordechajovi v očích, když vypukne násilí. A když je v okolí Mordechaj, je jenom otázka času, kdy k tomu dojde.

S družinou, kromě Medovíny, které se město zřejmě zprotivilo a byla nejspíš někde za hradbami pod širým nebem, jsme spřádali plány co dál – od Lexi jsme věděli, že se ve městě nestane nic, aby o tom nevěděl Didier Duval. Azriel se nám svěřil, že Divala zná z minulosti, kdy s ním zasedal v radě – je to politik, který má pod palcem současnou radu a pro upevnění své moci ve městě se nebojí chodit přes mrtvoly. Zřejmě i onen pogrom, ke kterému došlo před rokem, byl čátečně jeho dílem: šlo zřejmě o důsledek zpackaného pokusu o vraždu předáka Ligy spravedlivých, kterou si Duval objednal.

Shodli jsme se, že abychom věci přišli na kloub, musíme se dostat k Duvalovi a promluvit si s ním. I když mám silné podezření, že Azrielovi nejde o to vypátrat, jak se celý příběh odehrál, ale spíš o to, se zbavit Duvalal a dosednout na jeho místo. Začli jsme se dohadovat pod jakou záminkou se k Duvalovi nejlépe dostat. Přišli jsme s plánem vydávat se za Emisary z císařství a nalákat Duvala na možný příliv peněz, který by mohlo přínést obnovení kultu svatého Jiří a jeho otevření poutníkům ze západu. Rapunzelka nechtěla nic slyšet o financích a byla od začátku rozhodnutá pro to, že mu přednese svou petici za obnovení kultu a není třeba nic dalšího vymýšlet. My ostatní měli své pochybnosti. Ne nadarmo se však o trpaslicích říká, že jsou tak tvrdohlavé, jak jsou ošklivé – naše argumenty k Rapunzelce nepronikly a bylo proto rozhoduto, že k Duvalovi půjdeme předat Rapunzelčinu žádost.

Zatímco jsem domlouvali další postup, přisedl si k našemu stolu veterán městské stráže. Poté, co mu trochu vypitého piva rozvázalo jazyk nám vyprávěl o tom, jak krátce po pogromu byl on a jeho soudruzi vyhozeni ze svých strážných postů na hlásné věži den cesty severně od města. Byl na současné stav Poříčí velmi hořký a Azriel toho pokusil se jej získat pro naši věc – ať už to znamená cokoli. Bývalý strážný řekl, že rád pomůže, uvidíme, co z toho bude dál.

Před cestou za Divalem jsem pomocí svého make-upu zakryl rysy Azrielovi tváře, aby nebyl Duvalem rozeznán dříve, než uzná za vhodné. Gajar zatím mistrně zhotovil padělek průvodního glejtu, který má prokázat, že jsme emisary říše. Vypravili jsme se tedy k Duvalovu domu, ale nebyli jsme vpuštěni dovnitř – služebná nám sdělila, že Duval je přes den na radnici. Tam nás k němu ale odmítali pustit a místo toho nás jen posílali po bezvýznamných úřednících – bylo jasné, že takto se pravdy nedobereme. Zpozorovali jsme, že v křídle pro veřejnost je jen několik kanceláří – a žádná z nic očividně Duvalova. Do místností, kde se rozhoduje se zjevně vstupovalo jinudy. Gajar mi naznačil, že bude nelepší vylézt na střechu, abychom se lépe porozhlédli, a tak jsme se omluvili na toaletu, vyklouzli okénkem do mezery mezi domy a vylezli na střechu radnice. Azriel mezitím dole začal vyvádět aby na sebe strhl pozornost a umožnil nám tak lépe se porozhlédnout. Stěžoval si na to, že jsou obsazené toalety a když byl vpuštěn na záchod pro zaměstnance, rozhodl se jej podpálit, vyvolat poplach a pak vyklouzl na náměstí. Ještě štěstí, že tak – já mezitím na střeše radnice sklouzl a chvíli jsem vysel nad náměstím, oči lidí však byly upřené jinam.

Když mi Gajar pomohl nahoru, všimli jsem si okna, vedoucího dovnitř. Bylo však zavřené zevnitř. Přivolal jsem proto svého neviditelného lokaje, aby jej zevnitř otevřel – a pustili jsme se na průzkum. Byli jsme v malé kanceláři, kde Gajar našel plány Duvalova domu. Já uviděl překrásné pero prazvláštní konstrukce. Mé srdce zaplakalo – takový krásný předmět by neměl sloužit, aby zapisloval nudné banality a účetní transakce. To pero je jako stvořené, aby psalo poezii. Pero souhlasilo a vklouzlo mi do kapsy.

Padacími dveřmi v podlaze jsme vklouzli do honosné místnosti, kterou otřásalo chrápání přitloustlého člověka v drahých šatech. Gajar si všiml schránky se zámkem v knihovně, a než by satyr třikrát kopytem dupnul, s nevídaným umem ji otevřel. Uvnitř bylo několik úředních spisů – nás zaujaly ty s titulem Úplatky a Stráže. Sebrali jsme je tedy a rozhodli se, že je čas tiše se vytratit. Chrápající spáč se začal ošívat, rychle jsem proto šáhl do strun a zahrál mu ukolébavku – neměl jsem přitom ani potuchy, že to na dlouhou dobu bude poslední hudba, kterou ten ušlechtilý nástroj zapěje. Já a Gajar jsme se rozhodli každý slézt po jedné straně radnice. Nevím, co se stalo. Další, co si vybavuji byla ruka Rapunzelky, která zářila v naprosté temnotě a tahala mě zpět do světa živých. Probral jsem se u stěny radnice obklopen svými přáteli – a mé bendžo leželo rozlámané pode mnou.

Zatímco jsem se vzpamatovával v hostinci u Piškota studoval Gadjar knihy, které jsme odnesli z radnice. Na seznamu osob, které byly uplaceny byl i starý známý Azriela – bývalý radní, půlčík Enrike, který dostává peníze za mlčení. Krom toho jsme v záznamech o stráži našli informace o jakémsi Timurovi – žoldákovi, kterého si Duval najímal na špinavou práci, a který teď očividně má na starosti onu hlásku, odkud byla před rokem odvelena městská stráž.

Zatímco my studovali tyto spisy, Azriel se rozhodl prohledat Duvalovo sídlo – ze stínů poledního slunce utkal Duvalovu podobu a v doprovodu této iluze vstoupil v jeho dům. Služebná zřejmě nic netušila, a dokonce Azrielovi podala oběd, který měla pro svého pána přichystán. Návštěva tak ukojila alespoň Azrielův hlad – jeho zvědavost však zůstala neumenšena – jediná zajímavost, kterou v domě našel byl perfektně uklizený dětský pokojík.

Večer jsme se vydali navštívit Enrikeho, vybaveni dobrým vínem a zákusky od Piškota – postarší půlčík nám potvrdil mnoho z toho, co už jsme věděli – město žije ve strachu z Duvala. Nikdo jej nemá rád, ale bojí se proti němu vystoupit. Duval také svalil vinu za pogrom na trpasličí obchodníky z Bergsteinu – tuto verzi událostí původně nikdo nebral vážně, postupně se ale stala tou jedinou opakovanou. Enrike také potvrdil, že v hlásce severně od města se pravděpodobně děje něco podivného, i když není jasné co. Azriel vyzvídal, zda by byl Enrike ochotný začít Duvalovi opět vzdorovat – a odhalil dokonce svou identitu. Enrike se zdál zlákán, ale bojácný. Svou pomoc nám nepřislíbil, uvidíme, jak se rozhodne, až přijde čas na lámání chleba.

My se rozhodli opustit město dřív, než Duvalovi lidé odhalí, že chybí spisy z trezoru a že někdo navštívil jeho dům. Přenocovali jsme za městem a po poledním dorazili do vsi, vedle které stojí strážní věž. Od vesničanů jsme se dozvěděli, že její posádka čítá asi deset mužů, kteří ji jen zřídka opouští – většinou se jdou pobavit do vsi na účet sedláků, kteří se jim neodvážili vzdorovat. Jednou do měsíce k věži pak jezdí vůz z města – zřejmě jim vozí zásoby jídla.

Dospěli jsme k názoru, že s těmito hrdlořezy nemá cenu jednat. Jako nejlepší postup se jevilo je přepadnout dříve, než budou vědět o naší přítomnosti. Poté, co jsme je během odpoledne a přes noc pozorovali, jsme se nad ránem rozhodli zaútočit. Připlížili jsme se zezadu od lesa k hlásce, já s Gajarem jsme vyšplhali na úzkou římsu v patře a každý z jedné strany jsme se po římse sunuli k platformě ve předu, kde jsme viděli tři muže na stráži.

Zazpíval jsem ukolébavku, a dva strážní usnuli. Než se stihnul třetí vzpamatovat, Gajar ho zezadu nemilosrdně zlikvidoval. Rapunzelka, Azriel a Mordechaj rychle vyšplhali po žebříku k nám. Věděl jsem, že strážní nevydrží spát dlouho – zatímco jsem přemýšlel co s nimi udělat, Azriel nakouknul oknem dovnitř hlásky a když tam viděl další ozbrojence, vypustil ze svých rukou chapadla, kterýma je řádně profackoval. Výkřiky zevnitř už už hrozili probudit spáče – nezbylo mi proto než podříznout jednomu z nich hrdlo, zatímco Rapunzelka se postarala o druhého. Mordechaj neztrácel čas a pohlavě napřed se vrhl do hlavní místnost. V ruce držel Jitřenku, která plála jeho zlobou vrhl se hned na dva protivníky zároveň. Rapunzelka se nenechala zahanbit a rychle jej následovala. Azriel metal z rukou plameny, Gajar se místností mihnul jako stín a rychle zavřel dveře do přízemí a zatížil je postelí. Byl to lítý boj – já stál vzadu a neohroženě našim mocným sokům nadával. Rychle se nám podařilo s Duvalovými třemi nohsledy zatočit, i když Rapunzelka a Azriel utržili četná zranění. Sotva naši paladini stihli přiložit ruce na nejtěžší rány a já s vypětím všech sil vytáhl žebřík, po kterém jsme vylezli nahoru na verandu, shora z věže přidusali další tři žoldáci. Zažehl jsem svým zpěvem a hrou na bubínek hyrsamův oheň který tančil do rytmu mé hudby kolem našich nepřátel – když byly takto osvětleni, trefit je nebyl pro mé druhy problém a rychle jsme s nimi zkoncovali.

Uvidíme, jaká nebezpečí na nás budou ve hlásce ještě budou čekat a hlavně co tam tito lapkové skrývají.

