Whistling

לפני חמש שנים גרתי בבריאנסק שברוסיה. תמיד הייתי טיפוס מתבודד ועל מנת להתבודד בעיר יחסית גדולה היה עלי להסתובב הרבה בלילות כאשר כולם כבר ישנים. השיטוט שלי היה פתח המילוט שלי מהלחץ של הלימודים והעבודה. השותף שלי תמיד היה קורא לי ערפד בצחוק, בגלל הנטייה לשוטט ברחובות בשעות הלילה. למרבה המזל השותף שלי מעולם לא היה טיפוס לילי ולכן לא יכל להפריע לי במסעות שלי בחרבי העיר.

מעל לארבע שנים הצלחתי לשוטט בחרבותיה החשוכים של בריאנסק בלי הפרעה. כל יום שלא הייתי צריך לעבוד עד השעות הקטנות של הלילה בגלל הלימודים הייתי יוצא אל מחוץ לדירה השכורה שלנו ומסתובב בעיר המוארת על ידי עינו הזהובה של הירח. מזג האוויר מעולם לא הפריע למסעותי; בחום, בקור, בגשם, בשלג ואפילו בערפל הייתי מסתובב בעיר כל זאת תודות לעובדה שדי מהר למדתי את הרחובות והסמטאות כאילו היו כף היד שלי.  המצב האידאלי הזה השתנה כמעט ברגע אחד.

היה זה יום ראשון אחד, יצאתי בערך בחצות מהדירה והתחלתי להסתובב בעיר, אותו הלילה היה מעט מעורפל אבל ברור מספיק לראות מה נמצא עשרה מטרים ממך. עברתי את הכביש שהיה ליד הדירה שלי והמשכתי שמאלה לתוך סימטה דקיקה, משם עברתי רחוב ועוד רחוב ותוך קצת יותר משעה מצאתי את עצמי בקצה השני של העיר.

כמות התנועה תמיד הייתה נורא דלילה בעיר בשעות ההן אבל באותו היום, היא הייתה יותר יותר קטנה, כמעט ולא ראיתי שום נפש חייה באותו הלילה. לי זה לא הפריע כמובן, להיפך, שקעתי בתוך המחשבות שלי והתכוונתי כבר לחזור לכיוון הדירה שלי. לאחר רבע שעה של הליכה שמעתי שריקה נורא חזקה אך רחוקה בו זמנית. השריקה הכאיבה לי באוזניים מעט ולרגע עצרתי במקומי. אני לא יודע למה אבל באותו הרגע חשבתי שכדאי לי לצעוק, "יש כאן מישהו?" כמובן שלא היית תגובה, אז המשכתי ללכת ולאחר כמה צעדים שמעתי עוד שריקה רחוקה אך צורמת אוזניים. השריקה השנייה העבירה בי צמרמורת קלה, עצרתי לרגע הבטתי סביב והמשכתי ללכת הפעם בקצב מוגבר מעט.

השריקות הפסיקו לזמן מה ושוב נרגעתי, ניסיתי לחשוב בהגיון מה יכול לפלוט צלילי שריקה כאלו והחלטתי שמדובר בשריקות של הרוח. המשכתי ללכת ואז שמעתי עוד שריקה מכאיבה, הפעם היא הגיעה מלמעלה. הייתי באותו הרגע באזור בו הבניינים גבוהים. הבטתי למעלה וצעקתי "מי שלא תהיה, זה לא מצחיק, תפסיק כבר!" אבל שוב לא הייתה שום תגובה, רק עוד שריקה – הפעם היא הגיעה ממולי. באותו הרגע החלתתי לשנות מסלול ולעבור דרך הבניינים, לעקוף את השכונה הזאת מהצד ואז להמשיך לכיוון הדירה שלי.

