Beavatástól kezdve

## Második esélyek

Miután kora reggel (Khes 22.) a harcedzettnél hagyták a Veres Ligetben talált ládát, Ishi úgy döntött ránéz a Mystra szentély ispotájában gyógyuló társaikra - Thulayére és Lunanre - majd velük csatlakozik a szertartáshoz, mikor azok magukhoz tértek. Ekképp Tastar, Venarius, Drífa és Tia mentek az Elhárítás központjául szolgáló Vastoronyba, ahol egy féltünde fogadta őket hivatalos hangnemben, és az alagsorba vezette a társaságot. Odalent Provus parancsnok várta hőseinket, akiket egy terembe vezettek, melyet egyedül egy közepén lévő, halványan ragyogó mágikus kör, sárgás fénye világított meg. Az asimar elmagyarázta nekik, a korábban említett eszközök megkötései mellett, előnyeik is származnak abból, hogy együttműködnek az Elhárítással. Például Ardomil környékén közvetlen segítséget kérhetnek a szervezettől, valamint az azáltal adott megbízásaik során kapott jutalmuknak csak negyedét; teljesen saját feladatvállalásaik nyereségét pedig egyáltalán nem kell befizetniük a közös kincstárba. Ezzel úgy tűnt, Drífát aránylag meggyőzte; majd kifejtve a csapat kiszámíthatatlan erejét uraló eszközök természetét, a többiek is egy fokkal kiegyensúlyozottabbnak találták a helyzetet - mivel azt mondta, nem lesznek többé teljesen összeláncolva.

Végül a parancsnok arra kérte őket, hogy egymás után álljanak a mágikus körbe, és őszintén válaszoljanak feltett kérdéseire. Először alapvető információkra volt kíváncsi, kezdve hőseink nevével, származásával, hivatásával, és más közösséghez való kötődésükkel. Azok után, pedig az Elhárítást jobban érintő témák iránt érdeklődött: milyen szándékkal vannak Ardomilban, kapcsolatban állnak-e másik síkokkal, vagy szövetségben nagyhatalmú lényekkel, és rendelkeznek-e mágikus képességgel. Drífa és Venarius nem tudott meg sok újat egymásról - lévén, már jó ideje együtt vándoroltak a mutatványos csapatban. Tisztában voltak az asszony Hasvik melletti törzsének eltűnésével északon, és felnőtt fiának létével, valamint az ördögsarj egykori tolvaj életmódjával, Pedras napsütötte kikötőjében. Tiával kapcsolatban, pedig megerősítést nyert, hogy a Harstrondtól délre levő Árnyerdő tündéi közül csatlakozott hozzájuk. Egyedüli meglepetést genázi utitársuk okozott, akit addig Tastar Ibn Zil néven ismertek.

A szerzetest igazából **Nasim**nak hívták - és ami azt illeti, sok minden más volt előbbin kívül. Bevallotta, hogy csalt, lopott, hamisított és gyilkolt; származási helyétől, Markaz déli városától indulva, Nosveth földrészének egész középső részén. Mikor Provus jobban kikérdezte bűnlajstromát, az is kiderült, hogy egy ismeretlen szervezet, még Venarius elrablásával is megbízta utitársukat. A parancsnok nem marasztalta el a genázit - megjegyezve, hogy például Tzaliq múltja sem volt makulátlan - de figyelmeztette, mostantól kerülje a törvényszegést. Végezetül, az asimar egy régi ismerőse szavaival zárta a szertartást, miszerint "Jobb, ha az ember nem hisz senkinek, de hisz mindenkiben". Azzal a féltünde négy karperecet hozott elő, melyek úgy látszott tiszta vasból vannak, és egy-egy halványlila követ foglaltak beléjük, amit mágikus vésetek öveztek. Ezeket egyenként feltette hőseinkre, akik némileg múlni érezték az addig őket kerülgető rosszullétet, mely tűnékenységükhöz volt köthető. Azután Provus elmondta, hogy várja őket első megbízásuk, amihez Tzaliqkal kell találkozniuk a Külső Körben lévő szálláshelyen.

Így, a csapat három tagja, Ardomil keleti kapuja felé vette az irányt, míg Tia, visszament az ispotályba, ránézni Lunanre, illetve szólni Ishinek. A szentélybe érve látta, hogy Thulaye magához tért, ezért mondta, hogy induljon csak el a félszerzettel - hiszen azok ketten még úgyse vettek részt az Elhárítás szertartásán. Ekképp hátrahagyva a farkasára vigyázó tündelányt, elmentek a Vastoronyba. Ott hasonlókon kellett átesniük, mint korábban társaiknak, de több új dolgot is megtudtak egymásról, addigi felületes ismeretségükből kifolyólag. Szóba került Ishi nagy családja, kikkel Talmog zöldellő felföldjén élt, míg lovagi erények reményében el nem szökött, és magát valamelyest Sún istennő hitvallásához nem kötötte. A félszerzet pedig megtudhatta Thulayéről, hogy Nosveth földrészétől délre született egy törzsben, aminek az általuk látott hiénaszellem volt a védelmezője. Provus egy általánosan megfogalmazott kérdéséből, pedig az is kiderült, hogy Warabii valamilyen módon saját erejét is átadja olykor a lánynak. Ishi ezt nem egészen értette - az asimarral ellentétben, aki figyelmeztette Thulayét, hogy az ilyen hatalom veszélyes, ha nem tud önuralmat gyakorolni.