## 17. 9. 2020, Medovínin one-shot

V klášteře jsem se naučila dalších pět písmenek, ale nějak mě z toho učení rozbolela hlava a pak všecko ostatní a bylo mi příšerně špatně, nade mnou stromy ve všech barvách, ty se pak slily, stal se z nich kámen, ten mě málem rozdrtil, až jsem se probudila, uf. Jenomže jsem zjistila, že stojim v rozvalinách a z dálky na mě ceněj zuby tři fakt hnusný velký krysy. Snažila jsem se jim vysvětlit, že přicházim v míru, ale cenily, vrčely a začaly se nepříjemně přibližovat. Vyskočila jsem na zídku a dvě z nich sestřelila, ale ta třetí mě strašně pokousala, než jsem ji sestřelila taky. Musela jsem se vyléčit kouzlem, jak ze mě crčela krev. Na tomhle místě už jsem nechtěla zůstat ani chvilku, našla jsem rozvalenou bránu a plížila se pryč. Všude kolem to bylo spálený a ty hromádky, co napřed vypadaly jako hroby, se ukázaly bejt zbytky domů. Našla jsem krysí stopy a taky takový velký stopy (lidský?), všecky vedly do jednoho pobořenýho domu, vypadalo to jako nora a mihotalo se tam světýlko. Srdce jsem měla až v gatích, ale plížila jsem se dál a dál, vedly tam schody dolů a pak dlouhá chodba, na jejímž konci mihotalo to světýlko a ozývalo se tam takový mručení. Doplížila jsem se až k místnosti, kam ta chodba ústila, tam byla spousta postav, dvě a dvě naproti sobě a mezi nima procházel zástup dalších (to byli určitě tieflingové) a ony jim nasazovaly krysí hlavy. Většina těch postav s krysíma hlavama šla na jednu stranu, ale pár jich uteklo na opačnou stranu a snažilo se si tu hlavu strhnout. To už jsem měla pocit, že jsem toho viděla fakt dost, a chtěla jsem pomalu vycouvat, když si jedna z těch postav tu hlavu strhla a koukla se přímo na mě. Měla jsem pocit, že jsem tuhle tvář už někdy viděla, ale netušim kde. Tak strašně jsem se lekla, až jsem se najednou s hrůzou probudila u Heřmíny. Ta mi řekla, že jsem měla horečku a že moji kumpáni jsou někde fuč. Šla jsem je hledat do města, na trhu jsem nakoupila Heřmíně zeleninu na polívku a sobě dračí ovoce k svačině, prevít jeden mě pěkně obral, usmlouvala jsem to ze zlaťáku na tři stříbrný, ale mělo to stát spíš tak jeden. U radnice byl nějakej frmol, místní čumilové mi povídali, že tam prej někdo (nějakej lump! nějakej pobuda! nějakej šlechtic!) zapálil hajzlík, haha, asi měl předtim nějaký pálivý papričky. Poflakovala jsem se kolem, ale nic zajímavýho jsem nezjistila. Už se mi ta tornička trochu pronášela, tak jsem se vydala zpátky k Heřmíně, už byl přece čas vařit tu polívku. Vtom jsem v postranní uličce viděla někoho ležet na zemi a někdo další se nad nim skláněl. A najednou dostal dva šípy do zad a utekl pryč! Tohle město je fakt děsivý, ale ležící postava je ležící postava, tak jsem se tam připlížila a zjistila, že ten ležící je nějakej vopilec a v břiše má díru obří jak hlavní poříčská brána. Trochu jsem ho vyléčila kouzlem, ale v těchhle podmínkách to nebylo nic jednoduchýho, pořád jsem čekala, kdy ze mě někdo udělá gnómí špíz. No prostě se mi to moc nepovedlo, rána se zacelila, ale byla hrozně zanícená, menší hnus než předtim, ale jen o málo. Ale posbíral se a řikal, že ho pokousala rohatá krysa. Cože?? Chtěl do hospody, já navrhovala lazaret, ale on že ne. V hospodě jsem ho nechala a vynutila si z hospodskýho jakejž takejž slib, že ho dopraví do lazaretu. Odnesla jsem Heřmíně zeleninu a vyprávěla jí o tom a ona ať prej ho přivedu, že ho vyléči. Jenže ten vožrala už v tý hospoddě nebyl! Naštěstí jsem ho našla v hospodě nedaleko, odvedla ho k Heřmíně a vydala se hledat ještě toho se šípama v zádech. V tý uličce byla spousta krve, krvavá cestička vedla do jednoho vybydlenýho domku, v něm ležel a nebylo mu pomoci. V zádech měl dva šípy, já je vytáhla a nestačila se divit. Měly stříbrný hroty! A kůže kolem nich byla uplně znekrotizovaná, skoro jako by ho nezabilo to zranění, ale to stříbro, fuj. Copak to byl vlkodlak? Běs? Nemrtvák? Pořádal na něj někdo rituální hon? Ale prdlačku, byl to obyčejnej tiefling, jakejch jsem za posledních pár dní viděla víc než za celej předchozí život. Šípům jsem ulámala hroty a vzala si je s sebou, třeba podle nich najdem toho šmejda, co střílí takový začarovaný zlo. Nic jinýho u sebe neměl, jen torničku s pár osobníma věcma a penězma, oblečenej byl obyčejně. Torničku jsem mu dala pod hlavu, přikryla ho pláštěm, na hruď mu poskládala křížek a zamrzelo mě, že ještě neumim T, Y, L, Ž a N, abych tam napsala "Tady leží jeden tiefling". Pak jsem šla k Heřmíně a vyprávěla jí, že tohle město se mi pranic nelíbí. A protože jsem k ní za tu krátkou dobu pojala bezmeznou důvěru, svěřila jsem se jí, že jsme byli na druhý straně a viděli tam veliký krysy, který ale vubec na nikoho neútočily. Nic víc jsem jí neřekla. Ona mi navrhla, ať ještě hledám kumpány na dalších místech, kde by mohli bejt. V Lexově zahradě nic, v klášteře nic, ale v Úlu mi Piškot pověděl, že tam kupáni byli před chvílí a prej maj namířeno do vesnice Severýn. V první chvíli mě napadlo, že budu utíkat za nima a třeba je dohonim, jenže když mi řek, že prej má vyřidit jakýmusi Albertovi, aby za nima zaskočil do Severýna, tak jsem si to okamžitě rozmyslela. Páč Albert je, vážení, ten opilec s dírou v břiše! Vyrazila jsem zpátky za Heřmínou, domluvila se s Albertem, že zejtra spolu pudem do Severýna a šli jsme spát. Ráno jsme vstali, Heřmína nám dala sváču, já pučila Albertovi dýku a cesta nám ubíhala za příjemného klábosení o Albertově hrdinné vojenské minulosti, mizerné opilecké současnosti a ještě hrdinnější dobrodružné budoucnosti. Došli jsme do Severýna, namířili si to k věži, kde prej Albert dřív sloužíval, a...

## 11. 9. 2020, Azriel: O bitce v signální věži

Sotva jsme se vypořádali s tou skupinou žoldáků v prvním patře věže, vyhrnuli se z nejvyššího patra další, kteří byli ale rychle zastaveni a nakonec udoláni už na schodišti. Prostě si vylámali zuby na hradbě našich paladinů Rapunzelky a Mordechaje, zatímco jsme my ostatní zajišťovali podpůrnou palbu zpovzdálí. Těm několika hrdlořezům se ale asi podařilo zburcovat zbytek posádky, protože naši udělali jenom několik kroků po schodech nahoru a narazili na odpor. O dalším boji jsem ale víc slyšel, než že bych ho viděl, protože se odehrával mimo můj dohled. Vyslal jsem tedy na průzkum svého havrana černého jak noc, abych se jeho očima podíval, co naši nepřátelé tak urputně brání. Jak pták prolétal prostorem, všiml jsem si jeho zrakem, že mezi bojujícími není Gajar. Ten chlápek se vždycky vypaří, když jde do tuhého. Asi šmejdí věží a hledá zlaťáky… Pak jsem uviděl, že ten kdo zastavil postup mých družiníků, není asi nikdo jiný než Timur, kapitán Duvalovy polovojenské milice. Aspoň soudě podle lepšího brnění a hlavně hřmotné postavy. Bránil se srdnatě a zdálo se, že si úderů Rapunzelky, která se ho snažila opravdu upřímně zabít svou mocnou sekerou, téměř nevšímá. Švihem svého meče, který bych přirovnal k ledabylému zahánění komára, ji málem přeřízl vejpůl. To už se ale činili i ostatní a já jsem také přichvátal na pomoc se svými blesky a plameny. Obzvlášť bolestivým překvapením musely být skleněné střepy, které se mu zničehonic zaryly do hlavy. Brzy poté se kapitán poroučel k zemi. Moji společníci se pak za velkého halasu dali do rabování a olupování padlých nepřátel, zatímco já se rozhlížel po místnosti. Najednou jsem ucítil štiplavý dým, který zavanul z arkýře ve střeše. Díky havranovi jsem družiníky upozornil, že jde o haldu dříví, která se nacházela na střeše věže a sloužila asi jako signální zařízení. To bylo nejspíš někým z obránců uvedeno do provozu a nyní tak bylo celé v plamenech. I moji společníci chtiví nicotných statků se pak vzpamatovali a rozhodli se hasit. Nebylo ale moc čím a tak spíš dusáním po plamenech než hašením docílili ještě silnějšího kouře, který nás všechny zahalil. Obávám se, že ať už to zařízení bylo myšleno pro cokoli, teď už o naší přítomnosti ví všechny vojenské posádky v okolí. Jen aby se tak z obléhatelů brzy nestali obléhaní.

Zapsal rytíř Azriel ben Kohn, toho času stále bez písaře, který by psal za něj.

## 4. 10. 2020, Django: Kterak jsme fackovali Azriela

Usilovně jsme hledali, kdo a jak zapálil signální hranici na vrcholu hlásky – Gajar přísahal, že když ještě během boje vylezl k hranici, nehořela. Byl ale dost ve spěchu. Objevili jsme zařízení, pomocí kterého bylo možné na hranici přilít oheň zataháním za páku na střeše vedle hranice. Na střeše ale kromě Gajara nikdo

nebyl a Gajar tvrdí, že ji nazapaloval a když se tam koukal, že nehořela - zní to skoro, jako by do páky omylem drknul a teď se to stydí přiznat, ale kdo ví, jak to skutečně bylo.

Následně jsme se pustili do systematického prohledávání věže. V přízemí Rapunzelka s Mordechajem dali do zkoumání skladu – našli tam veliké množství trvanlivých potravin a obecně věcí denní potřeby, ale také menší truhlu naditou až po okraj zlaťáky. Nikomu se o tom neobtěžovali říct a mezi sebou se dohodli, že zlato rozdělí mezi klášter svatého Jiří a klášter boha Forsetiho. Součástí přízemí byla tak stáj s koněm a jednoduchým nákladním vozem. Na něm odpočíval zraněný Albert, přátelský bývalý strážný, se kterým se družina setkala již v Poříčí a který nám poprvé řekl o existenci této pevnůstky. Medovina jej doprovodila k pevnosti, kde byl v boji těžce zraněn Timurovými lapky.

V horním patře Django s Gajarem našli Timurovi psací potřeby – hodně papíru již bylo použito, ale žádné napsané dopisy tam nebyly. Django si nechal vzorky papíru a inkoustu, aby případně později mohl identifikovat, že byly psány tady. Gajar našel váček se dvaceti zlatými a souhlasil s Djangovým návrhem, že se peníze rozdělí mezi družinu, i když trochu mumlal, že „Stejně všechno vždycky cáluju já…“

Celá družina se sešla v prostředním patře, které prohledávala Medovína s Azrielem. Jediné, co našli a co stálo za zmínku bylo, že sudy stojící u stěny, nestály na podlaze, ale na desce, která se posouvala po kolečkách. To bylo všem podezřelé a jali jsme se to blíže prozkoumávat. Mordechaj hledal a hledal, načež začal s neuvěřitelnou silou skákat a dupat – nikdo moc neví proč, ale všichni byli rádi, že jim nedupnul na nohu a že neprorazil díru do podlahy a nedopadl Albertovi hlavu.

Gajar konečně objevil volnou cihlu, na kterou když zatlačil, objevily se ve stěně dveře a za nimi uzoučké točité schodiště, které mizelo dole ve tmě. Gajar sestupoval dolů, následován Djangem a zbytkem družiny. Zatímco se Drowové vpředu snažili o maximální tichost, Mordechaj Roubíček se hřmotně prodral dopředu a vstoupil do dolní místnosti. I Azriel Kohn se snažil tlačit se kupředu, ale Django se nenechal předběhnout – stát v cestě Mordechajovi by si nedovolil. Do komůrky dole se postupně nahrnula celá družina.

V malé, zatuchlé místnůstce, kterou osvětlovalo jen mihotavé světlo svíčky, seděla na posteli schoulená drobná postava. Mordechaj se k ní nahrnul a hlasem plným autority ji výhružně vyzval, aby řekla kdo je a co tu dělá. Ukázalo se, že jde o drobné děvče – kromě lidských rysů se v její ustrašené tváři zračili i náznaky elfského původu. Když Mordechaj viděl, že jde o vyděšenou holku, jeho hlas se rázem změnil a začal jí mnohem vlídnějším hlasem vysvětlovat, že se nemá čeho bát. Vlídný Mordechaj je ale podobný něžnému hromu – člověka skutečně uklidní až to, že se vzdaluje. Kromě Mordechaje se kolem děvčete nahrnul i zbytek družiny a zahrnuli jí lavinou dotazů. Mezi vyděšenými vzlyky bylo rozumět, že se jmenuje Iran, je z Poříčí a v této kopce je zavřená dlouhou dobu, i když sama neví jak dlouho –zřejmě však nejméně od pogromu. Rebeka, její matka („nevím jak jinak bych jí měla říkat“ – šlo tedy spíš o chůvu, než o pokrevní matku?) byla zřejmě Tiefling a vyprávěla ji o tom, že na Tieflinzích bylo pácháno příkoří. O konkrétním pogromu však Iran nevěděla. Azriel na Iran promluvil ve jazyce elfů, ti, kteří rozuměli slyšeli, že se ji snažil uklidnit. Gajar si ji prohlížel od hlavy k patě, jako by přemýšlel, za kolik by se daly prodat její ošuntělé a šaty. Rapunzelka zkušeným okem neodhalila žádné známky násilí na Iran (v tomhle světě očividně není USA), ale v temném sklepení se mohla snadno mýlit. Medovína se Iran snažila uklidnit, a Django se radši držel stranou, aby zbytečně nepřidával k obecnému zmatku – a na své banjo brnkal uklidňující tóny – a to tak mistrně, že ani nebylo moc slyšet, že je dost rozladěné.

Část družiny, hlavně Rapunzelka a oba Tieflingové, byli nervózní, že každou chvíli mohou přijet posily z Poříčí. Začali Iran popohánět, že je třeba jít rychle pryč. Když ta se neměla k rychlému odchodu a trvala na tom, že si potřebuje vzít všechny věci, které měla (těch nebylo věru mnoho). Bylo zjevné, že ji na nich velmi záleží. V tu chvíli Azriel se zlověstnou pohrůžkou v hlase pravil, že bychom měli její oděv podrobit očistnému ohni a v otvorech jeho masky byly opravdu vidět plameny. Nebo to byl jenom odraz svíčky? Ať už to bylo jakkoli, znělo to hrozivě, a Iran se rozklepala strachy. Tato poznámka se nesetkala s pochopením ani od ostatních členů družiny –Mordechaj zasadil Azrielovi zezadu políček, až sebou jeho hlava trhla kupředu, kde jej vší silou udeřila Rapunzelka. Trpasličí pěst rozezněla kovovou Azrielovu masku jako gong a Azriel měl co dělat, aby se udržel na nohou.

