Iwris

Dračice Iwris prochází v cyklech různými stádii. Základní forma je viditelná na hlavním obrázku.
Při **zrození** je dračice průzračně modrá s pískově zbarveným břichem a je prosta hřívy i rostlinstva. Ploutev u předních nohou je větší a zcela překrývá opeření. Ploutev také nahrazuje ocasní pera. Plamen se nachází pouze na konci ocasu ve formě jiskry, která je chráněná bublinkou.
V **další fázi** se dračice vzhledem postupně přibližuje její základní formě. Ploutve se zmenšují a jsou postupně nahrazeny opeřením, Nejprve ztmavne břicho a tělo se přes tyrkysovou barvu mění postupně na zelenou. Roste ji hustá hříva a postupně i rostlinstvo (dubové a lipové listy, vrbové pruty). Plamen na konci ohonu se postupně rozrůstá až v poslední fázi pohltí celou dračici.
V této **poslední fázi** je dračice zcela černá s plameny po celé hřbetní části. Pak následuje smrt a znovuzrozením z popela začíná nový cyklus.
**Cykly** mohou být různě dlouhé a mohou trvat několik hodin, ale i několik let.
Dračice je také spjatá se čtyřmi **živly**, z nichž zemní a vodní živel dokonale ovládá. S jejich pomocí udržuje harmonii ve své základní formě, ale také ve svém okolí.

## Legenda

Každé jaro, v den kdy začaly kvést sněženky, chystaly se oslavy na uvítání dračice Iwris. Ta obletěla celý svět a dotýkala se země, aby ji probudila k životu a rozpustila sněhovou přikrývku. Oslavy probíhaly celý týden a elfové i lidé vycházeli ze svých domů bos a dotýkali se půdy, aby ji pomohli probudit dřímající život. Tanec byl nedílnou součástí vítání dračice, stejně jako buzení medvědů ze zimního spánku, pokud se dosud neprobudili sami.

Dračice pomáhala lidem, elfům i všem ostatním už od počátků věků. Sama si ale nejvíce oblíbila právě národ lesních elfů. Měli totiž největší nadání pro soužití s přírodou a dokázali se o půdu starat s pečlivostí a úctou jim vlastní. Nejraději měla druidy, kteří vedli svůj národ touto cestou, avšak jen velmi málo z nich ji mohlo opravdu spatřit. Pokud se tak stalo, velmi se lišily popisy dračice. Někteří tvrdili, že je zelená jako samotný les, i bohaté větve že rostou ji ze zad. Na konci dlouhého pernatého ohonu, že plamen ji hoří a ona jím rozpouští led a v létě ohřívá obilí aby zezlátlo. Jiní zase říkali, že průzračně je modrá, jako obloha či čistá voda, jen břicho je světlé jako říční písek. Na ohonu, že zase ploutev viděli a zářící bublinku, která prý slunce na jaře přináší, aby zahřálo zemi pod sebou. Našli se ale i takoví, kteří hlásali, že Iwris je černá jako noc a v plamenech celé její tělo se koupe. Všichni se však shodli na tom, že na konci tlamy zahnutý zoban má, dva šroubovité rohy nahoru stočené, dlouhé téměř hadí tělo bez křídel a čtyři kratší nohy které ji však nenesou. Dračice se vždy pohybovala vzduchem, kde se vznášela svou záhadnou silou. Nikdo také nepochyboval o její moudrosti.

A tak to plynulo mnoho let, až do dob, kdy si lidé i elfové stavět honosná sídla začali a počaly šarvátky kolem majetku. Nejednou se stalo, že někdo jinému stodolu vypálil. Iwris se vždy ukázala a aby neštěstí na své milované půdě zabránila, pomáhala všemi silami požáry uhasit. Někteří se poučili a omlouvali se moudré dračici, jiní ale ne.

Jednoho parného letního dne, kdy období sucha trápilo krajinu, jeden ze závistivých elfů, rozhodl se uškodit velkomožným pánům a s úmyslem zapálil pracně vytěžené dřevo na stavbu další pevnosti. I vybral si velmi špatný den pro svůj čin, protože vítr rozfoukal oheň na blízký les i pole, včetně jeho vlastní dosud nesklizené úrody. V tu chvíli vzpomněl si elf na dračici a začal ji volat jménem a pokorně plačky prosil o pomoc. Iwris nemohla se dívat, jak les mocným tempem zachvacují plameny a zjevila se nad tou spouští.

“Spoléháte se na mou sílu, ale vašim zaviněním nevinní umírají. Stromy o které máte pečovat a každé jaro volat jejich mízu, nechali jste úmyslně hořet!” zlobila se dračice, a ze zelených očí ji kanuly slzy.

“Pomohu vám, nenechám les zemřít, avšak sami pocítíte následky svých činů.” řekla dračice shromážděným elfům a začala hasit požár. Ani její magie ale příliš nepomáhala. Ze sucha kolem se ji nedařilo přivolat déšť a na vzdálené oblaky nedosahovala. Její vzdušná magie nebyla dost silná, aby požár zadusila. Iwris ale bojovala ze všech sil. Plamen na konci jejího ohonu se rázem rozšířil a začal spalovat její šupiny. Dračice zařvala a vyletěla o něco výš, aby vlastním plamenem nepřiživovala požár pod sebou. Oheň se dál rozpínal, dokud nepohltil celou dračici. Ta se chvíli vznášela obklopena plameny. Její slzy už nestačily kanout, jak rychle je žár vysušoval. Dračice zavřela zelené oči a s posledním jejím výkřikem se před očima elfů rozpadla v šedavý popel. Než její prach dopadl na místo, kde byl požár založen, spustil se z nebe prudký liják. Provazce vody se vsakovaly do země a promáčely spáleniště i jeho okolí.

Nikdo už neviděl, jak se průzračně modrá dračice znovuzrodila a jiskrou přivolala zpět slunce. Už nikdy více se nikomu neukázala.

Elfové oplakávali ztrátu Iwris, ale ani jejich smutek nebyl věčný. Časem na svou patronku zapomněli stejně jako na důvod pro jarní oslavu. Postupující dobou opustili také lesy a poslední druidy, kteří stále věřili na sílu přírody. Jen jizva v krajině, nazývaná Pustatina, byla neustálou připomínkou legendy o dračici, která nosila jaro.