הבובה של הבת שלי הזמינה אותה למסיבת תה

כותב: abcdefds1

מאז שאני זוכר את הבת שלי, היא תמיד אהבה בובות. כבר ביום הראשון שהיא נולדה, קניתי לה כמתנה בובה, והבאתי אותה לבית חולים.

הבת שלי נולדה עם מחלה נדירה, שגורמת לה להיות אובססיבית לדברים מסוימים. בגיל שלוש המחלה אמורה לעבור. והרופאים המליצו לנו לנסות תרגילים שונים על הבת שלנו, במטרה להעביר לה את האובססיביות הזאת. המחלה הזאת יכולה להפתיע, היא יכולה לפתח אובססיביות לדברים מוזרים. בין המכונית של סבתא שלה, לבין הבננה שהביאו לה לגן. אבל עם התרגילים שהרופאים נתנו לנו, עד גיל שלוש הספקנו להעלים כמעט לגמרי את כל האובססיות שלה, כמעט את הכל, חוץ מלדבר אחד: הבובות.

זוכרים את הבובה שהזכרתי בהתחלה? זאת שקניתי לה בלידה שלה? מאז היא מסתובבת עם אותה בובה לכל מקום, היא לא עוזבת אותה כמעט בכלל. ישנה איתה, אוכלת איתה, הולכת איתה לגן, וכשהיא מתקלחת, היא מעמידה את הבובה על השידה, משגיחה עליה בכל רגע שאפשר.

מאז, הבת שלי כבר הספיקה לגדול, והיום היא בת חמש. ואם אתם שואלים איפה האמא... אז, היא כבר לא איתנו. היא נפטרה במהלך הלידה של הבת שלנו, ועכשיו רק אני מגדל אותה.

הבת שלי הייתה כל כך מחוברת לבובה שלה, היא נתנה לה שם: דורותי.

ודורותי הייתה הדבר היחיד שהרגיע אותה כשהיא בכתה או נלחצה.

יום אחד כשהבת שלי הייתה בגן, היא לא שמה לב שהמנקה ניקתה את הרצפה, והיא החליקה על הרצפה ופתחה את הסנטר.

רצתי מהעבודה לקחת את הבת שלי, את גרייס. אבל שום דבר לא יכל לגרום לה להפסיק לבכות, שום דבר, חוץ מדורותי. איך שגרייס ראתה את דורותי, היא ישר הפסיקה לבכות.

גרייס אהבה את דורותי יותר מכל דבר אחר שהיא אהבה אי פעם, אבל לעומת זאת, אני לא חיבבתי אותה במיוחד...

ושלא תבינו אותי לא נכון, בהתחלה אהבתי את דורותי מאוד. לראות את הבת שלי צוחקת ממנה, מאושרת כל כך, זה היה אחד הדברים שעזרו לי להתגבר על המוות של אשתי.

אבל מצד שני, ככל שדורותי הייתה יותר זמן בבית שלנו, שמתי לב לדברים מוזרים אצלה יותר ויותר.

כשזה רק התחיל, התעלמתי מזה. אבל ככל שעבר הזמן, שמתי לב שתמיד כשדורותי בסביבה, הכל נהיה מוזר, הכל נהיה... שונה..

זה התחיל מדברים קטנים, כמו שהשארנו את דורותי על השידה לכמה דקות, וכשחזרנו, היד שלה הייתה בתנוחה אחרת, או הראש שלה היה נפול, לא באותה תנוחה שבה השארנו אותה.

אבל ככל שעבר הזמן, דורותי החליטה לקחת כמה שלבים קדימה, זה המשיך למצבים שמצאנו אותה על הספה, למרות שהיא הייתה לפני רגע על השולחן, או כשגרייס קמה בבוקר, כשדורותי ישנה לידה, והיא מצאה אותה למטה בסלון.

אבל הסיבה שאני כותב את זה עכשיו, היא בגלל שבזמן האחרון כל זה הפך להיות יותר קיצוני, ונתן לי כמה סיבות טובות לא לאהוב את הבובה הזאת.

בזמן האחרון זה קורה יותר ויותר, דורותי נעלמת לנו, וזזה למקומות שונים ברחבי הבית, למרות שבבירור לא השארנו אותה במקומות האלה.

