Společenský rozvoj

*Setkali jste se někdy s rodiči kamaráda a zjistili jste, že váš kamarád je v podstatě miniaturní podobou své matky?  Nejen proto, že mají oba hnědé vlasy nebo špičatý nos.  Jde o to, jak mluví, jak oba rádi dělají hloupé slovní hříčky, o jejich postoje a názory.  Teď je otázka: Kolik z této podobnosti je genetické a kolik je jen funkcí toho, že váš kamarád vyrůstal se svou mámou a v podstatě se naučil být člověkem tím, že ji pozoroval?  To je stará otázka: příroda, nebo výchova?  Přirozenost je ta část lidského chování, která je biologicky podmíněná a instinktivní.  Když se vám dítě přichytí na prst a nechce se pustit a je to v podstatě ta nejroztomilejší věc na celém světě, není to proto, že by se to naučilo - je to přirozené.  Spousta lidského chování však není instinktivní - místo toho vychází z toho, jak jste vychováváni.  Výchovná část chování vychází z lidí a prostředí, ve kterém jste vyrůstali.  A právě tuto druhou část - sociální prostředí, které určuje lidské chování - sociologové obvykle zkoumají a mají o ní mnoho různých teorií.*

Do značné míry rozvíjíme svou osobnost a poznáváme společnost a kulturu prostřednictvím sociálního procesu, který se nazývá socializace.  Zní to důvěryhodně, že?  Ale co se stane, když kolem sebe nemáte žádné lidi?  Sociální izolace hodně ovlivňuje náš emocionální a kognitivní vývoj.

**Případová studie sociologa Kingsleyho Davise o Anně:** V zimě roku 1938 vyšetřoval sociální pracovník oznámení o zanedbání péče o dítě na malé pensylvánské farmě a našel v kůlně ukrytou pětiletou holčičku.  Tou pětiletou dívkou byla Anna.  Rodina, do které se narodila, ji nechtěla a prvních šest měsíců jejího života ji předávali z domu do domu mezi sousedy a cizími lidmi.  Nakonec skončila v kůlně bez kontaktu s lidmi, kromě přijímání potravy.  Kingsley Davis Annu pozoroval několik let po její záchraně a napsal o dopadech této výchovy na její vývoj.  Když byla Anna poprvé zachráněna, neuměla mluvit ani se usmívat a vůbec nereagovala na lidskou interakci.  I po letech výchovy a lékařské péče byl její duševní vývoj v osmi letech nižší než u typického dvouletého dítěte.  Jedná se o příběh se smutným začátkem i koncem.  Anna zemřela ve věku 10 let na poruchu krve.  A Davisova studie o tom, jak izolace ovlivňuje malé děti, byla jen jednou z mnoha, které ukázaly, jak nedostatek socializace ovlivňuje schopnost dětí rozvíjet jazykové schopnosti, sociální dovednosti a emoční stabilitu.

O tom, jak se vyvíjí naše osobnost, kognitivní schopnosti a morální chování, existuje mnoho různých teorií, z nichž mnohé pocházejí od našich sourozenců ze společenských věd - psychologů.  Například Sigmund Freud.  Určitě jste o něm slyšeli: Rakušan?  Měl rád doutníky? Vynalezl obor psychoanalýzy?  Jedna z jeho hlavních teorií se týkala vývoje osobnosti.  Myslel si, že se rodíme s něčím, čemu se říká id.  Id si můžete představit jako nejzákladnější nevědomý pud - touhu po jídle, pohodlí, pozornosti.  Dítě ví jen to, že chce TO a bude křičet, dokud to nedostane.  Pak se ale vyvine ego a superego, které id vyvažují.  Ego je hlas rozumu, vaše vědomá snaha krotit id, které hledá potěšení.  A vaše superego je tvořeno kulturními hodnotami a normami, které si osvojujete a jimiž se řídí vaše rozhodnutí.  Pokud je tedy id ďáblem na vašem rameni, superego je andělem na druhém rameni a ego je prostředníkem, který zasahuje, když se anděl a ďábel začnou hádat.  Mnoho Freudových prací neprošlo zkouškou času, ale jeho teorie o tom, jak společnost ovlivňuje náš vývoj, ovlivnily téměř každého, kdo zkoumal lidskou osobnost.  Patří mezi ně i švýcarský psycholog Jean Piaget, který na počátku 20. století strávil velkou část své kariéry studiem kognitivního vývoje.  Při zkoumání způsobů měření inteligence dětí si Piaget všiml, že děti podobného věku mají tendenci dělat podobné chyby.  A to Piagetovi naznačilo, že existují čtyři různá stádia kognitivního vývoje.