Družina se odebrala do stájí a Rapunzelka se pustila do nakládání zásob na vůz. Django přemluvil Mordechaje aby mu pomohl alespoň nějak pohřbít padlé lapky – Rapunzelka o tom nechtěla ani slyšel a chtěla hlavně rychle odjet. Shromáždili tedy těla na hromadu, Gajar mrtvým sundal boty a schoval je – neboť stará Drowská moudrost praví, že duch mrtvého ti nemůže škodit, pokud nejprve nenajde své boty. Mrtvá těla polil Mordechaj olejem a navrch položil kus zapálené svíce, aby hranice vzplanula po našem odjezdu.

Vůz projel vesnicí, naložený zásobami a na něm nejzraněnější z členů naší družiny. Když jsme se dostali za vesnici, vydali jsme se směrem k poříčí po cestě. Byla ještě pořád hluboká noc. Django hrál smutné písně o bídných násilných činech a o tom, jestli je možné odpuštění. Nebylo jasné, jestli myslí na mrtvé lapky, které pomáhal pohřbívat, nebo na naši družinu. Po chvilce jízdy uviděla družina vhodné místo pro úkryt a sjeli proto s vozem mimo cestu za malý hájek tak, že skála u cesty skrývala vůz, ale bylo z ní dobře vidět kdo projíždí mezi poříčím a vesnicí u hlásky.

Django si vzal první hlídku, během které se nic nestalo – a předal tedy službu Medovíně. I její hlídka se obešla bez zvláštních událostí. Medovína vzbudila Azriela, který byl velmi mrzutý – byl vážně zraněný a potřeboval odpočinek. Rozmrzelý a ukřivděný kvůli ráně, kterou mu dříve té noci uštědřila Rapunzelka, se rozhodl vzbudit na příští hlídku ji – a to dost nevybíravě kopancem do žeber. Rapunzelka byla po nočním boji také dost zraněná – a když ji z mělkého spánku probudil Azrielův kopanec, naštvaně se na něj ohnala pěstí. Azriel ji zasadil ratištěm kopí do temene hlavy zasadil takovou ránu, která by nejspíš složila divočáka. Rapunzelka už viděla rudě, nahmatala svou sekyru, vyhrabala se na nohy a chystala se Azrielovi sjednat důvěrnou schůzku se svatým Jiřím. Naštěstí včas zasáhli Mordechaj a Medovína, které hluk vytrhl z jejich lehkého spánku. Mordechaj Azriela zaklekl, a Medovína se snažila zklidnit Rapunzelku. To už byl na nohou celý tábor, Iran se třásla strachy a schovala se pod vůz. Uslyšela dusot kopyt a narychlo všechny utišila. Roubíček vyběhl na cestu právě včas, aby ještě viděl odjíždět čtyři jezdce cválající do dálky směrem od Poříčí k hlásce.

Všichni se ukládali ke spánku a Mordechaj pronesl tichý posměšek o tom, že Drowy není vidět v noci – Django, který stál hned vedle něj se na něj hned ohnal, jen si ale pochroumal ruku, kterou trefil jen Mordechajův štít. S rozzlobeným mručením se tedy odebral spát a hlídku si vzal Mordechaj. Po chvíli měl pocit, že slyší zaržání koně a šel zjistit, o co jde, když ho za tmy zasáhla přímo do prsou šipka z kuše. Byla to naštěstí jen lehká kuše, ale i tak stěží popadl dech. Rychle se otočil a běžel zpět k táboru a vzbudil své druhy. Django na Mordechajovo naléhání vytrhl šipku z jeho hrudi – soudě podle mlaskavého zvuku to možná nebyl nejlepší nápad, ale na víc nebyl čas – tábor byl pod útokem.

Gajar se vytratil do lesa jakmile zaslechl první zvuky – a viděl jak se kolem něho plíží dvě postavy zahalené kápí a každá s lehkou kuší připravenou k palbě – opatrně směrem k táboru. Aniž by si jej tito hrdlořezové všimli pokračovali k okraji háje – Gajar využil příležitosti a mistrně hodil svůj nůž, který se zaryl jedné z postav hluboko mezi lopatky – nebožák vyjekl a vystřelil ze své kuše vysoko ke hvězdám. Django který zůstal u vozu, popadl těžkou, kterou ssebou vezli od hlásky, a ačkoli na něj byla příliš těžká, zasadil jednomu lapkovi přesnou ránu do levé paže. Azriel vytáhl svou vidličku a zamumlal s úšklebkem pár nesrozumitelných slov – z temnoty se objevila černá chapadla, která oba zloduchy udeřila s nepřirozenou silou. To už se k nim dostali oba paladinové – jeden zloduch okamžitě padl zasažen Roubíčkovou Jitřenkou, s druhým se pustila do křížku Rapunzelka – s funěním se oba váleli po zemi, za chvíli však bylo jasné, že vítězná bude stará trpaslice. Hrdinové si už chtlěli oddychnout, když v tom je zaskočila palba dalších dvou kuší. Mordechaj se vrhl směrem k útočníkům. Azriel na jednoho z nich namířil svou vidličku, a hle – zloduchovi spadla kápě a na jejím místě se objevila pitreskní koruna ze zohýbaného železa – a jeho v jeho očích plálo čiré šílenství. Popadl svou kuši, ale místo aby z ní vystřelil jí začal zuřivě máchat proti svému druhovi. V tom přiběhl Mordechaj a několika tvrdými ranami ozbrojence zlikvidoval. Gajar popadl jednu z lehkých kuší, která se válela v podrostu a ukázal, že v jeho rukou jde o smrtící zbraň – sotva zmizela lapkovy y hlavy železná koruna a do jeho očí se začal vracet rozum, zadrnčela tětiva a Gajarova šipka se žblňknutím zmizela v jeho levém oku.

Medovína se do boje téměř nezapojila, běžela směrem ke skále, ale byla stále ještě rozespalá a působila dezorientovaně. Django se po svém prvním výstřelu rozhodl neopouštět vůz a nepřipojil se k boji opodál u skály – hlídal radši, jestli se někdo neblíží k vozu, neboť se bál, že se Duvalovi nohsledi pokusí odlákat pozornost a ve zmatku boje znovu zajmout Iran. Ta byla tím násilím dost vyděšená a Djanga stálo dost úsilí ji svými tóny uklidnit.

Tři ze čtyř lapků byli mrtví, a zatímco Gajar našel jejich koně a vedl je směrem k táboru, Mordechaj a Azriel se připojili k Rapunzelce, která zpacifikovala posledního banditu. Podle bolestných skřeků, které doléhaly až k vozu, přesvědčili velmi nevybíravými metodami prozradit jej kdo je a co tu dělá. Šlo zřejmě o jakési hrdlořezi, kteří pro Duvala dělají špinavou práci citlivé povahy. Jeli k hlásce, protože zahlédli zapálený oheň a měli také za úkol zbavit se Azriela. O Iran neřekl ani slovo.

## 24. 10. 2020, Medovína: Teče krev

Po bitce s černejma týpkama se ještě prospíme, během hlídek se nic divnýho neděje. Ráno jsme se dlouho dohadovali, co budeme dělat, zvažovalo se, že se nějak pude k Duvalovi, kdo k němu pude, kdo se převlíkne za ty černý týpky, strašně dlouhý rozvažování to bylo. Pak nám Azriel mimochodem sdělil, že knížecí dědicové maj nějaký hustotajný hustoznamínko na zádech. Medovína s Rapunzelkou si vzaly Iran stranou a zeptaly se jí, jestli by jim mohla ukázat záda, Iran se zdráhala, ale pak se ukázalo, že má stejný záda jako všichni ostatní, teda kromě Medovíny, která je má chlupatý, a Rapunzelky, která je má zjizvený, což jsme si všecko taky ukázaly. Pak se Rapunzelka zničehonic vrhla sekerou na Azrielův baťůžek, z něj vyskočila potvora rohatá pekelná a strhla se příšerná mela, Rapunzelka, Mordechaj a ze začátku i Django šli po ďáblíkovi, pak chtěli vysvětlení po Azrielovi, ten to vysvětlit odmítl, Rapunzelka chtěla vidět čerta, Azriel jí ukázal pinďoura, Rapunzelka ho kopla do koulí, Mordechaj mu dal pěstí, Azriel je temně pochapadloval, Django uspal Rapu a Mordyho ukolébavkou, která funguje na všechny kromě Hynka. Když se probudili, vzali zbraně a šli na Azriela, ten je oba fatálně sesmažil. Medovína všecko sledovala jednim vokem, druhym hlídala Iran, protože ta byla zas strachy bez sebe a nejspíš by zas zdrhla, a navíc Medovína už má všech těch bitek v družině plný zuby, ať se klidně pozabíjej, už ale fakt. Nakonec Django uspal i Azriela, sebral mu kouzelnou vidličku a svázal mu ruce, Rapunzelka i Mordechaj vstali z mrtvejch a uvidíme, co bude dál.

## 31. 10. 2020, Mordechaj: Klidnění nervů

Když jsme se probrali z kouzelnýho spánku Azriel byl svázanej a spal, jak se trochu vrtěl, tak to tratoliště krve úplně čvachtalo. Django nutně chtěl mojí palici Rapunzelčinu sekeru. Sry, kámo, ale prostě ne, právě sem málem přišel vo kejhák a odteď si ho budu hlídat jako pravou svíčkovou před chanukou. Trochu sme se dali s Rapunzelkou navzájem dohromady a pak ta holka asi na minutu zase usnula, asi mikrospánek. Django se s ní vo tu sekeru furt přetahoval a vyhrožoval, že bude zase zpívat…No úplně se třesu strachy, ale jestli to bude opera usnu, než bys řekl popel. Pak přišel z lesa Gadžar a nesl nějakej pytel. Byl hrozně překvapenej, tak sme mu vysvětlili, co se všechno stalo. Jak slyšel o ďáblovi vytáhnul z toho pytle česnek a začal ho patlat Azrielovi na chodidla. Myslim, že kdyby ten kluk neměl tu svojí bábu, neuměl by se ani vychcat. Django se nakonec smířil se slibem, že už se nebudeme prát a vespolek sme se dohodli, že Azriela není třeba ztrestat, ale poskytnout mu bratrskou pomoc. Vezmeme ho do Rapunzelčina kláštera necháme ho prohlédnout odborníkem na posednutí ďáblem. Do té doby, než ho tam dovedeme, musíme na něj dávat pozor. Azriel nám to chce vysvětlit tak ho necháme. Je z toho docela jasný, že zbaštil všechny ty povídačky o vyvolenym národu, vyhnání z ráje a rohách na památku spojení s ďáblem a přijde mu úplně v poho mít za kámoše běsa. Upřímně řečeno jeví docela jasný známky náboženskýho fanatismu a s tím se musí něco dělat, tahle individua dělají dost špatnou pověst nám, pravověrným božím válečníkům. Na chvíli jsme šli s Rapu bokem sdělit si dojmy z toho co na nás právě vybalil a domluvili jsme se, že na něj dáme bacha. Inu máme tu další problém a to je jeden z těch svázaných asasínů, nikomu z nás se ho nechce jen tak odkráglovat, ale zase jak mu můžem věřit, že nás nenatře Duvalovi? Padlo pár nápadů, ale žádnej z nich nebyl to ono. Vymejšlelo se jak se dostat k Duvalovi, ale otázka co potom zůstala nezodpovězená…Využít toho, že něco nakecáme tomu špehovi je samozřejmě dobrej nápad, ale nikdo vlastně neví, co by to mělo bejt. Zkoušíme ještě něco vymáčknout z Iran, ale ta holka je jenom klepe a pamatuje se, že moje vinný klobásy bejvali prostě boží…Očividně jsme sousedi, ale co z toho? Dohodli jsme se, že změníme z bezpečnostních důvodů tábořiště, byť jenom o trochu, protože není moc kam se hnout. Rapunzelka se rozhodla, že den využije k návštěvě svého kláštera. Šel jsem jí kousek vyprovodit a naštěstí nikomu nepřišlo podezřelé, že se jí chci v soukromí optat, zda na ní toho stresu za poslední dva dny nebylo moc. Jdu zátky do tábora, Rapu je do večera zpátky s partou…

## 7. 11. 2020, Azriel: Opatrně do města

Dohadování o způsob jízdy do města, které Azrielovi připadalo příšerně dlouhé, a tak se ani moc nezapojoval. V tom děsném horku, které toho dne panovalo, bylo v iluzí očarovaném sudu, kde měl vznešený Tiefling strávit tolik času, téměř nedýchatelno. Společníci se domluvili na přesném pořadí, kdo jede na koni a kdo na voze, i na místě srazu v případě úspěšného proniknutí do města. Nakonec vstup do Poříčí nebyl nic těžkého - alespoň tak se to Azrielovi zdálo podle zvuků, jež slyšel z toho zpropadeného sudu. Podle domluvy se Medovína a Roubíček s Rapunzelkou vydali za naší starou známou Heřmínou, aby se s ní domluvili o dalším osudu Irán, kterou přivedli s sebou. Django, Gajar a já Azriel jsme zaparkovali vůz u Lexovi věže, kde jsem konečně mohl opustit svou smrdutou skrýš. Chvilku nám trvalo, než jsme se k tomu potrhlému alchymistovi dostali přes schody, které měnily tvar a strany, ale pak Django zatlačil na čumák lví hlavy, co vystupovala ze dveří, a ocitli jsme se v Lexových komnatách. Tam už na nás čekal ten legrační podivín a po chvíli naléhání (a dohadování, co mu to hraje do uší) nám zodpověděl naše dotazy. Dozvěděli jsme se třeba i to, že Heřmína patří mezi Ligu Spravedlivých společně s mými sloužícími, které jsem sotva nabyl při našem výletu do vypálené části poříčí, abych je zase rychle pozbyl. Shledám se s nimi ještě někdy? A zná Heřmína třetího dědice?