זה גורם לגרייס לבכות. כשהיא רואה את הדברים האלה, היא שואלת אותי מה לא בסדר בבובה שלה, ואני מנסה להמציא לה כל מיני תירוצים "הרוח העיפה אותה" "הזזתי אותה כשלא הסתכלת", אבל זה תמיד גורם לי לצביטה בלב, שאני יודע שאני משקר לבת שלי. אבל מה שיותר עצוב לי, זה לראות איך לאט לאט הבובה ששימחה את הבת שלי, גורמת לה לבכות ולהיות עצובה.

דורותי, היא לא בובה רגילה. את זה הבנתי כבר מזמן, אבל לאט לאט, אני מתחיל להרכיב עוד ועוד חתיכות של הפאזל הזה, שנקרא דורותי.

השעון המעורר הקים אותי, הרעש הצורם שלו גרם לי ליפול מהמיטה בבהלה.

ירדתי למטבח, הכנתי קפה, וניסיתי להיזכר איפה שמתי את המתכון לפנקייקים של אמא שלי.

אחרי שמצאתי אותם, טיגנתי קערה גדולה של פנקייקים, ועליתי להעיר את גרייס.

\*בלחישה\* "גרייס, קומי, הולכים לגן היום". גרייס הסתובבה לכיוון שלי. "אבל היום יום שבת..." "לא, היום ראשון, והיום הולכים לגן".

"טוב.. עוד חמש דקות" היא אמרה בפיהוק. "חמש דקות.. וזהו!" עניתי לה.

חזרתי לסלון, ולקחתי פנקייק עגול ושמן.

"אבא..?!" שמעתי את גרייס צועקת לי מהחדר. "כן?" שאלתי אותה בדאגה?

"איפה דורותי?!?"

קמתי לעלות לחדר שלה. "דורותי בטח בחדר שלך, תבדקי מתחת ל..."

אבל משהו קטע את המשפט שלי. זאת הייתה דורותי. היא הייתה בתנוחת ישיבה על הספה, הראש שלה הופנה לכיוון הטלוויזיה.

"אמ.. דורותי פה למטה, הכל בסדר..."

-הפסקה-

"טוב, הגענו לגן! לצאת מהאוטו!"

יצאנו מהאוטו וליוויתי אותה לשער של הגן. נתתי לה נשיקה. "תהני בגן, חמודה". "תודה, אבא" היא ענתה לי בחיוך.

חזרתי למכונית ונסעתי הביתה.

-רעש של מכונית והפסקה קטנה-

הגעתי הביתה, הכל היה שקט, ישבתי על הספה וקראתי את העיתון של היום.

שתיתי את הכוס קפה שלי, ונרגעתי...

אבל אז, שמעתי את זה: (רעש בום חזק) זה היה כאילו שמשהו ענק נפל. זה הגיע מלמעלה, מכיוון החדר של גרייס.

רצתי לראות מה קרה, וכשהגעתי, נדהמתי לראות: כל המיטה שלה היה הפוכה לצד השני.

מה לעזאעזל קרה פה? איך זה הגיע למצב כזה? היו לי כל כך הרבה שאלות.

אבל אז, ראיתי דבר אחד, דבר שאני לא יכול לומר בבירור שהוא מה שגרם לכך, אבל אני כן יכול להגיד, שזה כמעט זה בבירור.

ליד המיטה ההפוכה, היה ציור בצבע אדום על הרצפה. זו הפעם הראשונה שאני רואה את הציור הזה. אבל היה שם ציור, של עין.

זה היה מטריד, אני לא בטוח מה זה היה, אבל הצבע היה טרי, אני לא הצלחתי להבין מה זה היה. אז אני צילמתי תמונה של הציור בטלפון שלי, וסידרתי את החדר שלה וניקיתי הכל.

-עצירה-

זה היה כבר ערב, גרייס ישבה על הספה ושיחקה עם דורותי, אני הכנתי ארוחת ערב.

"גרייס?" "כן אבא?", "אני רוצה שתשני בחדר שלי היום, בסדר?".

גרייס זזה באי נוחות. "מה קרה? הכל בסדר?" שאלתי בדאגה. "אני... לא בטוחה שדורותי רוצה את זה..."

עצרתי לרגע לחתוך את הירקות. "מה זאת אומרת?"