Mialatt ketten átestek a beavatáson, Drífa, Venarius és - immár ismert igazi nevén - Nasim, az Elhárítás keleti kapuhoz közeli szálláshelyéhez értek. Tzaliqot egyelőre nem látták, viszont megpillantottak néhány páncélos alakot, kik az elszórtabb külvárosi házak közt, egy tisztás széléről figyelték közeledtüket. Bosszúságukra, Drífa éjjeli kérőit, a lovagokat ismerték fel bennük, amint azok dölyfösen megindulnak feléjük. Vezetőjük jelezte, hogy készüljenek a párbajra, melyről hőseink megpróbálták lebeszélni a kissé kótyagosnak tűnő, de kétszeres számfölényben lévő társaságot. Nem tudtak azonban józan eszükre hatni - vagy legalábbis hangadójukéra - így hamarosan két háromfős csapat feszült egymásnak a városszéli tisztáson. A nyögvenyelős csetepaté akkor dőlt el, mikor több lovag lesérült, Nasim pedig varázslattal, a lábánál fogva levegőbe emelte vezetőjüket, így téve azt harcképtelenné, és törve meg az ellenfél morálját. A kompánia és **vran Albrekt** nevű felbujtójuk, azt követően válogatott berrik káromkodások közepette elkotródott, és szinte tudat alatt, messziről elkerülte az épp a városból érkező Ishit és Thulayét.

A tisztásról visszamenve a Tzaliqkal való találkozás helyére, ott is találták a tabaxit, aki kajánul vigyorgott magában, mellette tavaszi napfényben sütkérező térváltó macskájával. Megköszönte a háztetők vonala fölé röpített lovag nyújtotta látványosságot, majd jelenlévő hőseinkkel megindult az országúton kelet felé. Elmagyarázta, hogy nagyjából egynapi járóföldre, rejtélyes lopásokat kell felderíteniük, melyek rontják a közeli fogadó megítélését, és látszólag nem egyszerű rablókhoz köthetőek. Aztán megkérdezte, mit tudtak meg egymásról a beavatás alatt, és ő is elmondott magáról néhány dolgot, amikor faggatni kezdték. Úgy látszott azonban, hogy a csapat nagy része nem akar beszélni a Vastoronyban történtekről, mintha csak el akarták volna nyomni, akár egy rossz emléket. Ekképp - egy hamar hárított számonkérést leszámítva - Venarius sem firtatta Nasim árulásának lehetőségét, és a többiek is nagyrészt kínosan hallgattak az út során.

## Tűnékeny tettesek

Tia órákkal később indult el, mikor farkasa lassan magához tért, és elvitte az Elhárításhoz, hogy az állat is kapjon egy ráillő karperecet. Menet közben összefutott Serillel, a tünde gyógyítóval is, aki hőseinket kereste, mert az elmúlt nap, készített pár üvegcse főzetet, ami lassaíthatja a sérüléseikből áradó élőholt kórt. Így Tia, azokat magához véve, tájékozódott az Elhárításnál társai hollétéről, majd a többiek után ment, akik addigra már jócskán félúton jártak, és különös nyomokra lettek figyelmesek. Nasim és Drífa, sötét, olajszerű foltokat vett észre az aljnövényzetben, amik egy útmenti tisztás környékén sűrűsödtek, ahol egy valamikori udvarház alig derékmagasságú romjait pillantották meg. Úgy ítélték azonban, hogy rájuk esteledne ha tüzetesebben szétnéznének, ezért Tzaliq javaslatára, tovább indultak a lopások miatt megromlott hírnevű fogadó felé. A tabaxi szerint soha nem ártott előre tájékozódni a megoldandó helyzetről - vagy ahogy ő fogalmazott, az elejtendő vadról.

Az Elhárításnak benyújtott panaszból ugyanis annyi derült ki, hogy az emberek ismeretlen mágikus lényeket okolnak - ezért került a megbízás az Ardomilt, és környékét felügyelő szervezethez. E híresztelés megerősítést nyert, mikor megérkeztek a Pristan, illetve az észak felé vezető országutak elágazásánál lévő fogadóhoz, mely az **Árnyas Tölgy** névre hallgatott. Beszélvén a fogadóssal, kiderítették, hogy a helyieknek holmi gonosz manófélékkel - saját szavukkal: bukkancsokkal - gyűlt meg a bajuk, melyek a semmiből tűntek elő, majd szemvillanás alatt nyomuk veszett. A lények létére csak szemtanúk, és állítólag valami fekete szutyok utalt csíntevéseik helyszínén; mely ismeret alapján, hőseink számára megnőtt az útközben talált nyálka jelentősége. Mialatt ezeket fontolgatták, Tiára ráesteledett, és az útmenti erdőben húzta meg magát, egy helyenként romokkal tarkított tisztás mellett. Álma azonban nem volt teljesen nyugodt, mivel arra lett figyelmes, hogy a nagyon is valóságos, komisz, fekete fajzatok, a holmija közt matatnak, farkasát pedig, ragadós váladékukkal mozgásképtelenné tették.

Erről mit sem sejtve, többi hősünk éjszakára kivett egy szobát az Árnyas Tölgyben, és elköltötte kiadós vacsoráját. Miközben táplálkoztak és tanakodtak, Drífának feltűnt néhány kellemetlen küllemű törp egy másik asztalnál, akik az otthonához közeli narodin nyelvjárást beszélték. Az est hátralevő részében rajtuk tartották a szemüket, ugyanis harcos asszonyunk azt tudta kihámozni beszédükből, hogy nem kedves szándékkal keresnek valakit. A bukkancsokkal küszködő Tia, nagyjából ekkortájt próbálta egyiküket megkötözni, hogy kivallassa, mit akarnak. A nagyfejű, vézna csecsemőre emlékeztető, gülüszemű, hegyesfogú manó, azonban csak zavartan pislogott és rikácsolt a tünde szavai hallatán, látszólag szabadon-bocsátását követelve. Végül, míg Tia vele volt elfoglalva, több másik apróság is megjelent, és nekiestek. Cibálták a lány haját, harapdálták, és közben eloldották társuk kötelékét, majd, mint a rémült galambok siserehada, úgy elevickéltek, hogy a lány nyomukat se látta.