לא משנה כמה הלכתי ולאן פניתי שמעתי את השריקות האלו, האוזניים שלי כבר החלו לכאוב, החלטתי להגביר את הקצב אבל זה לא עזר בכלל. המשכתי לשמוע שריקות כאשר כל שריקה מגיעה מכיוון אחר. כשכבר הייתי במרחק של חצי שעה מהדירה שלי החלטתי שאני חייב לרוץ לפני שאפגע. התחלתי לרוץ אבל לא יכולתי לברוח מהשריקות. בנוסף לעובדה שהשריקות לא הפסיקו בזמן הריצה שלי הן נשמעו כאילו מי או מה שפולט אותן מנגן איתן מנגינת מתח מאיזה סרט אימה אחרי ריצה של כחמש עשרה דקות כבר נמאס לי, עצרתי במקומי, מילאתי את ראותי באוויר וצרחתי בשיא הכוח, "מה לעזאזל קורה כאן?!" באותו הרגע השריקות הפסיקו, והסתכלי סביב ולא היה שם איש, החלטתי שהדבר החכם ביותר לעשות הוא להמשיך ללכת, תוך כדי הליכה בהתנשפויות התחלתי לשמוע שריקות עדינות שמנסות לחכות התנשפות אנושית. הצליל העביר בי צמרמורת כמו שלא הרגשתי מעולם. באותו הרגע באמת הייתי מבועט. הרגשתי את פרץ האדרנלין בגוף שלי והתחלתי לרוץ שוב לאחר כמה דקות של ריצה הבנתי שהשריקות הפסיקו ושאני נמצא בפתח הסימטה שנמצאת ממש על יד הדירה שלי.

האטתי את קצב התנועה שלי להליכה והחלתי להיכנס לתוך הסימטה, ואז ראיתי אותו עומד שם, מתחת לפנס הרחוב, גבר שנראה בשנות השלושים שלו, לבוש בחליפה שחורה עם שיער שחור קצר וקוצני. הורדתי את המבט על עבר האספלט עליו הוא עומד והצל שלו פשוט הבהיל אותי; הייתה לו צורה של משהו בקושי אנושי עם כנפיים עצומות. הוא פשוט עמד שם, אני אפילו לא בטוח אם הוא התסכל עלי בכלל.

לא ידעתי מה לעשות, האם ללכת או לחכות שהוא יעשה משהו, האם לשנות כיוון ולעבור אותו מסביב, האם לבחור לכיוון השני ולחזור יותר מאוחר. בזמן שהייתי שקוע בתהיות האיש התקרב עלי וכששמתי לב שהוא מתקדם לעברי, שמעתי שריקה כל כך חזקה שכמעט נפלתי מהכאב שהיא גרמה לי. לאחר כמה שניות של סבל בלתי יאומן הבנתי שהאיש כבר לא עומד מתחת לפנס הרחוב אלא על ידי.

עוד לפני שהספקתי להגיב בכלל, האיש תפס את הראש שלי בשתי ידיו וצרח לעבר האוזן הימנית שלי. הצרחה הייתה הרבה יותר חזקה מכל צרחה שבן אדם מסוגל לפלוט. האיש שיחרר את ראשי ובאותו הרגע פשוט קרסתי לרצפה, מערכת השמיעה ושיווי המשקל שלי פשוט הופצצו על ידי גל קול שנשמע כאילו חמישה מטוסי חמקן פרצו את מחסום הקול בו זמנית בתוך הראש שלי.

הדבר האחרון שאני זוכר לאחר מיכן חוץ מזמזום וחוסר היכולת לזוז הוא שהאיש הזה פשוט המשיך ללכת. חודשיים לאחר האירוע הזה עזבתי את בריאנסק ואיבדתי כשמונים אחוז מהשמיעה שלי, מעולם לא סיפרתי לאיש מדוע השמיעה שלי באמת אבדה או מה קרה באותו הלילה.

דבר אחד אני לעולם לא אשכח, את מה שצעק האיש באוזני באותו הלילה, המפשט שמפחיד אותי יותר מכל דבר אחר בעולם הזה. משפט שפשוט סותר באופן מושלם את כל מה שאני יודע וכל מה שאני אי פעם האמנתי בו. אותו המשפט מסוגל לפרק את החברה האנושית המודרנית לגמרי.

למרות שהצרחה של אותו האיש לא נשמעה אנושית בכלל הבנתי בבירור מה צעק האיש באוזני. הוא צעק,

"האלים הישנים, אותם נשטתם, הם עדיין כאן..."