První stadium: DOTÝKEJTE SE VŠEHO!  Děti poznávají svět tak, že chytají věci a strkají si je do pusy.  Tuto zvědavou, slintavou interakci se světem Piaget nazval senzomotorickým stadiem - vývojovým stupněm, kdy jsou všechny poznatky založeny na tom, co lze vnímat smysly.  Kolem 2. roku věku dítěte přechází do dalšího stádia, známého jako předoperační stádium.  V této fázi se děti naučily používat jazyk a začínají klást otázky, aby se dozvěděly o světě, a ne jen chytat věci.  Nyní již dokáží o světě přemýšlet a využívat svou představivost - což vede ke hře na předstírání a k porozumění symbolům.  Přemýšlení o světě je však do značné míry omezeno na to, jak o světě přemýšlejí ONI.  Děti v předoperačním stadiu jsou dost egocentrické; když si rády hrají s vláčky a vy se jich zeptáte, co nejraději dělá jejich táta, pravděpodobně vám odpoví, že si také rád hraje s vláčky.  Teprve ve fázi konkrétních operací, kolem šesti nebo sedmi let, se u nich rozvíjí schopnost vnímat perspektivy jiných lidí a začínají si vytvářet příčinné souvislosti mezi událostmi ve svém okolí.  A ve formálním operačním stadiu, přibližně ve 12 letech, začínají podle Piageta děti myslet abstraktně a používat logiku a kritické myšlení.  Americký psycholog Lawrence Kohlberg později rozšířil Piagetův model kognitivního vývoje o stádia morálního vývoje.

 V podstatě děti začínají chápat, co je "správné", v takzvaném předkonvenčním stadiu, kdy je správné jen to, co jim osobně připadá dobré.  Poté přejdou do konvenčního stadia, kdy je správné to, co jim společnost a lidé kolem nich říkají, že je správné.  A nakonec děti skončí v postkonvenčním stadiu, kdy začínají uvažovat o abstraktnějších etických pojmech, než je jen dobro nebo zlo.  V raném věku si tedy dítě neuvědomuje, že vzít si v obchodě tyčinku, kterou chce, je špatné - prostě ji chce.  Pak je ale kombinace společenských norem a pokárání od rodičů přesvědčí, že krást je špatné, bez ohledu na to, jak moc tu tyčinku chtějí.  A časem se naučí, že morálka má šedé zóny; krádež je špatná, pokud je to jen pro zábavu, ale může být považována za méně špatnou, pokud kradete, abyste uživili rodinu.  Nakonec děti dospějí do bodu, kdy jsou schopny přemýšlet o věcech, jako je svoboda a spravedlnost, a uvědomí si, že společenské normy o tom, co je správné, nemusí být vždy v souladu s těmito zásadami.  Jistě, zákony zakazující krást sladkosti mohou být spravedlivé, ale co zákony, které říkají, že se mohou ženit jen určití lidé?  Je něco správné jen proto, že je to zákon?

Váš názor na tuto otázku může záviset na vaší socializaci.  A na vašem pohlaví.  Carol Gilliganová, americká psycholožka, která začínala jako Kohlbergova výzkumná asistentka a spolupracovnice, zkoumala, jak dívky a chlapci prožívají tato stadia odlišně.  Uvědomila si, že Kohlbergovy původní studie se účastnili pouze muži - což mohlo jeho zjištění zkreslit.  Když výzkum rozšířila a zkoumala děti mužského i ženského pohlaví, zjistila, že chlapci mají tendenci klást důraz na formální pravidla, která definují, co je správné a co špatné - což nazvala perspektivou spravedlnosti.  Zatímco dívky měly tendenci zdůrazňovat roli mezilidského uvažování v morálních rozhodnutích - což nazvala perspektivou péče a odpovědnosti.  Gilliganová tvrdila, že tyto rozdíly vyplývají z kulturního podmiňování, které dívky dostávají, aby naplňovaly ideály ženskosti.  Domnívala se, že dívky socializujeme k větší péči a empatii, což ovlivňuje jejich morální interpretaci chování.