Reggelre virradólag (Khes 23.), a fogadóban éjszakázókat Tzaliq noszogatta indulásra, de Thulaye így is kicsit lemaradva csatlakozott hozzájuk. Az étkezőben még futólag látták a gyanús törpöket, de hőseink rögvest tovább is mentek, nekivágva a tegnap érintett romok mellett haladó országútnak. Azoknál aztán Tiába botlottak, aki nagy nehezen kiszabadította Lunant a bukkancsok nyálkájából, ami még saját lábbelijére is ráragadt. Tabaxi kísérőjük kissé derülve a pórul járt tündén, jelezte, hogy térváltó állatkájával bejárja a környéket, amíg ők az udvarház maradványaira összpontosítanak. Végül a társaság egy szűk nyílásra lelt, ami az egykori épület egészen jó állapotú alagsorába vezetett. Ha maguk a helyiségek nem is omlottak be, de a berendezésük teljesen tönkrement, és rengeteg helyen óriási fekete nyálkacsomók éktelenkedtek rajtuk. Egyikük, fáklyája révén véletlenül rájött, hogy a váladék nem csak ragadni tud, de van hogy olajszerű, és erősen gyúlékony. Ebből okulva, óvatosan átnézték a négy földalatti termet, és az egyik falában, az épület alapjain túlra vezető lyukat találtak.

Neki is veselkedtek kiszélesíteni a rést, hátha a bukkancsok odujára lelnek. A bontás közbeni ütések által, azonban egyszer csak repedés futott végig a falon, és kis híján Ishi alatt nyílt meg a padló. Az így újonnan feltárult üreg tele volt ragadós fekete nyálkával, amihez páran elkezdtek az alagsorban talált lomokat tapasztani, hogy lejáratot képezzenek. Ezalatt, a négy helyiséget összekötő folyosót szemmel tartó Nasim és Venarius, apró mozgó alakokra lett figyelmes. Azok után bóklászva, két hősünk kishamar macska-egér játékba keveredett a bukkancsokkal. Az ekképp keletkező zajnak utánajáró Ishi, végül kézre is kerített a többiekkel egyet a fura lényekből, de diadaluknak elejét vette, mikor hirtelen éktelen dördülés hallatszott a folyosóról. Midőn pedig összesereglettek megnézni mi történt, kavargó porfelhővel találták szembe magukat, és látták, hogy a rés amin lemásztak az alagsorba, beomlott.

Drífa és Nasim hozzáláttak eltakarítani a kőtörmeléket, ám előbbi hamar csúnyán köhögni kezdett. A genázi akkortájt pillanatott meg valamiféle narancssárga port az omlás egyes részein, ami nem tűnt természetesnek. Minek utána több hősünk is egyre nehezebben kapott levegőt, Nasim javasolta, hogy húzódjanak távolabb a törmeléktől - aztán népe sajátossága lévén, huzamosabb időre visszafojtotta a lélegzetét. Így evickéltek a nem rég felfedezett hátsó üreg felé, ahonnan egy kis barlangba ereszkedtek le. Addigra már hőseink fele félig eszméletlen volt - feltehetően valamilyen levegőbe került méregtől. Végül az új járat egy túlsó szegletét elérve, egy nagyon szűk felszínre vezető rést vettek észre, melyet Nasim, Venarius, és egy darabig Ishi, több méteren keresztül vértizzadva szélesítettek ki azzal, ami kezük ügyébe akadt. Mikor ezáltal, holtfáradtan ismét a szabad ég alatt találták magukat, már csak előbbi kettő volt talpon. Amint pedig szétnéztek az udvarház romjai melletti fák sora közül, az útmenti tisztáson égésnyomokat, és több, földön heverő, feketeruhás testet pillantottak meg.

## Visszatérő veszélyek

A mozdulatlan alakok csuklyájának takarásából, fakóvörös szem, szürkés bőr, és fehér hajszálak lógtak ki. Ha ezek alapján kétségeik lettek volna kilétük felől, a hegyes fül egyértelművé tette, hogy árnytündékkel volt dolguk. Miközben épp átkutatni készültek őket, észrevették Tzaliqot, amint megtépázottan piheg az egyik fa tövében, mellette térváltó kedvencével. Megtudták tőle, hogy a támadók rárontottak, amikor felderítette az udvarház környékét, és amíg az önvédelemmel volt elfoglalva, beomlasztották a romos pincébe vezető lejáratot, miután valamit behajítottak oda. A rajtaütést hűséges állatának köszönhetően túlélő sérült tabaxit támogatva, tüzetesebben szemügyre vették az árnytündéket, melyekből egyről kiderült, hogy még él. Nasim erélyes közbenjárása révén, igyekezték is kivallatni, de az nem szólalt meg a közös nyelven. Végül, dühösen sziszegve, saját népe szavaival mondott valamit; majd ruhája alatt, helyenként vörös alakzatok izzottak fel, egy pillanattal később pedig egy mágikus robbanás tört elő testéből, mely elemésztette őt, és megsebezte a közelében állókat.

Magukhoz térve a történtekből, Ishi és Nasim látták, hogy a tiszta levegő megtehette a hatását, ugyanis a többek úgyszint lassan feleszméltek. Tzaliq is kissé összeszedve magát, előkotort egy varázstárgyat holmijából, amivel segítségül hívta az Elhárítás erőit. Ennek hatására hamarosan melléjük teleportált a szervezet néhány ügynöke, köztük a hőseink által ajánlott gyógyítóval, az antari tündelánnyal, Serillel. Az gyorsan ellátta súlyosabb sebeiket, és megígérte, hogy mihamarabb készít egy ellenszert az árnytündéknél időközben talált bombákban lévő méreg semlegesítésére. Az anyagról pedig annyit állapított meg - tovább erősítve a támadók eredetére vonatkozó feltevéseiket - hogy valamilyen barlangi gombából készülhetett, amihez a xaldarin tündéknek van közvetlen hozzáférése. Mindezek tudatában, az Elhárítás ügynökeinek segítségével visszateleportáltak Ardomilba, a Vastorony mellé. Seril jelezte nekik, hogy egy nap múlva keressék fel az ellenszer kapcsán. Továbbá korábban látott tüneteiket illetően megjegyezte, hogy a Vorakkal folytatott küzdelemből visszamaradt élőholt kór még mindig ott bujkál bennük, és mihamarabb az élet vagy halál papjaihoz kéne fordulniuk.