"אבא, היום דורותי אמרה לי משהו..." היא אמרה בלחש. "אמרה משהו? מה היא אמרה?" שאלתי אותה ברוגע, ידעתי שזה הכל בראש שלה, שכל הדיבורים עם דורותי זה בסך הכל משחק בינה לבין הבובה שלה.

"היום דורותי אמרה לי, שזה חשוב שאני אישן בחדר שלי..." קפאתי.

"חשוב..? למה זה חשוב? אני בטוח שדורותי תסכים שתשני איתי היום".

"לא!" גרייס צרחה. "דורותי אמרה שזה חשוב אז ככה זה יהיה!". היא רצה לחדר שלה עצבנית.

אוי, מסכנה, מתי כל זה כבר יגמר, והיא תתגבר על הבעיה הזאת...

-עצירה-

נכנסתי למיטה, היה מאוחר, בסביבות אחד בלילה, גרייס כבר מזמן ישנה, ואני מוכן להרדם.

עצמתי את העיניים, ונרגעתי...

אבל אז שמעתי את זה, זה היה אותו הרעש ששמעתי היום, אותו הרעש החזק. אבל עכשיו.. זה לווה בצרחה של גרייס.

רצתי לחדר שלה, ומה שראיתי, היה מחריד...

ראיתי את אותו הציור, וראיתי את המיטה של גרייס שוב פעם הפוכה, אבל הפעם, מתחת למיטה, שמעתי אותה, שמעתי את גרייס צורחת.

הרמתי את המיטה, וגרייס שכבה שם, מבועתת.

"גרייס! מה קרה לך!". היא לא יכלה להפסיק לבכות ולצרוח. "גרייס! הכל בסדר! אני פה!". כלום לא עזר, היא צרחה, היא השתוללה.

אבל אז ראיתי את דורותי, ומיד הבאתי לה אותה. לאט לאט, הבכי נחלש, והיא התחילה להרגע...

-עצירה-

הייתי עם גרייס למטה בסלון, הכנתי לה כוס גדולה של תה, בשביל שתרגע.

"גרייס, מה קרה שם? בבקשה תסבירי לי." התחננתי להסבר, הפעם הדבר הזה פגע בבת שלי, ואני לא מוכן שזה יעבור ככה.

"אני.. אני ישנתי... ואז, פתאום המיטה התהפכה, ואז אתה הלכת.. ואז, ואז באת..."

"רגע רגע, את חייבת להרגע. מה אמרת לגבי זה שהייתי שם ואז הלכתי?"

אתה... אתה היית לי בחדר כשהמיטה התהפכה, ואז אתה הלכת, וחזרת שוב אחרי זה והפכת את המיטה..."

אני עצרתי לרגע הכל. אני יודע שלגרייס יש בעיה של דמיון מאוד פורה, אבל מה שהיא אמרה היה מוזר. אף פעם היא לא אמרה דבר כזה...

"טוב, גרייס, הכל בסדר, מה שחשוב, זה שאת בסדר."

"עכשיו, אני רוצה שתשני איתי בחדר הלילה, במיוחד אחרי מה שקרה עכשיו."

"טוב... בסדר.." אבל למרות הכל, יכולתי לראות בעיניים שלה, שמשהו לא בסדר. כאילו שהיא לא מספרת לי משהו.

"גרייס, את בטוחה שסיפרת לי הכל?" גרייס היא לא ילדה שמשקרת, היא מעולם לא שיקרה לי על דבר, אפילו לא הסתירה אמת.

"טוב, אני מצטערת שלא אמרתי את זה אבא. אבל, דורותי היום אמרה לי עוד משהו.." "גרייס, אני לא כועס עלייך. מה דורותי אמרה לך? זה חשוב."

"דורותי אמרה לי, שאני מוזמנת למסיבת תה". "מסיבת תה?" גיחכתי "אבל מה הבעיה? היו לך כבר הרבה מסיבות תה עם דורותי, לא?". "כן, אבל הפעם, היא אמרה לי שזאת תהיה האחרונה..."

אני מודה. אני פחדתי, לא הבנתי מה הכוונה, אבל ידעתי, שזה הכל במוח של גרייס, כפי שכבר אמרתי. כל דבר שהבובה אומרת, זה דבר שגרייס חייבת לעשות, ואם היא לא תעשה, דורותי לא תרצה לשחק איתה יותר. ידעתי שכל דבר שהבובה שלה אומרת לה, זה פשוט הדרך של גרייס לפרש את מה שעובר לה בראש.