Další teorie sociálního vývoje, na kterou se chci zaměřit, pochází od amerického sociologa George Herberta Meada, který byl jedním ze zakladatelů sociologického paradigmatu, o němž jsme hovořili před několika díly, známého jako symbolický interakcionismus.  Jeho práce se zaměřovala na to, jak se vyvíjí naše "já".  Co tvoří "já", které je vám vlastní?  Rodíte se s nějakou vrozenou jiskrou "já"?  Podle Meada ne!  Místo toho se domníval, že na to, kým jsme, přicházíme prostřednictvím druhých lidí.  Veškeré sociální interakce vyžadují, abyste se viděli tak, jak by vás mohl vidět někdo jiný - což Mead popsal jako "převzetí role druhých".  V první fázi vývoje se podle Meadova modelu učíme napodobováním - sledujeme, jak se chovají ostatní, a snažíme se chovat jako oni.  Vidíte, jak se vaše maminka usmívá na souseda, a tak se usmíváte také.  A Mead vypozoroval, že jak děti stárnou, přecházejí do nového stadia - hry.  Spíše než na napodobování maminky si třeba hrají na maminku a starají se o panenku.  Převzetím role "maminky" nebo "tatínka" si dítě představuje svět z perspektivy svého rodiče.  Další vývojovou fází je fáze hry, kdy se děti učí přebírat více rolí v jedné situaci.  Co to má společného s hrami?  No, hry používají pravidla a normy a vyžadují, aby děti samy přijaly určitou roli a rozvíjely ji v reakci na role, které přijímají ostatní.

Týmové sporty jsou toho skvělým příkladem.  Když hrajete fotbal, musíte vědět nejen to, co uděláte vy, ale také to, co udělají vaši spoluhráči a soupeři.  Pokud jste někdy byli tím dítětem, které nakonec na fotbalovém hřišti běželo špatným směrem, protože jste si neuvědomili, že míč přešel do jiného držení, víte, jak důležité je předvídat, co udělají ostatní.  Poslední fáze podle Meadova modelu nastává, když se naučíme zastávat více rolí v různých situacích.  V této fázi zvažujeme své já a své jednání ne podle jedné konkrétní role, ale podle "zobecněného druhého" - v podstatě podle projevu všech norem a očekávání naší kultury.  Možná jste si všimli, že všechny tyto teorie se zaměřují na dětství.  Znamená to tedy, že vaše osobnost je pevně daná, jakmile dosáhnete osmnácti let?  Ne, to rozhodně ne.  Jak vám řekne každý, komu je více než 18 let, člověk roste i po střední škole.

A proto další teoretik, psycholog německého původu Erik Erikson, přišel s vlastní osmistupňovou teorií vývoje, která jde od dětství až po stáří.  Tato stádia založil na klíčových výzvách každého období života.  Když jste například batole, je vaší největší výzvou získat to, co chcete - nebo jak říká Erikson, získat samostatnost, což vám pomáhá budovat dovednosti a důvěru ve své schopnosti.  Ale jakmile jste mladý dospělý, máte autonomie dostatek.  Nyní je větší výzvou rozvíjení intimních vztahů.  Zamilovat se, najít si přátele - to je důvod, proč se na to zaměřuje každý sitcom o dvacetiletých.  A jeho seznam pokračuje.  Každá životní etapa od narození až po smrt se vyznačuje různými očekáváními, která ovlivňují to, co považujeme za ukazatele sociálního vývoje.

Stěhování, svatba, děti - to všechno jsou společenské markery sociálního vývoje v dospělosti.  Ale ať už se tak cítíte, nebo ne, dospělost přijde pro nás všechny - a je to vaše socializace, která určí, jak přesně budete plnit roli "dospělého".  Příští týden si povíme o různých prostředcích socializace, které utvářejí to, kým nakonec skutečně jsme.  Dnes jsme se seznámili se sociálním vývojem, počínaje rolí přírody a výchovy při ovlivňování vývoje člověka.

Mluvili jsme o sociální izolaci a o důležitosti péče a lidské interakce v raném věku pro správný emocionální a duševní vývoj.  Poté jsme si povídali o pěti teoriích vývoje: Freudovo Id, Ego a Superego, Piagetovy čtyři fáze kognitivního vývoje, Kohlbergovy a Gilliganovy teorie morálního vývoje, Meadovu teorii sebe sama a teorii životních fází Erika Eriksona.