Így, további ismeretek szűkében, az Ishinél lévő amulett által, kapcsolatba léptek, az egykor amrabari székhelyű Felvigyázók közül elsőként megismert tündével, Farenillel. A varázsló aggodalommal hallgatta beszámolójukat az élőholt átokról és az árnytündék rajtaütéséről. Előbbi megoldására azt javasolta, forduljanak a közeli Pristan városában lévő Kelemvor papokhoz, kik a halál szentségét őrzik. A másodikat illetően, pedig örökös éberségre intette őket, mert a Xaldarin tagjai közül többen Vol Véreit szolgálták, akik Venarius korábbi Fúriával történt szerencsétlensége folytán, a nyomukban lehetnek. Ezért, hogy minnél kevésbé legyenek sebezhetőek, úgy döntöttek a Mágusok Városának egyik átjárójával elmennek Pristanba a papokhoz, és ha már ott járnak, főbb értékeiket is biztonságba helyezik. Először ekképp jutottak el a Csontmérleg Házába, Kelemvor isten kegyeltjeihez, ahol Zevro atya, a templom belső udvarán, egy felszentelt körben megtisztította őket az élőholt rontástól - és ártó lelkektől oltalmazó talizmánokat is kaptak tőle.

Utána, a Felvigyázók helyi központjába vezetett útjuk, a Sírkert katakombáiba, ahol a raktárostól elkérték több zsák aranyukat. Ott összefutottak Ishi és Venarius egy ismerősével, Nasturral, a sárkányvér lovaggal, aki érdeklődött az élőholtak eredetét illető kutakodásaikról. Aztán sietve távozott Dolarra Szentélyén keresztül, mondván Markaz új szószólójával kell beszélnie - bár kevésé fűlik a foga a politikához, és a korábbi követasszonyt amúgy jobban kedvelte. Hőseink is továbbálltak, a Vásártéren lévő, Réztakarék nevű arazi kincstár hálózat pristani letétébe, ahol a törpök gondjaira bízták vagyonuk jelentős részét, és kaptak egy két darabból álló egyedi pecsétet, saját kincseskamrájukhoz. Erről eszükbe jutott a Hámornál hagyott láda, így dolguk végeztével, visszatértek Ardomilba. Ott pedig, Tintás Tanonc nevű törzshelyüket vették célba, és épp a közelmúlt eseményeit boncolgatták, mikor egy ismerős tabaxi bukkant fel a fogadó ajtajában.

Tzaliq ezúttal állatkája nélkül érkezett, és meglátva őket, gyorsan oda is penderült asztalukhoz. Kérdezte, jobban vannak-e, és mit kezdenek most, hogy látszólag a nyomukban vannak Vol Vérei. Az első kapcsán, tanácstalanul elmélkedtek Vorakról, aki újabb rontást hozhat a fejükre, ha ismét szembe kell nézniük vele - és ötletük se volt, hogy állíthatnák meg. A szakavatott nyomolvasó, felhívta figyelmüket, hogy az ellenség azt képes legjobban felhasználni, amit még nem tudnak róla - egy csapat pedig még sebezhetőbb, ha tagjai magukat és egymást sem ismerik elégé. Erre a társaság némely tagja, félválról legyintett, mondván, majd biztos valahogy sikerül felül kerekedniük. Mire, a tabaxival való beszélgetésük, kezdett kissé különösebb fordulatot venni, amint az játékosan kijelentette, "elég bizakodók, akik az ítélőképességükben is rendkívül bízni látszanak, és nem lenne meglepve, ha tudtuk nélkül tolvajokkal meg gyilkosokkal cimborálnának" mondta, hozzátéve "bár nem érti, a vadon tiszta lánya, és egy nemes lovag hogy tűrhetik ezt". A csapat tagjai megütközve hallgaták ismerősük további hasonló célzásait, mígnem az megjegyezte "ha nem élnek a köztük lévő *kötelék* új lehetőségével, amit adtak nekik, helyette a szövetségeseik által fentartott rend *kötöttségeit* élvezhetik majd".

Aztán kényelmetlenül felállt az asztaltól, jelezvén, hogy nem érzi jól magát, de meg akarta ezt kockáztatni, hogy beszéljen velük. Akkortájt kitárult a fogadó ajtaja, és - zavarbaejtő módon - Tzaliq lépett be rajta térváltó állatával, kérdőre vonva az addig asztaluknál ülő tabaxit. Aztán annak a külseje lassan átalakult. Feje olybá tűnt mintha szürkéskék, kavargó porból lenne, vonásai pedig egyik pillanatról a másikra változtak. Egyszerű, hamuszín utazóruhát viselt, a hátán köpennyel, öltözéke azonban tele volt különféle tarka foldozással. Szája nem mozgott mikor megszólat. Hangja alapján nem lehetett meghatározni nemét, korát, vagy faját. Az addig átlagosnak tűnő vendégek, mind felpattantak a fogadóban; kezükben mágikus eszközök sora látszott. Az alakváltó, akire azok szegeződtek, megjegyezte "modortalan, így félbeszakítani valamit", mire Tzaliq azzal felelt, hogy "szintén az, betolakodni más otthonába". Melyre, a különös lény azt reagálta, hogy "ez a világ az otthona, hála az ilyen korlátoltaknak - a kérdés az, csak ő van elzárva, vagy mindenki más, vele együtt". Mindezeket közölvén, pedig hirtelen eltűnt.

