Характерники

## Факультет ''Характерники''

Назва до об’єднання: Хортинець.

Кольори: вогняно-червоний, попільний.

Символ: Вовк.

Декан: Пилип Соколенко.

Бере свій початок ще за часів Запорізької січі.

## Засновник:

**Іван Сірко** жив приблизно в 1605-1680 рр. Звичайний хлопець зміг стати легендарним отаманом Запорозької Січі й усього Війська Запорозького Низового. Здобув перемогу в 65 боях. Притримувався християнства, але не законів. Отримав від народу прізвисько "Сірко" через здатність перетворюватися у вовка.

## Історія заснування:

Вправний лідер, Іван Сірко, ставши отаманом втретє, уже почав збирати біля себе козаків-характерників. Проте так званою "точкою неповернення" став 1645 рік. Коли козаки на чолі з Іваном Сірком та Богданом Хмельницьким, за декілька місяців взяли неприступну фортецю Дюнкерк, яку французи не могли осилити роками.

Характерник зрозумів, ці хлопці далеко підуть. Тому, вернувшись додому, звелів почати будувати школу, де козак міг стати характерником: оволодіти магією й навчитися керувати полум'ям. Вже з 1649 року про *Хортинець* ходили такі самі славні легенди, як і про його учнів.

## Символ:

На відміну від інших шкіл магії, характерники довго сперечалися яка з тварин стане їхнім символом. Головними кандидатами були *вовк*, та, як не дивно, *кінь* .Кінь - це вірний товариш, друг який завжди допоможе й не залишить в скрутну мить, він достойний вінчати стяг. Але саме на вовка перетворюється їхній засновник, саме цей хижак горлянку перегризе за своє.

Довго сперечалися учні, аж доки Богун - майстер пасток й фальсифікацій сказав, що вовк це тварина, яка навіть помираючи завжди дивиться у очі ворогу в знак нескореності. Він зрештою переконав характерників. І  в 1651 році був піднятий стяг з сіроманцем. Відтоді їх символ - нескореність та вольовитість. Це те, що завжди жило й буде жити в їхніх серцях.

## Легенда про перстень вогню:

Княгиня Ольга споглядає як з її легкої руки горить ціле древлянське поселення. Знає вона, що чоловік її сам винен, знає й про те, що її народ не з тих, хто терпить, та по іншому не може, розуміє, що сама в огні згорить, якщо не помститься.

Стоїть Ольга задумана й помічає серед попелу на землі перстень: червоний такий - магією від нього за версту несе.

Княгиня десь чула, що вищі, сили, у моменти болю та відчаю, можуть зробити подарунок й закути в ньому дух людський. Це буде символом моєї влади" - думає Ольга й одягає перстень.

А влада її була безмежна, правила княгиня мудро та справедливо. Та коли відчула, що останній її день близько, підкликала до себе лисицю та тихо, так що лише вірна фамільярка почула, прошепотіла: "Візьми цей перстень, та у вогонь кинь, звідки прийшло, туди й піде. Перстень вернеться, до найдостойнішої прийде у руки та зробить так, що їй півсвіту скориться"

І сталося так, як сказано було. Перстень до Лісовської попав. Настуся його на руку одягла й історію змінила. Дівчинка, що рабинею в чужі землі попала, заставила пів світу їй поклонитися та долю вибагливу собі посміхнутися. Стала Настя султанною, багато законів при цьому порушуючи та перстень її від кожної розплати оберігав.

Роксолана перстень у стіни палацу заховала й  сказала: "Прибуде сюди дівчинка з моїх земель, тому перстень цей я їй залишаю. Якщо достойною вона буде, то хитрість й відвага, які в  ньому ховаються їй мою долю повторити допоможуть".

І збулись слова пророчі. Приїхала Надія і гарем перед нею голови посхиляв, перстень, що в вогні сили набув, і їй владу допоміг здобути. А дівчина, що  її на чужих землях назвали Турхан, вирішила перстень на Батьківщину повернути. Почувши легенди про Сірка, отамана хороброго, який ворогів в страху тримав, вона вирішує йому перстень віддати. І там, далеко від Надії, перстень вогню стає таємницею, секретом непереможності Івана Сірка та його козаків. Жодного походу з ним отаман не програв, та перед останніми боями, розуміючи, що жадібні зрадники собі забрати перстень захочуть, козак його невидимим зробив. Одягнув він перстень на руку, а козакам наказав правицю його відрізати та з нею в походи ходити.

Знав ж пройдисвіт, що ніхто на руку його не зазіхне, занадто бояться слави галдовника, що він за життя нажив. Ходили так козаки в походи, вигравали битви і не здогадувались, що перемоги їм не рука Сірка, а перстень на ній приносить. Та кожні чари, навіть найсильніші мають здатність розвіюватися. І в один день, побачивши на руці перстень, козаки зрозуміли що до чого. Та не встигли до персня руки простягнути - лише вогонь загорівся. А коли догорів, перстень зник. І більше ніхто й ніде його не бачив.

Та люди, які балачку вогню розуміють, подейкують, що у день коли нація народжена у вогні буде допомоги потребувати, перстень з’явиться. І неодмінно допоможе, та не так перстень, як хитрість та хоробрість, що в ньому закуті.