## 14. 11. 2020, Rapunzelka: Napětí s Azrielem

Muj milej Pane,

děkuju Ti za další vodpoledne, kdysem mohla poznat Tvojí velikost a svojí trpasličí malinkost. Nedokázala sem včas rozpoznat Tvojí tvář skrytou v záhybech oušklebků a v zákrutech křivejch rohů zdejších pohanů. Děkuju Ti za další den, kdys na mě volals ústama mírnosti, a já tě neslyšela, panč sem byla zaslepená hněvem a pyšnou prudkostí. Děkuju Ti za další chvíle, kdys mi vyjevil svojí nevýslovnou moc vládou nad těma, který toho nedohlídli a hlásí se k vopičkám, čertíkům a bertíkům. Nezasluhuju si Tvý milosti, když zapomínam na Tvojí moc a ztrácim se ve vobavách z těch, který slouží Tvýmu padlýmu synovi a jeho kejklím a pomáhaj si nedůstojnym krocenim pitomejch ďáblíků.

Nevobstála sem v tvý zkoušce, kdyžs u Lexy dovolil Azrielovi zase podlehnout svodům a vyvolat si jednoho takovýho. Mojí mysl zaplavil příšernej hněv a stud a ve slepý víře, že se Ti snad zalíbim, zachtělo se mi ukázat Azrielovi Tvojí cestu pomocí sekery. Mordechaj ve svý horlivosti mě předběhnul a vrhnul se na netvůrka, tančícího před Lexou podle muziky, kterous milostivě složils. Kéž by po tomdle dni i Roubíček naleznul sílu a klid v Tvý náruči! Když mu Lexa čáráním znemožnil s ďáblíkem se utkat a nás všecky vytlačil ven, trvalo mi vopravdu dlouho, než sem se voklepala z toho šoku a než muj vnitřní zrak spatřil Tvuj milostivej úsměv i za toudle zkouškou. Azriel, Gadžar a Džango si tropili smrdutý posměšky z mý nedostatečný víry, ale já sem to ustála. Medovína na místě nebyla, aby svojí pohanskou nevinností zklidnila ďábelskej křik těchdle mejch zbloudilejch společníků. Děkuju, žes mi dal včas rozpoznat Tvý úmysly. Kéž sem napříště pamětlivá svýho pravýho úkolu a kéž podle toho přistupuju k Azrielovu čertíčkovi, i k nebohýmu Azrielovi, i k jeho votrokáři, kterýhos mu ve svý prozřetelnosti udělil.

Jak nezměrná je Tvoje láska, žes nám dopřáls klidnýho podvečera před vyplutim na druhej břeh! Jak široká je Tvoje náruč, žes neprobudils stráže ani tehdy, dyž si Džango začal zpívat! A jak půvabný sou Tvý cesty, dyž dva stíny sledující nás v potemnělejch ulicích neunikly naší pozornosti a Gadžar je mohl sledovat až před jakejsi tajnej vchod do hradu. Děkuju Ti za další západ Slunce, po kterým sem s Tvojí pomocí mohla z tohodle světa vyvýst další nemrtvý – kéž pod Tvojí vochranou dojdou jejich duše věčnýho klidu! Postavils před nás asi sedum nebo vosum kejvajících se a páchnoucích lidskejch trosek a naše ruce Ti posloužily k jejich vysvobození z tohodle světa.

Bylo vod Tebe důvtipný, žes Azrielovi nejprve nedodals síly k povolání toho démonka, ale pozdějcs ho povolals v podobě zranitelnýho netopejrka. Díky Tobě ho Mordechaj zničil a eště si přitom všimnul, že se ten směšnej běsíček moc ani nebránil. Jak si štědrej, žes votevřel studnici svý síly nejen pro mě, Džanga, Gadžara a Mordechaje, ale i pro Azriela, abysme úderama, střelama a výšlehama vobstáli před nemrtvejma. Dals mi sílu na vochranu Mordechaje v první linii i na rozzáření sekery, ponouknuls Džanga, aby byl tak hodnej a dodal mi eště další sílu. Přinutils voheň, aby poslouchal Azriela a Gadžara a posloužil v boji. Jak si milosrdnej, žes zabránils Gadžarovi v tom, aby spálil Mordechaje a mě! Jak si důvtipnej, žes ztlumils Azrielův sklon k vohrožování naší družiny, takže Mordechaje zranil jen za jeden život! Nebos to udělal schválně, řekni, žes dovolils Azrielovi jednoho z nás zranit, abysme ho mohli naposled varovat? Jistý je, že příště, pokud nám dáš podobný znamení a představíš nám Azriela v jeho slabosti a nebezpečnosti, zkusim Tě vyslechnout a nabídnout Ti svojí sekeru, abys mohl družinu vod ďáblu votročícího Azriela i vod jeho šerednýho tajtrlíčka vosvobodit.

Děkujem Ti za podívanou, kterous nám v tom vohňostroji poskytnuls a kdyžs nemrtvý přiměls nevohrožovat nás a jen tak se mrdat kolem vohně. Ve svý laskavostis umožnils mejm společníkům sebrat si šipky a vočekávat, jaký další příležitosti k voslavě Tvý velikosti nám v následujících hodinách nabídneš!

Kéž Tě neztrácím z vočí a kéž i vostatní najdou sílu k tomu, aby Tě taky aspoň zahlídli.

Sláva Tobě!

Rapu

## 21. 11. 2020, Gajar: Kykeón

Po vymydlení zombií jsme u vstupu do hradu. Všude to hrozně smrdí. Snažím se z toho udělat pěknou vůni, to docela pak jde. Vrata do sálu jsou zakletý, tam se nedostaneme. Jdeme kolem, otvírám dveře a najednou dva duchové, bojujeme, vyhráváme, Rapundzelka dostává čoud a moc se jí to nelíbí. Nakonec ale ty průzračný mrchy porazíme. Jo důležitý je, že ej to chlap a ženská. Když je vymydlíme, tak máme pocit, že je to vlastně fajn místo.

Django dělá seanci, všichni se připojujeme, pijeme víno, máme halušky. Vidíme dva dědice, co se hádaj. O svícen a žezlo, se ty dvě jelita praly. Byl tam ještě takovej trpaslíček, kterej byl teda kněží Svatýho Jiří a ty dva proklel. Pak se tam všichni hrozně bitkovali a pozabíjeli se, trpaslík rozbil nějakej flakónek a bylo to fuč.

Tak jsme se rozhodli, že najdeme dědice a taky ty klenoty a celý to vysvětíme. Ale taky jsou ve městě trhy a tak se plavíme, padáme z loďky, skáčeme do loďky, Django uplácí Pjotra za 5 stříbrenejch, jedeme na další přístav, tam 5 stříbrnejch dává Rapundzelka, a u Jindry kotvíme loď,

Jdeme zpět do hospody, odpojuju se, beru měšec kterej jsem si zapomněl u někoho na opasku, pak cejtim Roubíčka a připojuju se zpět ke skupině. Jdeme do hospody, Django vyzvedává opravený banjo a jdeme si dáchnout.

## 30. 11. 2020, Mordechaj: Duvalův proslov

Sedíme v hospodě a Gajar objednal pivo a polívku, Azriel vypadá nějakej unavenej, ale on už takovej halt je. Django navrhuje jít za Heřmínou, já bych radši prubnul Piotra, Rapunzelka si potřebuje jít lehnout do kláštera. Nevím, jak je femininum od sraba, ale přesně to ona teď je. Gajar si hodí mincí a jdeme za Heřmínou. Před vchodem je Albert a je úplně na káry, fakt skvěle utracený peníze. Uvnitř potkáme všechny tři holky. Heřmína přizná barvu, že je z ligy spravedlivých a potvrdí nám i Piotra. Zkoušim jí trochu pumpovat o info o dalších členech ligy a něco málo z ní vypadne. Mimochodem nám taky řekne, že nechtějí jenom vládu právoplatnýho dědice, ale taky republiku. Nevim co to je, takže mě to neuráží. Taky nám řekla, že část ligy, co zůstala na druhym břehu, se nakazila lynkantropií a teď tam kvůli tomu vyvádějí nějaký kulty. No, co se týče tý lykantropie, tak to mě mrzí, ale třeba se to dá léčit, nebo se z toho nějak časem vyležejí, jako to na tý půdě zkoušel vypotit Ježíš. Najednou nám trochu svítá, co sme tam vlastně viděli. Roubíček si jde pro pizzu, Gajar zase uspávat Jirku. Django se vyptává na třetího dědice a Azriel šmejdí kolem poklopu do sklepa. Po informacích od Heřmíny jdeme ke kováři, abychom zjistili, jak je to s postřibřovánim věcí. Je to s tim tak, že je to sakra drahý. Gajar si koupil šipky do kuše a že je grant, zatáhnul i moje rukavice se stříbrnejma cvokama. Sem teda nečekal, ale bránit někomu v jeho dobrosrdečnosti by byl hřích, takto má zajištěnou moji vděčnost a boží přízeň (úplně ho slyšim jak říká, že jeho bába říkala, že si za to hovno koupí). Dojdeme vyzvednout Rapunzelku. Ta dostala za úkol v korunovační síni na hradě vytřít svěcenou vodou a že prej to pak bude lepší. Kecáme o tom, co je to vlastně ta repuplika a couráme si to na náměstí, abychom si poslechli Duvalův projev. Nebudu lhát, už cestou jsem rozmejšlel, jak z něj před všema udělat blbečka, ale co se stalo, to jsem fakt nečekal. Nejdřív mlel nějaký pasivně agresivní kraviny, pak ukázal žezlo a svícen, který na dálku vypadali jako pravý, ale my sme všichni věděli, že ty pravý máme v batohu. Jenom Azriel to řekl nahlas. Díky bohu, že má na tlamě tu masku a nikdo nerozumí co huhlá. Když Duval procházel davem, začal smrdět jako košík pukavců, já sem udělal takový malý zemětřesení, aby zavrávoral, vedle hlavy se mu blýskla taková jakoby kouřová pazoura (tu udělal Gajar, bo sem ho viděl) a vytrhla mu žezlo z ruky. Vyhodila ho do vzduchu a neviditelná síla odpálila žezlo kamsi mezi střechy. Co se stalo potom bylo vopravdu peklo, radši vidět školku hořet…Lidi jakoby zešíleli, dav zpanikařil a začal ušlapávat děti, hobity a gnómy (eště že tu s náma není Iran, Heřmína a Medovína, to by byl průser). Snažim se jim pomáhat, ale moc to k ničemu nevede. V tom koukám, jak se Azriel snaží opustit náměstí a nějakej tajnej si ho z davu vyhmátnul. V tom mi to došlo! To, co se už jednou stalo teď chce ta parta represivních sviní dotáhnout do konce, protlačim se davem, srazim tajnýho na zem a vysvětlim mu to až se mu zuby sypou po dlažbě jako když se ti roztrhne pytlík kuliček. Ohlídnu se a vidim Azriela pod nohama davu jak plive krev, Django mu sice jde na pomoc, ale taky skončí pod těma nohama. Jdu jim pomoct, byla to hračka, koukám, že po nich šel nějakej strážnej, ale začal se chechtat jako by byl na tripu. Chci si do něj aspoň kopnout, ale Ranpunzelka do mě strčí a dav mě unáší pryč. V boční uličce nás našel Gajar, kterej v davu zmizel pryč a ukazuje nám to falešný žezlo. Radši si tyhle věci budem ukazovat někde v soukromí a jdeme do hospody. Dáváme si bacha, aby nás nikdo nesledoval, ale jak zjistíme hned po tom, co Rapunzelka dostane hysterickej záchvat, že Gajar způsobil paniku, která byla potenciálně nebezpečná, moc se nám to nepovedlo. Kolem knajpy stahujou smyčku tajný. Asi dostali tip, že tu bydlej dva tieflingové a jdou si pro nás. Měl jsem pravdu, předtím než bude chtít Duval obnovit město na druhý straně břehu se bude chtít zbavit i těch nás pár, kteří ve městě zůstali. Svou kůži ale neprodám lacino!