## Titkok nyitja

Tzaliq elmagyarázta, hogy az Elhárítás hőseinket megfigyelő ügynökei riasztották a többieket az entitás jelenlétére, és megpróbálták azt sarokba szorítani, vagy elijeszteni. Az viszont egyértelmű, hogy a csapat még mindig Ardomilhoz van kötve, és általuk a lénynek hozzáférése van a Forráshoz. Ezért haladéktalanul független helyet kell találni, ahova lerakhatnak egy fókusztárgyat, ami kiváltaná a Forrás szerepét. Evégett, az ügynökök vigyázó tekintetétől övezve, elmentek a Vastoronyba Provus parancsnokhoz. Ő tudtukra adta, hogy most már aggasztóan sok jel mutat rá, hogy a Sötétség Hírnökei közül, a **Vándor** az, akinek ténykedésébe sikerült belekeveredniük. Emiatt, az asimar próbálta kiszedni a társaságból, hogy pontosan milyen alkut kötöttek az entitással. Majd az alapján, hogy részben saját hibájukból kerültek végveszélybe Vorakkal szemben, Provus felvetette, a paktum megfogalmazása, magában hordozza annak lehetőségét, hogy "önmagukon kell úrrá lenniük" - mely csavaros kitétel, nem állna távol a Vándor szeszélyes természetétől.

A parancsnok, a továbbiakban elmondta, a sötétség ezen hírnökének nyomában síkközi mágikus rendellenességek járnak, amik alapjaiban veszélyeztetik Ardomilt és környékét, mint a Kötelék fontos központját. Ezért, a társaság mostantól számítva egy nap múlva, határozatlan ideig, nem léphet be a városfalul szolgáló Alabástrom Körön belül. Később pedig, még beszélnek egy messzebb elhelyezett fókusztárgyról, zárókőről, ami a Forrás helyett, a tagok közti kapocs gócpontjául szolgál majd. Mindezek tudatában, a következő egy napra szánt tervekkel, de kissé lelombozva tértek meg az Elhárítás szálláshelyére, a keleti kapun kívül - ahol éjszaka, a múltban gyökeredző álomképek jelentek meg nekik. Nasim a nemrég látott sárkányvér lovagot, Nasturt hallotta "*Beszélek az új követtel Markazból... de a követasszonyt jobban kedveltem".* Tiát Venador úr lánya, Loren szólította meg: "*Olyan ismerős vagy nekem. Te is a Zihr-hegység déli feléről származol?"* Ishit egy idős asszony a múltjából: "*Mindenkinek le kell győznie a sárkányát, ahhoz, hogy hőssé válhasson"* Drífát pedig Thulaye elméjében viszontlátott férjének alakja vádolta: "*Nem segítettél a fiunknak, hogy törzsfő legyen, és elhagytad, új népeddel együtt."*

Másnap (Khes 24.), első dolguk volt, miután álmaikat megvitatták, hogy a közelmúltban szó szerint ismét ölükbe pottyant rejtélyes ládának utánajárjanak. Ezért elmentek a fémmegmunkálás és szerkezetek egyik lehetséges szakértőjéhez, Hámorhoz, a harcedzetthez, akinél azt korábban hagyták. Ő viszont jelezte, a mágikus védelmet nem tudja eltávolítani, a titkos zár nyitját pedig mindenképp meg kell fejteniük, mert a rossz kombinációval történő feszegetés lehet megsérti a belül őrzött tárgyat. Végső elkeseredésükben az Elhárításhoz fordultak volna, ám meglepve tapasztalták, hogy a Vastoronyba lépve, megszűnt a ládán lévő mágikus ráhatás. Így elbíbelődtek egy darabig a zárszerkezettel, sorbarendezve a díszítőelemekből kirajzolódó történet elemeit, végül pedig sikerült kinyitni a szelencét. Egy vastag rézkorongot találtak benne, rajta - mint utólag kiderült - az arazi törpök birodalmi címerével, mely tárgy kísértetiesen hasonlított a kulcsként szolgáló pecséthez, amit a Réztakarékban kaptak, mikor letétbe helyezték a kisebb vagyonukat. Ezen felbuzdulva, az egyik helyi átjárón keresztül, Pristanba mentek, hogy az ottani törpöktől kérdezősködjenek - minthogy Dolgun kamarás korábbi elmondása szerint, a ládát is egy arazi ötvösmester készítette.

A Csontmérleg Házából kilépve, a Vásártéren összefutottak a helytartó halála óta ideiglenesen a várost igazgató tanáccsal - Zevro atyával, Casparral, és egy Agzil nevű törppel; akivel, tudtuk nélkül, Kelsalorék már találkoztak, amikor a foglyul ejtett Bíbor Tőr lovagokat Pristanba hozták. Fenti három, faggatni kezdte hőseinket, arról hogy állnak az élőholt kór ügyével - mert az idemenekített falusiak, hosszútávon problémát jelenthetnek a város számára. A csapat, elmesélte miképp leltek a díszes ládára az Árvalak melletti egykori csatatéren, és a Voraknak hívott gonosz nyomára. Előbbi miatt felkeltették Agzil érdeklődését, aki egyébként ötvösmesterként volt a helyi céhek összefogója. Rögtön el is regélte, hogy az ork háborúkhoz kapcsolódhat a tárgyon lévő központi dombormű. Mire hőseinknek eszébe jutott, hogy Ardomilban olvastak azokról, Zihrmellék történelmének tanulmányozásakor. Ott pedig azt írták, az arazi császár, hálából egy domovan lovagnak adta a hegykörnyéki birtokokat. Agzil mester erre úgy sejtette, Ramir Urghatil volt az a személy; ki legendás, ősi törpacélból kovácsolt kardjával, a Kirimagzival aprította az orkokat.