"גרייס, כשאת אומרת שזאת מסיבת התה האחרונה, למה את מתכוונת." "היא אמרה שאחרי זה.. אני פשוט אראה את הכל... שחור..."

קפאתי במקום, הרגשתי צמרמורת בכל הגוף. זה נמאס לי, החלטתי שאני עושה משהו. גרייס חייבת טיפול יותר רציני, יותר אינטסיבי.

אני לא יודע למה, אבל כנראה שמהבהלה והשעה המאוחרת, יצא שהתקשרתי למשטרה. אני מסרתי את הכתובת, ועשיתי הכל.

אמרתי לגרייס לחכות איתי בסלון, וחיכינו ביחד, עד ששמעתי דפיקות בדלת.

אבל הדפיקות? לא היו דפיקות, אלה היו חבטות. חבטות עוצמתיות בדלת. והדבר היחיד שאני זוכר מאותו אירוע, הוא שוטרים חמושים, נכנסים אליי הביתה, לוקחים את גרייס, מרססים עליי גז פלפל, ואז קיבלתי חבטה בראש.. ממשהו שאני לא בטוח מה הוא. אבל זה, היה הזיכרון האחרון שלי מאותו אירוע.

-עצירה-

התעוררתי, אבל הפעם, זה לא היה במיטה שלי, התעוררתי במיטת מתכת כואבת, בחדר מצחין, ומולי, עומדת אישה בלונדינית, בגובה בינוני, עם משקפיים על העיניים, לבושה בחלוק של מדענים, ומחזיקה פנקס ועט.

"מר האופמן, קמת?" "מה... מה קורה פה...?" "איפה אני? מי את? איפה גרייס?"

"מר האופמן, אני יודעת שאתה עכשיו מבולבל, ולא מבין מה קורה פה, אבל אני מבטיחה לך, שאם תתן לי כמה דקות, אני אסביר לך הכל."

"אוקיי.. אבל אני רוצה אחרי זה לראות את גרייס." אמרתי לה בבלבול, עדיין מנסה להבין מה לעזאעזל קורה פה.

"את זה... אני לא יכולה להבטיח לך."

"מר האופמן, ככה קוראים לך, נכון?" עניתי בחיוב.

"לי קוראים אלכס, ואתה חייב להבטיח לי שתתייחס לסיפור שאני אספר לך ברצינות מוחלטת". הנהנתי בחיוב.

"מר האופמן, אולי זה ישמע לך מוזר, אבל.. אתה מאובחן כחולה פסיכיאטרי. אתה שהית בבית כלא פסיכיאטרי במשך כעשר שנים. עד.. שהצלחת לברוח.

כמה שנים מאוחר יותר, אתה חטפת תינוקת מהתינוקייה במחלקת היולדות של בית החולים צ'רלסון, בוושינגטון. לתינוקת קראו אנה, אבל אתה מכיר אותה בתור גרייס. מאז, גידלת אותה, והמצאת לה דמות בובה דמיונית בשם דורותי.

הבובה דורותי, מעולם לא הייתה קיימת, היא הייתה בראש שלך, ככה מתמיד.

כל פעם שגרייס עשתה משהו שדורותי אמרה לה לעשות? זה אתה אמרת לה.

כל פעם שהיא לא הסכימה לישון איתך? היא פחדה ממך, כי היית משתגע בלילות.

כל פעם שהיא הייתה במסיבת תה עם דורותי? זה היה איתך.

אתה חייב להבין שאנחנו רוצים רק בטובתה של גרייס, היא עכשיו בידיים טובות".

-עצירה קטנה-

אני... הזדעזתי, לא האמנתי לזה, לא רציתי להאמין. זה מסביר כל כך הרבה דברים, כל כך הרבה מקרים, כל כך הרבה פחדים.

אני בעצם, לא אבא של גרייס?

אני בעצם, פסיכופת, שלא זוכר כלום?

אני בעצם, דורותי?

©הזכויות של כל הקריפיפסטות המוצגות באתר זה שמורות לכותבים המקוריים שלהם - אין להפיץ/ להקריא/ להעתיק את התוכן ללא אישור המפרסם. לפרטים נוספים: tomerc2712@gmail.com©