## 6. 12. 2020, Django: V obklíčení

Zjistili jsme, že budovu Bezhlavého Poníka obkličujou záhadné postavy - nejspíš Duvalova tajná policie. Začali jsme se radit, co s tím dělat, ale než jsme se na něčem dohodli, ozvalo se klepání na dveře. Paranoidní Mordechaj zakvičel "Tady žádný tieflingové nejsou", já si toho ale nevšímal a otevřel jsem dveře - tohle přece nebudo ti špehouni - ti nevypadaj na ten typ lidí, co před vstupem do místnosti zaklepe. Do místnosti vtrhnul udýchaný půlork Pjotr, se kterým jsme se už setkali v přístavišti, a o kterém jsme věděli, že je v Lize Spravedlivých. Řekl nám, že hned musíme za ním - to znělo jako dobrej nápad, tak jsem začal narychlo házet věci do báglu - ale nesnáším balit se takhle narychlo, naposled když jsem opouštěl hospodu tímhle tempem, jsem si zapomněl sbalit boty, co se sušily u krbu a měsíce jsem pak chodil jen v trepkách, co jsem měl zrovna na sobě. Tentokrát jsem měl boty na nohou a snad i všechno ostatní mám u sebe. Utíkal jsem za ostatníma do výčepu a vidím, že Pjotr ostatní vede do nějaké zadní místnosti a v rychlosti kývnutím zdravil hospodského - ti dva se zjevně znají. Než jsme ale stihli vyklidit lokál, vtrhli dovnitř Duvalovi poskoci - pokusil jsem se odvést jejich pozornost tím, že jsem na odlehlém stole vytvořil iluzi poříčského žezla, zřejmě si toho ale ani nevšimli. Hostinský najednou začal ječet o pomoc a křičel na ty špióny, že jsme ho přepadli - byl to dobrej chlap a nechtěl jsem, aby se dostal do problémů s těmihle hromotluky, tak jsem mu pro lepší dojem jednu vlepil - s monoklem bude jeho storka vypadat o dost přesvědčivěji. Mordechaj po pronásledovatelích hodil přes rameno židli a už jsme se rychle klidili pryč, Duvalovi poskoci nám hned v patách. Pjotr na nás gestikuloval, ať ho následujeme po schodech do nějakého sklepa, tak jsem bez řečí běžel za ním. Mordechaj za dveře v rychlosti přirazil sud a Gajar však ještě číhal za bednou poblíž, a připravil pronásledovatelům překvapení. Jak vtrhli do místnosti, Gajar na ně vystřelil nějakou kýtu, co vysla u stropu, a prvního jí trefil do kebule. Po dalším výstřelu a ráně od Mordechaje se skácel k zemi, ostatní se stáhli za dveře a Azriel začal vykříkovat, že je to tu potřeba celé zapálit, že nás pak nebudou pronásledovat - a najednou vzplanul u dveří oheň a začal se rychle šířit. Z lokálu se zněl zděšený křik hospodského ať všichni hasí a Mordechaj chvíli vypadal, že ho poslechne, špióni se ale rychle opět dostali přes dveře a tak se moudře vydal ke dveřím do sklepa. Pronásledovatelům se postavila Rapunzelka, v ruce sekyru, planoucí jasným světlem a promluvila k nim tak přísně, že se zastyděli a zanechali pronásledování. Plameny v hostinci uhasli a my zmizeli do sklepa.

Následovali jsme tedy Pjotra sérií sklepů a zápraží, až jsme dorazili do opuštěného domu. Tam nám řekl, že liga spravedlivých potřebuje naši pomoc, aby dosáhla svého cíle - legální cestou odstavit Duvala od moci a dosadit na trůn třetího dědice. Ptal se nás, co bychom chtěli my. Ukázalo se, že Azriel i Mordechaj mají navzdory svým minulým rozporům vlastně stejný cíl - spravedlnost za pogrom - ani jeden z nich však nechtěl v Poříčí zůstat, až bude tato spravedlnost vykonána - město pro ně navždy bude spojeno s těmi děsivými událostmi a nebudou zde šťastní. Rapunzelka si vymohla Pjotrův slib, že liga pomůže obnovit kapli svatého Jiří na hradě. Gajar byl očividně opilý a zřejmě vůbec nepochopil otázku. A já Pjotrovi řekl, že budu rád, pokud budu moct Ligu pokládat v budoucnu za svoje spojence - bojují za republiku a to zní jako mnohem lepší a spravedlivější systém, než cokoli co jsem v sedmizemí zatím viděl. Mít spojence, kteří mi budou ochotní službu vrátit, až to budu potřebovat, se vždycky hodí.

Pjotr tedy přešel k věci a řekl nám, co je potřeba udělat - Liga se obává, že se Duval chystá přinutit Desru Patela, aby mu pomohl zajistit si cestu na Poříčský trůn. Desra Patel je všemi uznávaný poříčský elfský aristokrat, přestárlý paprika, co neměl po staletí na práci nic lepšího, než řešit heraldiku, privilegia a právní systém. Je dost neutrální a reálná každodenní politika ho nikdy - nebo přinejmenším posledních pár set let - nezajímala. Pokud by ho Duval přesvědčil, aby se postavil za jeho nárok na trůn, rada sedmiměstských knížat by jeho nárok zřejmě uznala. A nikdo nepochybuje o tom, že Duval má své nevybíravé přesvědčovací metody. Je tedy potřeba se k Patelovi dostat dříve a přimět jej, aby šel raději s námi a schoval se v domě u Hermíny, kde si ho vyzvedne liga. Pjotr nás varoval, ať mu raději moc nelžeme, že to snadno pozná. Zároveň nás však odrazoval od toho, abychom mu říkali, že nás posílá Liga. Domluvil jsem se s Pjotrem, že pokud by Patel nešel dobrovolně a my jej museli unést, udělám na Hermíniny dveře znamení - pokud tam bude, vpadne liga dovnitř, popře spojení s námi a bude se chovat, jako že Patela osvobozuje.

Navrhnul jsem, abychom Lize předali svícen a žezlo, že u nich budou v lepších rukou než u nás, družina Lize ale zjevně nedůvěřuje tolik jako já a předali tak Pjotrovi jen falešné žezlo, které Gajar vzal Duvalovi. Pak jsme se vydali směrem k Patelovu domu. Azriel cestou brblal, že bychom Lize neměli věřit, nikdo jeho slovům ale nepřikládal mnoho významu. Snažili jsme se přijít s nějakým plánem, jak Patela přesvědčit, aby s námi šel po dobrém, aniž bychom mu museli moc lhát - Shodli jsme se, že by mohla pomoci Azrielova aristokratická autorita, a že mu řekneme, že se jej Duval chystá unést aby mohl uchvátit moc.

U Patelova domu jsme uviděli dalšího z Duvalových poskoků - postával nenápadně sousedního domu, a přestíral, že je okap. Přiblížili jsme se k němu koordinovaně ze všech stran, a Roubíček na něho skočil. Agent stihl vyděšeně zapískat na píšťalku. Mordechaj mu ji vytrhl z ruky, běžel směrem k náměstí a na každém rohu pískal. Jako další k překvapenému špehovi přistoupila Rapunzelka a soucitně se ho tázala, co tu dělá, co to, že ho někdo schodil na zem a podobně. Překvapený a z konceptu zcela vyvedený příslušník vzal nohy na ramena a zmizel v nedalekém parku. My se tedy vydali zadními vrátky do Patelova domu.

## 12. 12. 2020, Azriel: U Patela doma

Před vstupem do Patelovy vily jsme narazili na špehýřského psovoda, který by nás byl odhalil, kdybych na něj neseslal korunu šílenství. Zablesklo se mu v očích, zanadával a vrazil nůž do svého psa, který hrozně zakňučel.

Rapunzelka nečekala jako já, jak se náhlý zápas vyvine, a rozhodla se dobrmana zachránit. Přiběhla k nim a naplocho udeřila chlapa sekerou. Dala mu ale pádnejší ránu, než nejspíš sama chtěla, takže ho téměř přizabila. Toho využil zraněný a rozzuřený pes, který skočil po svém pánovi a roztrhl mu hrdlo. Co je komu záchranou, to je druhému neštěstím. Jak smutné.

Poté, co nás opilý Gajar upravil, abychom vypadali k světu, uvedli jsme se k Patelovi, kde následoval krátký rozhovor s Patelem v přítomnosti dvou špehů, kteří nás předstihli a už nějakou chvíli Patela přesvědčovali k odchodu za Duvalem. Když mě uviděli, obrovitý špeh ozbrojený kopím a štítem osočil mě a mé druhy, že jsme vrahové z náměstí. Začal soptit čím dál víc, až se na nás vrhl. Patel byl z toho úplně v šoku.

Pokusil jsem se zopakovat svůj korunní trik na agent psovoda stojícího v rohu, který na nás poslal svého psa, ale tentokrát to nedopadlo a naopak mě zasáhl šipkou ze své kuše. Psovodova tvář se však stáhla překvapeným šklebem ve stejnou chvíli, kdy mě trefila ona šipka. Muž se totiž okamžitě ocitl v objetí pekelných plamenů, z nichž nebylo úniku. Jen tak tak, že neshořel na uhel.

Obr s kopím se vrhl na Rapu a bodnul ji. Ta mu pak zásah oplatila, když ho sekla do ruda rozžhavenou sekyrou.

Přiopilý Gajar pak zpoza sloupu provedl nějaký zákeřný útok, který jsem ale kvůli onomu sloupu neviděl.

Asi jsem se moc otáčel po Gajarovi, když po mě skočil pes a zakousl se mi do stehna. Popálený agent se trochu vzpamatoval a mocným švihem svého meče mě téměř probodl skrz naskrz. Rapu na mě v dobré naději seslala nějaké ochranné kouzlo, které jako chladivá upokojivá energie obstoupila mé tělo. Avšak nadarmo.

Gajar střílel zpoza sloupu, Django bodal statečně rapírem všude okolo sebe. Oba víceméně úspěšně.

To otravné psisko pak sebralo všechen svůj vzek a dalším skokem mě pokousalo tak, že jsem se skácel do bezvědomí. Proto nemohu podat důvěryhodnou zprávu o dalším boji. Z vyprávění vím, že jsme měli hodně namále, ale nakonec jsme díky Gajarově přesné mušce vyvázli živí.

Probral jsem se díky Rapunzelce, která mi obvázala rány. Po krátkém a vzrušeném dohadování jsme Patela přesvědčili, aby se s námi vydal na cestu do úkrytu u Heřmíny. Roubíčka jsme poslali varovat kapitána městské stráže Leutena, jemuž Patel bezmezně důvěřuje a i nám se kdysi zdál jako chlapík.

Opatrně jsme pak prošli městem, přičemž se od nás odpojil Gajar, aby sledoval případné špehy. Když jsme došli k Heřmíně, už tam na nás čekala Medovína, která nás obdarovala svými zázračnými plody a společně s Heřmínou nám obvázala rány. Nyní odpočíváme a s rostoucím neklidem vyhlížíme Gajara…

## 22. 12. 2020, Rapunzelka: Kde je Ježíš?

Muj milej pane,

muj život konečně jednou dostal smysl, když si se mnou moch vytřít podlahu tý zdejší slavný síně! Jsem šťastná a plná lásky k tobě. Děkuju, že nás u Heřmíny navštívila Julieta Fijónová, která s náma mile pohovořila. Azrielovi se sice zdálo, že si šlape na jazyk, ale nebyla to pravda. Předvedls mi i ostatním svojí nepředvídatelnost, když si pak udělal ten borovičnatej prd. Jsem vděčná i za to, žes Heřmíně připomněl, aby nám před cestou za ztraceným a ohroženým Ježíšem (kterej je možná, na rozdíl od třetího dědice, ve Třetí skrýši) na druhej břeh řekla, že ve vedlejším domě je prej taky úkryt a k němu tajná chodba. Děkuju i za to, žes klopýtajícímu Azrielovi zabránil v tom, aby na nás cestou do přístavu zbytečně upozornil – a ještě víc děkuju za ty výbuchy a rozruch, kerejs umožnil dělat chlapům v přístavu, takže sme mohli v klidu přeplout řeku za bílýho rána.