A csapatnak úgy rémlett, láttak is hasonlót arazi feljegyzésekben, zárójelesen a lovag eredeti nevével; ami Jaromir volt. Ezzel azonban nem jutottak közelebb a válaszhoz, mert Zevro és Caspar is értetlenül nézett - mondván, fentebbi egy teljesen átlagos domovan név. Egyet is kellett érteniük a megállapítással, hiszen az Árvalaknál őket segítő szörnyvadászt, Karov bárót is így hívták. Caspar erre felkapta a fejét, és a kastélyba hívta őket, hogy bizalmasabb körben beszéljenek. Ott aztán részletesen ki is kérdezte a társaságot mindenről, az élőholtaktól kezdve, Vorakon át, az elhamvadt aranyból áradó kórságig. Utóbbihoz kapcsolódva elmodnta, hogy az a bizonyos különc narodin nemes, pár hónapja - hazafias okokra hivatkozva - nagy mennyiségű aranyat adományozott a helytartói kincstárnak. Az pedig a kastély trónterme alatt van, ahol a lassan három hete történt merénylet bekövetkezett - mely után, Karov ajándékát, már ugyancsak por alakban látták viszont. Mindezeket összevetve, Caspar utasította hőseinket, hogy mihamarabb járjanak utána az állítólagos nemesnek, akinek - emlékeik szerint - egy Evan nevű fiú is dolgozott pár társával.

A fiatal fenyérszélit, a Pristan mellé menekített falusiak közt találták. Elégé zavarban volt a csapat jöttére, de készségesen elmesélte, amit akkor mondott megbízásáról, amikor hőseink, gyógyulásakor találkoztak vele, Galviri javasasszony barlangjánál. Nasim és Drífa, azonban megérezték, hogy titkol valamit, és kiszedték belőle a történet valós részleteit. Kiderült, hogy Karov, a Veres ligetben kiásott míves láda megtalálására bérelte fel a fiút és társait. Azonban épp mikor megtalálták, elkezdett megjelenni a rettegett köd, ezért csak sebtiben elrejtettek mindent; és elfutottak. Evan, a többieket nem látta viszont - hőseink azonban a tünde mágus maradványaira lelhettek rá a szörnyben, ami Nasimot is kishíján elemésztette. Mikor pedig a ládának hűlt helye volt, Karov megtudta Evantól, hogy rajta kívül, csak a csapat járt az átkozott ligetben akkortájt. Ezért megbízta a fiút, hogy kerítse elő hőseinket, azzal az ürüggyel, hogy a környékbeli gonoszt, Vorakot akarja velük levadászni. Ezek hallatán, az addig háttérben csendesen meghúzódó Tia, töprengve szegezte a többieknek a felvetést, miszerint a Karov, talán a hegyi rém nevének fordítottja lehet.

## Kétes körökben

Kissé zavartan indultak vissza Pristan belvárosa felé - eljátszadozva a gondolattal, hogy talán maga Vorak járatta velük a bolondját Árvalak mellett, narodin nemesnek adva ki magát. Tekintetük azonban megakadt egy bizonyos, vénséges, féllábú törpön, aki épp holmi hasonlóan kevésé bizalomgerjesztő fickóval diskurált egy mellékutcában. Borbadort felismerve, Venarius nyomába is szegődött, mikor az elsompolygott addigi társával, Hídfő erdőszéli vége irányába. A házak vonalán túl, pedig nem nagy meglepetésére, tanúja volt, amint az öreget meg akarták lincselni kotnyelességéért. Borbador, azonban valamelyik varázskacatával ködött idézett, amiben aztán el is tűnt. Ezalatt, hőseink maradéka rátalált Venariusra, aki meglátásuk szerint túl sokáig maradt távol. Együttes erővel legyűrték az utcai haramiákat, és az időközben előmerészkedő Borbador közreműködésével, kikérdezték legfélénkebb tagjaikat. Kiderült, hogy azért akartak egyesek megszabadulni tőle, mert az öreg bosszantóan sokat szimatolt a városban, amióta pár napja visszatért az erdőben való bolyongásból - amiről viszont nem osztott meg részleteket a csapattal.

Elvezette azonban őket a helyi alvilág felszíni törzshelyére, a Nevető Sügér kikötői fogadóba. Ott nagyapós hangnemben leültette a társaságot egy asztalhoz, míg ő a legújabb szóbeszédek begyűjtése végett, körbejárta a vendégeket - kikből többen Venarius felé pillantgattak. Mint utólag kiderült, az öreg, aznap már volt egy pristani hírforrásánál, kinek elmondása alapján, árnytündék lábatlankodtak egy ideje a törvényenkívüliek földalatti rejtekhelyén. Míg azonban Borbador érdeklődött a helybéli kétes alakoktól, egy szenvtelen félszerzet leányzó penderült hőseink asztalához, kihívóan meredve Venariusra. A jövevény nem volt más, mint az ördögsarj egyik régi tolvajtársa, Pedras városából - azelőttről, hogy az ottani nemesek tisztogatást végeztek, és Ven a vándormutatványosokkal kereket oldott onnan. A **Clara** nevezetű, vörös végűre festett, középhosszú fekete hajú, sötét bőrvértet viselő illető, távolságtartóan kifaggatta ördögsarjunkat. Majd röviden elmondta, hogy Ardomilt érintve jutott el idáig, Antamer északi határán haladva. Végül kurtán meghagyta, hogy vigyázzanak magukra; aztán Ishire kacsintva odavetette, hogy reméli találkozik még a csapattal.