Kolikrát se Ti mám klanět za to, žes nás nenechal hledat v Azrielově schořelým domě zbytečně dlouho, ale žes nám jen rychle ukázal plánek a Azrielovis vnuknul, že máme jít hledat do chudinský čtvrti Betléma, kde se skutečně Ježíš nacházel? Jistě míňkrát než za to, že se mě zalekly stíny cestou tam, když sem je v Tvým jméně voslovila, a utekly, takže sem s nima pak při cestě zpátky mohla parádně sehrát to divadýlko s falešným nehtem vznešenýho rytíře sv. Jiřího, kterej nám dokazuje svojí velkorysost tím, že můžeme žertovně fingovat jeho přeposvátný vostatky. Krásná byla ta dělbuchová kometa, kerous nad jesličkama rozsvítil, a krásný byly i ty Džangovy písně velikovánoční, jakož i ta myrha a pět králů a Azrielovo (nebo Gadžarovo? každopádně Tvý) posraný kadidlo. Jako z toho voblíbenýho mýtu vo mesiášovi to skoro bylo. Sláva Tobě, žes vozdobil pekelníka Azriela příznačným hnojem ve chvíli, kdy opovržlivě kopal do svýho bejvalýho sluhy! A žes zesměšnil týhož Azriela, když nám předvedl svojí čistou krásnou podobu vedle sebe, dyž byl ve skutečnosti celej vod sraček. Trvalo mi, než sem to všecko pochopila, ale během toho si ze svý milosti dal od Džanga Ježíšovi pomocnej lektvar, kerej ho postavil na nohy. Nebohýho vochlastu Ježíšes nám pomohl zachránit z toho hroznýho chlíva, zneviditelnit a vodvíst k řece, aby se jako krysa přeplavil k Heřmíně.

Jak popsat slávu, kerous mi pak umožnil v tvým jménu způsobit? Ta palácova síň se Tvojí rukou co vedla ruku svatýho Jiřího co vedl ruku mojí tak rozzářila, provoněla a rozehrála andělskejma zpívaníma, že na to žádný moje slova nestačí. Všichni čuměli, jak jen sám víš. Azriel se snažil rušit, ale vyrušit nedokázal, snad i proto, žes dal Džangovi sílu k tomu, aby mě v nejposvátnějším úsilí podpořil. Tak si navrátil svatost svýmu domu, sláva tomu. Pokud nám dáš včas dovést sem dědice a nastolit ho, spravedlnost se završí. Bez ohledu na Azrielovy sračky, jimaž zasral trůn a kerý Džango musel lusknutím svejch prstů s Tvojí pomocí vodklízet. Pěknous složil píseň, kerou pak Džango schromažďoval těla zombíků na hromadu, a slavnejs zapálil oheň, kterej nám všem pro Tvojí slávu a Azrielovi navíc jako divadýlko pro úlevu od těch jeho sraček spálil všechen ten nemrtvej hnus.

Jaký znamení mi dáš, až budu tápat po dalším cíli svého bídnýho na tom světě přebejvání?

Sláva tobě,

Rapu

## 29. 12. 2020, Gajar: Plány

Narazili jsme na rohu s Mordechajem, kterej mi předal postříbřený šípy, a my mu pověděli, co jsme zažili. O Ježíšovi, o Patelovi, o všem. Pokračovali jsme všichni spolu k Heřmíně, potkali jsme se s Medovínou a prý se chystaj nějaký atentáty. Bombový. To není úplně bombový… Na to je ale čas.

Medovína povídá o Eliášovi, kterej možná teď vede Krysáckej kult. Něco by o tom mohl vědět Lexa. Heřmíně předáváme složky z Duvalova domu, Složku o městské stráži a složku Úplatky. Dostal jsem za to od Heřmíny čokoládu, ze který jsem s trochou štěstí vyřezal Lexovu podobiznu. Za ním se totiž chceme stavit, jen co se vyspíme. Mordechaj se šel projít, protože spal celej den a Azriela jsme poslali do hospody, aby zatáhnul účet za vypálenej lokál. Pak jsme s Heřmínou řešili ještě to, jak se zbavit prokletí, a jestli Ježíše ostatní můžou vyléčit v chrámu SvJ, což jsme zjistili, že Julietta je nevlastní sestra Opata. To jsou náhody až k neuvěření, ale kdo jsem já, abych soudil osud, žejo.

My jsme po odpočinku vyrazili za Lexou. Dveře vypadaly rozbitě, tak jsme se dohodli s Djangem a já vylezl do věže oknem. Lexa spal na křesle a vypadal divně ale živě. Tak jsem si řekl, že dojdu pro ostatní. Cestou mě hrozně praštily dveře, a můžu říct, že mi teda nebylo vůbec hej. A taky mě už v tu chvíli mělo napadnout, že mě napadly. A že mě budou chtít zabít znova. Došel jsem dolů a musím teda říct, že celá ta cesta byla tak psychedelická, jako ta poslední párty s Djangem. Když jsem dole vyzvedl všechny opozdilce, vydali jsme se zpět do místnosti, kde spal Lexa. Dveře se mě znova pokusily zabít. Chtěli jsme prozkoumat, co se v místnosti stalo a proč je Lexa mimo. Django sáhnul na knihu, kterou měl Lexa si rozečtenou a v tu chvíli se začaly dít věci. Mordechaje koplo křeslo, mě se pokusila zabít skříň, koberec nám šel po nohách a na Rapundzelku útočily cože?! vidličky a nože!

Po zhruba minutě, která se ale zdála pěkně dlouhá bylo vymalováno. Neměli jsme s sebou Azriela, tak bylo fajn, že nic a nikdo nehořel. Vypadalo to ale jako v učňovský dílně, když řezbářům prvně rozdaj dláta. Všude krev a třísky. Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že budu ještě někdy střílet kuší do skříně a bodat rapírem do šuplíků. To jsem přestal dělat ještě jako malej kluk, když jsem dostal od mojí báby vejprask, že jsem ji ničil nábytek. Ale když víme, že Lexa je transmág, tak už je u něj asi možný všechno. Jen doufám, že mu ta čokoláda udělá radost, snažil jsem jí moc nepomrvit, i když mě přivřely dveře a zaútočila na mě skříň.

Vlastně si nejsem jistej, jestli mi spíš Django nehodil něco do pití.

## 10. 1. 2021, Mordechaj: Splašenej nábytek

Tak si stojíme na hromadě rozšvihaného nábytku a Lexa furt chrní. Když se pomalu probudil, byl sice překvapenej, ale ani trochu nasranej, to mě překvapilo, protože jsem se mu nejdřív snažil namluvit, že za to může velkej černej pes, kterej tu almaru sežral i se staniolem. Ukázalo se, že Lexa frká nějakou sračku z Aneriky, kvůli který umřela spousta lidí, jak nám Rapunzelka vysvětlila a všechno se u něj doma zbláznilo, protože se mu zdály divný věci. To sou věci. Django si s ním vyměňuje zkušenosti s různejma tripama a Gajar to prostě potřebuje frknout taky, i když nemá páru co to s nim udělá. Musel jsem to usměrnit, protože takhle bysme se nikam nedostali. Naštěstí si Django pamatoval, že jsme přišli kvůli Eliášovi a krysí lidem. Lexa nám vysvětluje, že ho původně najal nějakej Hobit José na atentát, ale když se ukázalo, že by to měl bejt atentát na Eliáše, nějak se mu nechtělo zabíjet si kámoše, tak cuknul. A pak byl pogrom. Každopádně bylo zajímavý, že José byl z nějakýho tajnýho uskupení v gardě a Eliáš měl zase svoje tajný uskupení ve svým tajnym uskupení – v lize. Ale jestli má José vazbu přímo na Duvala, stálo by za to ho trochu zmáčknout. Pak sme řešili s Lexou lykantropy a dal nám mastičku na boty a slíbil lektvar na svaly a svitek na tvrdou kůži. Jakoby vlastně fakt divný, jak se najednou může přetrhnout, když předtím to byl takovej škrt, co nám jenom žral sušenky. Taky si domluvíme, že heslo, až k němu zase půjdeme je „prdel“, abychom se zas nemuseli dobývat, přes tu plechovku. Django to zase nepochopil. Jdeme k Heřmíně, ta sice nic moc neví, ale zase o to víc mele pantem. Pak jsme šli do hospody, kde se s náma hospodskej hádal vo prachy a chtěl nás na tý podlaze strašně napálit, prostě si navymejšlel fakt nekřesťanský peníze. Azriel mu z našich peněz dal pěkný prd, tak jsem tam nechal aspoň meče, co jsem předtím odebral pobitejm pochopům v hlásce. Django začal hrát takovou veselou písničku, která se líbila úplně všem v knajpu, jenom hospodskýmu z toho praskla žilka v oku a křičel něco vo průserech. Gajar zase prohrál v kartách…Myslím, že by toho měl nechat, navíc u toho rozlil pivo, tak si myslim, že byl zase ožralej. Šli jsme v míru složit hlavu. Jako nejlepší nápad mi přišlo zeptat se na Josého Laitena. No nejlepší nápad to nebyl. Sotva sme tam vešli, šel jsem po schodech nahoru, kde mi ukázali, že Laiten je. Bylo to trochu podezřelý a hned jak mi to tak přišlo, dostal jsem obuchem po kebuli. Ráda jako z děla, ale svezla se mi po rohu, tak sem to ustál. Nechal jsem si sekáček a hned jsem běžel zpátky zachránit svoje druhy v přijímacím salónu. Rapunzelce už zase divoce plála sekera a než Django stihl všechny uspat, jednoho z nich sem rozsekal na kaši (na kaši s šipkou). Vyběhli jsme ven, kde sem výslechem ve zrychleném řízení ještě vymlátil z jednoho strážnýho, že Laiten je v chládku a už berem nohy na ramena. Běží za náma snad padesát strážnejch, takže jsem se díky davu dětí a šukajícím čoklům rozhodl krýt náš ústup, protože Rapunzelka kmitala nožičkama strašně rychle a předběhla mě. Do cesty se furt někomu pletli davy, vozy, žebráci a chcanky na chodníku, až se konečně povedlo všem zabočit do tmavý uličky, kam jsem za nima nešel, protože mě užuž chytali ty bídáci za vocas. Utekl jsem jim do tmavýho kouta, kde jsem se skryl a díky promyšlené diverzi se pak skryl znova. Všech pět jich tam pak chvíli očumovalo, ale povedlo se, setřál jsem je…ufff…S celou partou se opatrně přesouváme k Heřmíně, je jasný, že záchranná mise je na spadnutí, co nejdřív - záchrana Laitena nebo infiltrace krysáků?

## 17. 1. 2021, Django: Rvačka na policajtech

V rychlosti jsme Heřmíně vylíčili, že je Laiten ve vězení a že by bylo dobrý, ho nějak dostat ven. Protože krysí sraz má být až zítra k večeru, rozhodli jsme se řešit prvně osvobození Laitena. Heřmína řekla, že se nějak poptá u svejch kontaktů v gardě, jestli něco nevědí o tom, za co ho zavřeli. My se vydali hledat Alberta - jako bejvalej gardista by nám třeba mohl něco povědět. Našli jsme ho v nějaký putice a domluvili jsme se s ním na večer, že pozve nějaký kámoše z gardy na večeři. Hned na to nám nějakej spratek dost nevybíravě předal zprávu, že Heřmína něco zjistila, tak jsme se odebrali k ní. Laidena zabásli za údajnou korupci - měl brát úplatky od nějakejch obchodníků na východní cestě. Zatraceně podezřelý ale bylo, že ho zřejmě zatkli v okamžiku, kdy vyšetřoval události v Patelově domu. Zatykač opatřený pečetí měl u sebe půlelfí leutnant Lou a po zatčení zřejmě převzal velení gardy. Rozhodli jsme se, že na strážnici, kde Laitena drží, půjdeme po setmění. Pjotr slíbil, že na jižním přístavišti rozpoutá s chlapama nějakou rvačku, aby tam odlákal pozornost stráží. Na severním přístavišti nám připraví loďku - máme se ptát na nějakýho Thorstena a ten nám ji dá. Plán byl se přeplavit na druhý břeh, kde se s Laitenem snáze schováme a nebudeme riskovat prozrazení úkrytu u Heřmíny. Taky Pjotr slíbil, že když by se nás někdo přes vodu snažil pronásledovat, zjistí, že najednou narychlo není žádná loďka k dispozici.

Spokojení s náznakem plánu jsme se vydali na smluvenou večeři s Albertem. V hospodě U rudýho péra byka krásná Anerická atmosféra - veliká škoda, že nebyl čas nechat svý benžo ukázat, co umí. Albert přivedl dva kamarády z gardy a po počátečním ostychu jsme se celkem zkamarádili. Přesvědčilo je, když jim Gajar prozradili naše tajemství - jsme gardisti z Kruhohradu, kde bojujeme proti hroznejm krokodýlům a bezpráví, které je pácháno na nespravedlivě stíhaných. Mordechaj našim dvěma novým přátelům objasnil, že je dobrý nápad nás vzít na strážnici, abychom si promluvili s Laitenem.

Po cestě se Rapunzelka snažila z Mordechaje dostat, co vlastně máme v plánu konkrétně dělat. Taky mě to celkem zajímalo, ale radši jsem se pokusil odlákat pozornost našich průvodců od těchhle řečí. Jestli tedy Mordechaj Rapunzelce plán sdělil a jestli nějaký vůbec měl, já jsem to neslyšel.

Na strážnici šli naši přátelé napřed dovnitř a my slyšeli, jak neobratně se snaží sjednat nám vstup - bylo zjevné, že z toho nic nebude a my na sebe jen vrhali bezradné pohledy. Já se rozhodl, že zkusím své štěstí, dokud posádku tito dva opilci zaměstnávali, a zkusil jsem proklouznout dovnitř. Bohužel jsem neprošel bez povšimnutí a když se na mě hrubě obořili, co tam dělám, první co mě napadlo, bylo se vydávat za právníka pana Laitena. Bohužel to zjevně nezbaštili - a místo aby mě pustili dál začli pískat na píšťalku. Po schodech se do místnosti přiřítili další strážní a bez větších okolků se do nás pustili. Mordechaj se pustil do křížku s asi čtyřma najednou, vypadal tak výhružně, že pro ně bylo těžký se soustředit na cokoli jiného. Rapunzelka se snažila mě chránit a udatně volala, ať mě, doktora práv Djanga Boticelliho nechají projít. Rychle se na ní vrhli další tři strážní. Trpaslice jim nechtěla ublížit a bila je jen plochou stranou své zářící sekyry. Gajar bez ostychu pálil střelu za střelou z dveří do ulice. Snažil jsem se strážné uspat, ale přes veliký hluk se má píseň minula účinkem a jediný strážný, který usnul, na sobě měl Mordechajův Hunters Mark a já mu to tím nějak uplně posral. Pokusil jsem se využít skrumáže a osvobodit Laidena - ale první dveře, které jsem zkusil vedly jen do skladu a druhé, o kterých si myslí, že vedly správným směrem, byly zamčené. Než jsem se stihl porozhlédnout po klíči, vynořil se přede mnou vysoký půlelf - zřejmě Lou! Protože jsem se mu nechtěl vzdát, pustil se do mě. I přes vydatnou Rapunzelkou vymodlenou pomoc, díky které stálo strážné spoustu úsilí na nás byť jen zkusit zaútočit, se boj nevyvýjel dobře. Lou mě dával co proto a já vzal nohy na ramena. Už jsem byl skoro u dveří, když jsem si všiml, že Rapunzelka dostala sérii silných ran a padla k zemi. Otočil jsem se, že jí pomůžu, ale to už se Mordechaj s Gajarovou pomocí vypořádal s hloučkem strážných, co jej obklopovali, vyběhl a přiložením dlaně Rapunzelku vzkřísil. Křikl při tom něco na Loua, který zůstal stát jako opařený a nebyl schopen pohybu. S Rapunzelkou opět na nouhou došlo k obratu - zatlačili jsme na zbytky stojících strážných až Lou pochopil, že nemá cenu se dál být - po dlouhém boji tedy snad přichází čas na jednání.

## 25. 1. 2021, Rapunzelka: Záchrana Lajtena a na druhý břeh

Muj nejmilejší Pane,

jak dobře víš, včera na strážnici, v mrákotách na hraně života a smrti se mi zdál uhrančivej sen, ve kterým mě tvůj posel pověděl, že Tě už ty mý dlouhý dopisy vobtěžujou a že nejseš žádnej muj debilní (vodpusť) penfrend. Totiž, byl to Tvuj posel, mu nejmilejší Pane, že jo? Trnu hrůznou, že to možná byl ve skutečnosti jen přelud a že sama sebe klamu. Prosim a modlim se, Pane, dej mi znamení, abych rozlišila dobrý vod zlýho a pravýho posla vod nepravýho šálení.

Každopádně Ti tentokrát píšu zkusmo jen takovej stručnej výtah bez průběžných zbožných řečí, a jestli to Tvuj posel nebyl, tak mi prosim případně vodpusť a smiluj se nad mojí nejistou hlavou.

Lú se posral strachy, vzal nás dolu k celám a vykecal, že jeho šéf je Chosé, což je teď teda asi hlavní velitel Duvalovejch tajnejch. Z cel sme vosvobodili Lajtna, jeho poručíka a gnómskýho kámoše, kerej by asi měl jít na psychoterapii, a do těch samejch cel sme posadili Lúho (měl u sebe fet!) a ty další dva zbylý, jo a ty dva vožralý sme poslali dom. Dozvídáme se eště, že Lajtnovo asi deset gardistů byli poslaný někam do píči (vodpusť) na východ. Tak sme s Lajtnem šli zas ven, moc se mu nelíbil ten brajgl a ustál to. Mordechaj psal křídou ňáký hovadiny na vrata, ale ani to se Lajtnovi moc nelíbilo a Džango to zas smazal. V severním přístavišti na nás čekala lodička, gnóm se ztratil, přiskočila Medovína s věcma vod Lexy (dopis, lektvary, dva komunikační kameny). Přepluli sme a krásně sme se vyspali v Azrielovo domě. Podělili sme se vo lektvary a domluvili sme se, že Ježíše jakože neznáme (přišel nás pozdravit). Lajtn vodešel, namazali sme si boty tim krémem vod Lexy (eště nám půlka zbyla), schovali sme se v domě schůzky a celou tu schůzku mezi tieflingem Davidem a Ježíšem sme sledovali. Schovávali sme se předtím vopravdu dlouho a pečlivě, jako bysme pak měli s někým ukrutně bojovat nebo někoho třeba zajmout. Pak ale najednou zničehonic schůzka skončila, David eště z neznámýho důvodu chvíli chodil sem a tam a my furt nic, pak vodešel, no a pak nás napadlo, že sme ho vlastně mohli zkusit chytit, jenže smůla.

Dozvěděli sme se teda, že dyž David začal ňák moc čmuchat, Ježíš kolem něj tajně něco poprášil, aby David čmuchat přestal. Ale to hlavní – zejtra v poledne v domě na severu u zdi paláce má Ježíš dostat bombu, aby pak hned vyhodil do povětří Duvalův dům a co nejvíc lidí. Prej další dva udělaj jinde tou dobou něco podobnýho. Signály si dávaj vnitřním hlasem, taky maj nějakou pavíru, paideje a pakult. Dyž se to Ježíšovi povede, dostane se prej do užších kruhů toho pakultu.

Dem hledat krysy, zajmout je a ve všem tom jim zabránit. Kouzlama sme chytli dva pronásledovatele, tak snad k něčemu budou. A za ty nesmysly s druhým nechtem „svatýho Řiří“ se vomlouvam.

Tak snad teď nepudu do pekla za to, jak neobřadně Ti píšu. Dobře víš, že vim, že všecko todle se stalo díky Tobě, a že jestli sem něco posrala, tak to je moje vina, a jestli se mi něco povedlo (boužel moc nic), tak je to díky Tobě.

V neotřesitelný víře a horoucí lásce Ti vyznávam slávu a prosim vo nějaký jasnější vize příště, a ani bych kuli tomu možná nemusela zas skoro umřít(?),

Rapu

## 31. 1. 2021, Azriel: Lov krysodlaků

Dali jsme si sraz u mě v kdysi honosné rezidenci rodiny Kohnů, kam družina přivedla i nějaké tieflingské zajatce. Ostatní něco mleli o bombových útocích, které připravuje krysí bratrstvo. To prý věří bohu Jámovi (Django nám později vysvětlil, že Jám byl společník Hyrsama. Byl to fanatickej magor, co dováděl Hyrsamovy výroky do extrému. Hyrsam se začal obávat Jámových plánů, Jám se urazil a od Hyrsama odešel.).

V nějakém domě jsme následně zajali jakousi Batšebu, jednu z vůdců bratrstva, která nás pak po krátkém výslechu a Djangově šalbě dovedla do útočiště bratrstva. Tam Django seslal nějaké zakletí na jednoho ze dvou Tieflingů, přičemž ten se začal klepat. Druhého skolila Rapu poté, co ten stačil ještě zapískat, čímž asi varoval své druhy. Prvního strážného mi pak nedalo velkou práci zakleknout a svázat.

Pak jsme spěchali do sklepa nacházejícího se pod otvorem na zahradě. Batšeba slézala po žebříku první, následovaná Djangem a ostatními. Já jsem svého zajatce strkal před sebou. Najednou se do Batšeby zabodla šipka, načež ta s hlesnutím spadla s žebříku. Django se pak společně s Mordechajem a Rapu pustili do dvojice Tieflingů, kryjících se za provizorně narovnanými bednami.

Boj boj boj!

Shodil jsem zajatce dolů a přestal myslet na jeho záchranu. Dopadl jako pytel brambor. Batšebu se mi podařilo vzkřísit. Třeba pochopí, že nejsme její nepřátelé. Když jsem se pak kryl mezi ležícími těly, dopadl na mě Gajar, který sestupoval za mnou. Ten chlap je těžší, než vypadá! Ostatní mezitím opodál mydlili dva nepřátelské Tieflingy, kterým ale běžné zbraně nějak nepůsobily žádná zranění. Až teprve tehdy, kdy naši bojovníci nasadili železné zbraně a pěsti, začali i Tieflingové slábnout a pod ranami klesat. Jejich zkázu nepřekazilo ani krysí komando, které jim přišlo na pomoc.

Co bude následovat teď? Další krysí smečka? Řekla již Batšeba své poslední slovo? To vše a mnoho dalšího se dozvíte v dalším pokračování našeho The Poříčí Herald!

## 7. 2. 2021, Gajar: Hustá bitva a první smrt v družině

Ve sklepě přituhlo. Kromě zimy se objevily i hlasy. Byla tam druhá místnost a tam jsme slyšeli někoho, kdo klidnil nějakýho Samsona. Samozřejmě jsme se tam vrhli. V místnosti byl nějakej krysí zaříkávač a superkrysí obluda. Chvilku jsme se tísnili v průlezech do místnosti, nemohl jsem moc střílet a vyčkávat. Mordechai vypil kouzelnej lektvar a zvětšil se jako obr. Fakt hustý. Koukal jsem jako puk a rovnou si začal rozdávat férovku s krysákem. Rapundzelka mu šla na pomoc, ale krysí klerik něco zakouzlil a v místnosti se objevila flítna, která nás začala šlehat hnusnejma plamenama. Čekám ve svým úkrytu a v tu chvíli jsem do zad koupil dvě šipky z kuše. Ani jsem nestihnul hodit štítový kouzlo, byl jsem zrovna zamyšlenej a odhadoval cenu těch svícnů a tý divný lebky, překupník by za to určitě vypláznul pěknejch pár zlaťáků. V sebeobraně jsem do jednoho z útočníků střelil šipku přímo do hrudníku. Ale nic mu to neudělalo, měl jsem střílet stříbrem. Azriel kouzlil, Roubíček sekal, Django hrál na banjo, Rapundzelka sekala sekerou jako šílená, Mordechai podával životní výkon.

Nepřátelé padali jak mouchy, hrdinové bohužel také. Djangovi se podařilo jednoho s krysodlačích ostrostřelců uspat, Gajar druhýho zastřelil. Krysí kněz okolo sebe vyčaroval fakt působivý hejno přízračných krys ale bohužel přiběhly i opravdový megakrysy, který se podařilo Rapundzelce a Megamordechaiovi nakone zabít. I když vyčerpáním oba padli. Krysí kněz se snažil též ještě něco zakouzlit ale já ho střelil přímo do chřtánu. „Dobrou s kobrou, krysomrde!“ Rychle kontroluju všechny padlé kamarády, pomáhám Rapundzelce, která vypadá, že mele z posledního. Svatý Jiří s ní ještě má své plány a nechává jí mezi námi, „Děkuju, můj pane“ řekla by určitě, i když jsem jí teda ránu zaškrtil já. Forseti bohužel zrovna potřebuje někoho k sobě a zve Mordechaie na věčnou kopel v nebeský kašně. Obří hrdina vydechl naposledy. Uronil jsem slzu, schoval si ji do flakónku, cikánský slzy jsou prej kouzelný a já ještě nikdy nebrečel, třeba se to bude hodit. „Budeš mi chybět, příteli.“ Šeptám smutně. Tahám zraněné druhy na jednu hromadu, svazuji spícího sráče a připravuji se na případný další střet s touhle krysopyjí chátrou.