Ezzel az élménnyel, és a közéjük visszatérő Borbadorral bővülve, törvényesebbnek érződő fogadó után néztek. Választásuk a Kaszás Nyughelyére esett, ám Drífa jelezte, hogy ő még maradna szétnézni, hátha megtalálja az őt Ardomilban átverő mágust: "Diszkréciót" - ki állítólag Pristan felé távozott. Így, a többiek tudta nélkül megjárta a helyi alvilág bugyrait. Azonban olyan helyeken is érdeklődött, ahol nem kellett volna; és belebotlott pár árnytündébe, akik majdnem felkoncolták okvetlenkedése miatt. Ám akkor segítségére sietett az est folyamán megismert Clara; kinek sikerült valamilyen információ ellenében távozásra bírni a Drífát kishíján elveszejtőket. Ezen kalandok alatt, a többiek békésen kipihenték magukat a fogadóban, és másnap (Khes 25.) ellátogattak a hírszerzőhöz, akit Borbador említett. Egy roppant idősnek látszó hölggyel találták szemben magukat, kinek a tartása és termete még azt sem árulta el, hogy törp, félszerzet, vagy ember. Rendkívül szívélyes volt azonban, a maga fanyar humorával, és találó keresztkérdéseivel.

**Mira néni** - ahogy mindenki nevezte - zsúfolt szatócsboltot vezetett Pristan belvárosában. Hőseink be is vásároltak mindenféle hegyi utazáshoz kellő eszközből - minthogy Vorak várát tervezték célba venni, hogy "úrrá legyenek azon, aki a vesztüket okozta volna". Vettek egy állítólag mágikus ragasztóanyagot is, melyhez viszont a speciális oldószer nem volt készleten. Az idős hölgy, azonban készségesen elirányította őket a Hídfőn található helyi alkimistához, akinél esetleg szerezhetnek olyat; meg akár gyógy-és varázsitalokat is. Végezetül pedig - mikor Borbador tenyérbemászóan megkészrdezte, mivel hálálhaták meg jóságát - az asszonyság megjelölt pár helyet az öreg olvashatatlan térképén. Ekkép ismét átmentek a folyó nyugati oldalára, ahol az alkimista házához érve, elfüggönyözött ablakok látványa fogadta őket; a kopogásra pedig nem felelt senki. Fényes nappal nem akarva megkockáztatni egy behatolást, épp visszaindultak az óváros felé, mikor majdnem fellökte őket egy idegesen a másik irányba siető ifjú hölgy. Még rájuk is ripakodott, hogy "a főzetkeverő" meghal, ha akadályozzák - mely igyencsak felkeltette hőseink érdeklődését.

A lófarokba fogott hajú, szőke, vékonyka, **Sredina** nevű huszonéves lány az alkimista tanítványa volt - mint azt odavetette nekik, miközben a társaság visszakísérte mestere házához. Ott aztán, kellemetlen környezet fogadta őket; mikor az ajtón belépve, félhomályos, betegszagtól bűzlő eladótér, azon túl pedig rendetlen lakrész látványa tárult eléjük. Az alkimista egy középkorú férfi volt, kinek barnás haja kócosan lógott láztól verejtékes arcára, ahogy ágyán nyöszörgött. Tanítványa, **Florian**nak szólítva őt, óvatosan vállához ért, hogy érkezésüket jelleze. A főzetkeverő, azonban csak összefüggéstelenül motyogott arról, hogy "hallja azt a szörnyű hangot" és "látja a zöld katlant, ami maga felé húz" - mely akaratlanul is eszükbe juttatta az utolsó helyet, ahol Thulaye elméjében voltak. Ezért Ishi, gyógyító szándékkal Florianhoz lépett; és rémületére, borogatások alatt, sötéten lüktető erekkel befutott, elsorvadt bőrt látott - mely az ő sérüléseikhez hasonlított, a Vorakkal folytatott harc után. Félszerzet lovagunk, varázslattal enyhített a testi tüneteken, amennyit bírt; aminek hatására, a férfi tisztább tudattal ült fel ágya szélén.

Vele való beszélgetésükből kiderült, hogy mindenféle szélsőséges praktikákkal tartja magát életben pár napja; mikor átkos fizetséget kapott, aminek sebét köszönheti. Megbízta őt ugyanis egy Karov nevű nemes, hogy "valami hatalmas legyőzéséhez, nagyon erős nyugtatót" készítsen neki. Azért aztán egy zacskó aranyat adott, amiből holmi sötét mágia tört elő, amikor Florian épp a pénzesládájába tette. Ezalatt, a baljós történetre fél füllel figyelve, Borbador körbeszaglászott a házban, ahol feltűnt neki, hogy az alkimista működését biztosító oklevél, hamisítvány. Mikor az öreg - bővebb válaszokért, és némi ingyen főzetért cserébe - ezzel zsarolta meg a férfit, az állapotához képest, villámló tekintettel védte meg tudását; mondván: "a tapasztalat többet ér minden papírnál". Jelezte továbbá, hogy elmondta, amit csak bírt; a törp meg vigye a nyavályás főzetét, ha akarja. Végezetül, Sredina segítségével, hőseink meggyőzték az alkimistát, hogy ha ő maga nem is hajlandó elhagyni a házat, engedje, hogy a Kelemvor papok átjöjjenek megtisztítani az élőholt kórhoz aggasztóan hasonló fertőzéstől.

## Borzongató fejlemények

Floriant hátrahagyva, úgy döntöttek, vetnek egy pillantást a Mira néni által jelölt helyekre. Ugyanis az öregasszony azt mondta róluk, hogy egy ellátmány szállító hálózat állomásai, melyek más-más okoból használhatatlanná váltak. Ha azonban ismét működnének, akkor Pristan utánpótlásai, a mostani zűrzavaros időkben is biztosítva lennének. Ezért - Borbador térképfejtését követve - elsőnek Hídfőtől délre, a szántószéli tanyák egyikéhez mentek, ahol egy elhagyott szélmalom és roskadozó faház állott. Átkutatták mindkét épületet, ám romos berendezésen kívül, eleinte nem találtak semmit. A deszkák azonban mindenütt baljósan nyikorogtak - feltehetően az idő vasfogának és az Antamertől északra fekvő síkságról érkező szélnek hála. Végül, a szélmalom padlója egy helyen meg is adta magát, és az öreg törp, kishíján egy addig észrevétlen alagútba zuhant - amiről kiderült, a ház irányába vezet. A járat azonban be volt omolva, a másik épület pincéjében, pedig csak ottani belefalazott végződésére leltek.