## 14. 2. 2021, Mordechajova duše: Nový známý

Poté co jsem opustila Mordechajovo tělo jsem zaujala nezaujatou pozici a povznášejíc se nad družinou sledovala ještě chvíli její osud. Když se všichni probudili a zjistili, že nejsem ve svém těle, bylo to velmi dojemné, řešili jak se postavit k pohřbu mých ostatků a jak je přepravit do bezpečí. Když řešili, jak si rozdělí pozůstalý majetek, tak už to tak dojemné nebylo. Všichni včetně mého bývalého hostitele se přesunou do zadní místnosti, kde najdou spoustu věcí, nějakou divnou flašku, střelný prach a zápisky o nějakym kupci z Bergsteinu, taky nedodělaný bomby…Zde Django zakouzlil zvláštní mihotavý světlo, aby všichni mohli v bezpečí spát. WOW. Ráno se ukázalo, že někdo manipuloval s Elíšovou mrtvolou, takže to kouzlo vůbec nebylo zbytečný. Hrdinové trochu zmáčknou Batšebu, která tvrdí, že bez Elíšy je kult bezzubej. Azriel vzal knížku, která tam byla čte moc pěknou pohádku o Jámovi a Hirshamovi a tom, jak to s nima všechno bylo a jaký spolu zažívali opilecký příhody. Všichni se dost dohadovali, co udělají s Batšebou, kde mají potkat Ježíše, jestli půjdou do Azrielova domu, kam potom skutečně jdou a Medovína tam má výčitky svědomí…Rapunzelka jí hrubě osočí, že je to všechno její vina. Zde ubytovaní teroristé zažívají deziluzi a jdou za Batšou, ale jsou strašně nešťastní. Potkáme se s Ježíšem, kterého chce Azriel nalákat do vlastních služeb. V Azrielem zcizené lodi všichni přeplují řeku. Na druhé straně řeky čeká podivný, škaredý poník, který mé tělo veze nejprve k Heřmíně. Zde však zrovna probíhá šťára, tedy Azriel veze tělo k Lexovi. Rapunzela zabaví stráže, zatímco Gajar a Django jsou ze sousedního domu do propojených sklepů, kde vyslechnou rozhovor strážných o zatčených osobách. Gajar hledá Heřmíniny stopy, ale málem ho při tom trefí šlak. Strážné Gajar sleduje, aby zjistil že zatčené odvedli na radnici a nikoliv do vězení. Jde se k Leovi. Další dojemné tryznění nad Mordechajovou smrtí. Z čehož si Gajar frkne Fisstech a začne rozbíjet nábytek, což vyděsí Djanga. Lexovi tu necháme zbytky bomb a flašku z níž se vyklube kikeon. Jelikož nikdo neví, kde je krizový sraz s Heřmínou jdeme se zeptat Piotra, ale ten už je touhle dobou taky za katrem, říká Thorsen. Všichni jdou tedy k Bezhlavýmu poníkovi, kde mají sraz s Laitenem a kde koupí Lexovi bylinkovej likér na kterej má děsnou chuť. V hospodě si je vezme hned bokem hospodskej, kterej jim ukáže elfa, kterej se po nich ptal. Jééé, to je Dahak, to znám. Bezelstně se dal s družinou do řeči, když slyšel zpívat Djanga epos o Mordechajovi. Gajar ho nejdřív chce vzít polenem po hubě, ale díky bohu to neudělal. Všichni jsou k němu dost podezřívaví, ale jeho dobrosrdečná povaha je přesvědčí o čistých úmyslech a skutečném přátelství. Sdělení mé smrti ho samozřejmě dost rozhodí, ale jsem rád že je rozhodnutý zaujmout mé místo a dokončit mou božskou misi. No nic, já už půjdu, mám před sebou dlouhý schody…z dálky slyším, jak hrdinové špekulují jestli radši čekat na laitena nebo jít rovnou osvobodit zajaté přátelé, kde asi budou hledat heřmínu, Iran a Patela nebo jestli vyrazit bránu radnice a vynést Duvala v zubech. Jen se trochu bojím, aby Dahakovi nestála v cestě za spravedlností jeho úcta k životu a snaha nacházet mírumilovná řešení…

## 21. 2. 2021, Django: Nečekané setkání

Namazali jsme si boty kouzelným krémem na boty a vydali jsme se zkontrolovat Patelův dům, protože jsme nevěděli co jinýho dělat. Rapunzelka se nezpozorována dostala do kláštera, kde Opatovi předala nějaký obří drahokam a vylíčila, že třetí dědic je naživu a Duval se snaží uchvátit moc. Opat vyjevil, že od včerejška ukrývá svou sestru Juliettu. Julietta se bála Duvala a poslala zprávu do Anatolisu, aby její spojenci poslali pomoc - malá ozbrojená jednotka je snad již za branami města. Teď se Julietta bojí, že to neměla dělat a něco pokazila. Rapunzelka si nechala od Julietty napsat dopis, který jí prokazuje jako Juliettinu spojenkyni, a vydala se směrem k Patelova domu.

My ostatní mezitím přišli k Patelovu domu a viděli u vchodových dveří dva strážné, jak pochůzkují a trochu nakukují do oken. Přišli jsme tedy k zadním dveřím a tiše jsme odzbrojili strážného, co je hlídal. V hlavním sále, kde jsme před několika dny svedli velikou bitvu s hlavním Duvalovým bodyguardem, nás náhle přepadla trojice špehounů. Dahak se v boji pohyboval až s nepřirozenou rychlostí a jen svými pěstmi zpacifikoval hlavního špeha, zatímco ostatní se postarali o další dva. Než hlavní špeh padl, vykřikl ještě varovně: “Utíkejte pane!” nebo něco takovýho, tak jsem rychle začli proledávat místnost. Za jednou z knihoven jsem uviděl krčícího se starostu Duvala. Přivolal jsem tedy ostatní.

Z Duvala vypadlo, že se snažil vyčmuchat dokumenty, které by mu mohli pomoci. Začli jsme přemýšlet, co s Duvalem uděláme, když v tom k němu přistoupil Dahak a divným hlasem Duvalovi řekl něco jako: “To je dobře, že se s těma tieflingskejma šmejdama zatočilo, co?” Duval zjevně moc nevěděl, co na to říct, a váhavě odpověděl “Noo, jasně, to jo.” Načeš Dahak bleskovou rychlostí vytáhl nějakou divnou tyč a v očích měl smrt. Stačil jsem na něj vykřiknout, ať toho nechá a Dahak na zlomek sekundy zaváhal, ale přece Duvala vší silou onou tyčí praštil přes obličej: Duval padl na místě k zemi, a nebít Azrielova zásahu, možná by zemřel. Dahak se zřejmě mstil za Mordechaje. Zdá se, že tihle Forsetiho kultisti jsou všichni vraždící fanatici, co se prostě rozhodnou, že se jim někdo nelíbí, tak ho zabijou a pak se tváří jako ztělesnění spravedlnosti.

V tu chvíli ale nebyl čas tohle řešit. Rozhodli jsme se, že zásadní je, setkat se s Laitenem, a tomu jsme řekli, že budeme u bezhlavého poníka. Vzal jsem na sebe proto uniformu strážného, a ostatní se zahalili do plášťů duvalových zvědů. Bezvládného starostu jsme zabalili do pytle a Rapunzelka ho vzala přes Rameno. Po cestě do hospody jsme potkali dvě patroly. První se nám podařilo poslat pryč celkem snadno, hned u hospody jsme se ale setkali s další, a hovor s nimi nešel úplně dobře. Nakonec je Rapunzelka (myslím?) dost nevybíravě poslala pryč, nejsme si ale jistí, jak moc nám věřili, že jsme strážní a Duvalovi muži. Jestli nás prohlédli, vědí, kde jsme.

## 27. 2. 2021, Rapunzelka: Střet omylem s Lajtenovcema

Sem stál venku a žral slámu, dyž přišla Rapu a řekla, ať du po městě koukat po chlapíkovi Lajtnovi, kterýho mi popsala. U nich nahoře je to prej drsný, maj švandu z toho člověka v pytli a léčili Gadžara. Tak sem šel a za chvilku ho vidim, jak si de od brány s několika strážnejma. Myslim na Rapu, aby to věděla, a vona si myslí, že to je výborný a že běží za mnou, ať ho nespouštim z očí. Tak du s nima, oni dou ulicí na sever, asi k naší hospodě, to vypadá dobře. Tam se mi totiž líbí, z jejího názvu mam hlavu v oblacích. Za chvilku Rapu přibíhá, ale je celá zmožená, pronásledujou ji jiný strážný. Rychle běžím proti nim, abych je trochu zmátnul a zbrzdil, a Rapu se snaží vobě ty skupiny strážnejch nějak dát dohromady. Strašně na ně křičí, svítí jí sekera, vůbec je to fascinující podívaná. Prej předtím už musela před hospodou na jiný trochu kouzlit a dělat chaos, aby se ke mně vůbec dostala. Nakonec všichni jakžtakž následujou toho chlapíka Lajtna, Rapu de s nim a šeptá mu něco vo tom našem pytli. Tak du za nima jakoby nic a těšim se zas na tu prázdnou slámu. jenže dyž sme u hospody, slyšíme zevnitř hroznej rámus. A pak už vim jen to, na co myslela Rapu. Byla hrozně vylekaná a naštvaná. Bála se, že pytel se rozvázal a obsah utek. Ale to ne. Uvnitř to prej páchlo jak v kafilérii nebo rafinérii, a aby ne, pivo rozlitý, stoly převržený, Džango a Dahak ve střehu, Gadžar asi na střeže (na ulici sem zakop o jednoho strážnýho, co měl ve voku jeho šipku) celý stádo městský stráže spálený Azrielem, dokonce i hostinskej, co mi předtim přines vodu. Kopnul bych ho kopítkem, kdyby mě tam Rapu pustila. Ale vona ho kopla sekyrou, jelikož viděla eště, jak spaluje pana Dahaka a pak se spolu všichni před zrakama chlapíka Lajtna mlátili. Ten chlapík je v pořádným šoku a Dahak, Džango a Rapu mu pomáhaj přehrabovat se nějak pietně v tom popelu. Zbylý strážný asi nerozumí, kdo s kým je teď kámoš, tak snad mi teď neseberou žrádlo. Tohle je zlo tohleto. Nevim proč je v pytli ten srandovní starosta a ne jistej rohatej kozel.

## 12. 3. 2021, Gajar: Výslech Josého

Duvala jsme předali Laitenovi. Prozradil nám, že José je v Mučírně, což nevíme jestli je hospoda nebo fakt mučírna. Duvala jsme vyvedli bočním vchodem a jdeme se podívat k Heřmíně. Azriela jsme taky předali Laitenovi, aby trochu v cele vychladl. U Heřmíny hlídkujou dva tajný. Ale nejsou moc tajný a my jdeme za nima. Prokazujeme se prstenem, to nám moc nebaštěj a prej „Kde jsi to sebral, já tě neznám.“ Gajar „Já tě taky neznám.“ Django „Pár takových jako jste vy jsme už potkali. A nakonec nám ty prsteny vždycky dali.“ Velmi diplomatický, to je jasný. Jeden z tajnejch běží dovnitř. Dahak běží za ním, tam ho zmlátí, ten co čeká venku tak ho sekne, Gajar ho střelí do ruky, a v tom vchází Rapunzelka a vybírá si nějakou sladkost. Nahoře slyšíme nějakej šramot, a lezeme tam, Vidíme Iran, kterou ohrožuje nějakej hobití hajzlík a taky vidíme dva tajný, co maj na mušce Patela. Na zemi leží v tratolišti krve Heřmína. Rapundzelka s Dahakem hned jednaj. Hobit jen pronese „mrtvej už jsem jednou byl“ a zmizí ve svojí kápi úplně pryč. Dahak zpacifikuje stráže u Patela, Gajar strážnýho dole ve spodní místnosti. Django hlídá venku a spatří divnou postavu v kápi. Hobit v kápi začne prchat, Dajngo za ním. Po fakt hustokrutý honičce ho dostihne a pomocí kouzel překvapí a lapí. Hodí si ho na ramena a donese zpět k Heřmíně. My mezitím ošetříme Heřmínu a tím jí zachráníme život. Pak Gajar s Rapunzelkou odnesou Irán a Heřmínu do chrámu svatýho Jiří a vrací se zpět, abychom přenocovali v Heřmínině domě. Gajar hlídá a ostatní napůl spí a napůl hlídaj. Čekáme na Laitena, aby si převzal Josého a domluvili jsme se co dál.

## 13. 3. 2021, Dahak: Finále

Ráno přišli stráže do Heřmínina krámku kde jsme pospávali. Důkladně skopali Josého a chvíli s námi diskutovali jak to udělat, aby jim nezmizel zničeho nic jako předtím nám. Vyměnil jsem si s ním pláštík a zjistil, že to mizení dělal tou kapucou. Kulišák. Dal jsem mu za něj ten svůj, protože si stěžoval, že mu bude zima. Je to fér. V krámku si vezmu od Heřmíny bonbony a cestou je rozdávám dětem. Doprovázíme strážný na boční strážnici a Django cestou našel Josého zahozenou kuši. Dojdeme do záložní strážnice, kde je Azriel pod zámkem. José dá jasně najevo, že v mučírně už není nikdo živej. Živě konverzujeme události na druhém břehu, kde jsme vyřešili Eliáše a osud mordechajova těla. Jdeme do radnice a na tuhle cestu nás Duval vybavil glejtem. Díky tomu projdeme v pohodě až k okovanejm dveřím a Django jim ukázal glejt. Překvapivě to na ně nezapůsobilo. Gajarovi se povede dveře vyšperhákovat. Uvnitř je mučírna a tam tři tajný, jeden chrápe. Django je trolí tím, že jsme audit mučírny a chce vidět protokol z mučení. Tak je trochu vykolejim doopravdy tim, že jim rozhážu rozehraný karty, jednomu rozbiju nos, aby viděl že tady je to vážný. Nechaj se zpacifikovat a odvedeme je do vězení. Jdeme do kláštera pozdravit se s Heřmínou a Patelem. Moc nevíme o čem si s nim pokecat. Laiten přiměl radu, aby uspořádala soud s Duvalem a Josem, ten byl teatrální. Vinen. Patel identifikuje záda Iran. Je to dědička. Pak je kalba, při usedání Iran na trůn se všichni tváří hrozně dramaticky.

Následuje: Cesta k Forsetimu