Kutakodásuk alatt, a tegnap éjjel izgalmai után, egyszer csak Drífa érkezett meg, egy helyi földművesféle kíséretében. A fiatal férfi elmagyarázta: a nem mindennapi összetétel miatt, nem volt nehéz kérdezősködés révén rátalálni a csapatra. Aztán, a hellyel kapcsolatos kérdéseikre válaszolva elmondta, hogy Özvegymalom néven emlegetik; mert szűk száz esztendeje, egy őrült asszony lakott itt utoljára. Úgy hírlett, két fia volt, akiket szinte ki se engedett a házból, miután apjuk odaveszett a veres ligeti csatában. A nő halála óta pedig, balsors érte azt, ki ezen a birtokon akarta megvetni lábát - leszármazottairól meg nem tudni semmit. Mindezen segítségért cserébe, harcos asszonyunk, egy jókora ékkövet nyomott fizetségül a fickó kezébe; ki ekképp tágra nyílt szemekkel távozott - meghagyva, hogy a vén **Zlatko bácsi**t keressék, ha múltbéli események érdeklik őket. El is mentek annak házához, és az apót a tornácon gubbasztva találták. Erős tájszólása és régies nyelvezete miatt, viszont egyedül Borbador értett szót vele.

Megtudta, hogy a fiatalabb fiút farkasok veszejtették el a közeli erdőben, az idősebbet azonban befogadta egy helybéli család, a megtébolyult anya halála után - de máshova költöztek. Zlatko bácsi óva intette a csapatot az átkozott háztól, melynek túlvilági asszonya, örökké haragos amíg férjurát viszont nem látja. Míg a két öreg ekképp diskurált, a többiek kifaggatták Drífát, és igencsak aggódni kezdtek, amikor arról számolt be, hogy nem tudja, Clara mit mondott holmi árnytündéknek. Ezért, a Zlatkóval való beszélgetés után, ketté is vált a csapat. A legtöbben a Nevető Sügér felé vették az irányt, ám Borbador minden áron Mira néni megbízásával akart foglalkozni; így Nasim vele maradt, nehogy megint eltűnjön. Estefelé, ketten át is fésülték új ismereteik fényében a házat, ahol felfedezték, hogy a hitvesi ágy, egyébként meglepően jó állapotban van a környezetéhez képest. Ezen felül, a bútor természetellenesen hideg volt, mikor pedig elmozdították, hogy alánézzék, egy ládikára leltek a derékaljba rejtve.

Abban szívhezszóló levelek voltak, amiket a hadbavonult férj írt - kinek történetét, a korábban az egyik deszkafalon felfedezett gyerekrajzok is megerősítették. Minél több ideig motoszkált azonban a törp és a genázi az ágy közelében, annál többször nyikordult meg körülöttük valami; míg naplemente után, tárgyakat nem kezdett hajigálni feléjük holmi láthatatlan erő. Erre sietve elhagyták az épületet, és Borbador javaslatára, az erdő felé vették az irányt, ahol a kisebb fiú halálát lelhette. Remélték, talán lesznek ott nyomok, amiből rájöhetnek hogyan békítsék meg anyja lelkét. Az öreg mágiaérzékét követve, rá is találtak egy ígéretes helyre, ahonnan egy szellemgömböt láttak visszaindulni az Özvegymalomhoz. Mielőtt, azt követve, óvatosan ismét beléptek volna a házba, Borbador védővarázslatot helyezett magára, Nasimot pedig, amennyire csak tudta, behintette szentelt vízzel. Ezekkel felvértezve, hosszabb időt töltöttek el bent, ami alatt kárhozott sikolyok, és esdeklő gyermekhangok zengtek mindenfelől. Míg végül úgy felbőszítették a halott asszonyt, hogy az egy ponton rájuk omlaszotta a tetőt, és védtelen részénél fogva rángatta Nasimot.

Végül Borbador egyik varázskacatának - egy oldalaival megegyező számú képességgel bíró dobókockának - hála, kijutottak az épületből, de azt nem sikerült megtisztítaniuk a túlvilági jelenléttől. Ezért megfáradtan visszakullogtak Pristan belvárosába, ahol szelleműzésük alatt, a többiek próbáltak rátalálni Clara nyomára, Thulaye pedig útközben levált, hogy a Kelemvor papokkal beszéljen a hegyi élőholtakról. Ishi, Venarius és Tia, azonban nem jutott sokra a kéteshírű kikötői fogadóban érdeklődve; csak a csapost lefizetve értesültek arról, hogy az utóbbi időben, páran szimatoltak egy ördögsarj után a környéken. Mindezeket összevetve azzal, amit addig tapasztaltak, meg Drífától hallottak, jobbnak látták biztos helyet keresni éjszakára - választásuk pedig a Felvigyázók temető alatti rejtett központjára esett. Ezzel párhuzamosan, Bobador és Nasim a Kaszás Nyughelyében szálltak meg, ahol az öreg még a pultnál maradt egy kései italozásra, így látva mikor Thulaye belépett a fogadó ajtaján.

Próbáltak szót érteni, de a koruk és kultúrájuk jelentős eltérése nem könnyítette azt meg. A törp, annyit tudott kihámozni a déli törzsből jött nő szavaiból, hogy Kelemvor papjai megértették vele mi forog kockán, és az alkimista lázálma, valóban utalhatott a lelkére szomjazó élőholt hatalomra, mely kincsként kuporgatja az élők esszenciáját. Bár már a vagyon puszta említése is felvillanyozta Borbadort, de holmi átkozott erők emlegetése igencsak elvette kedvét az iddogálástól. Ekképp, eltette magát a következő napra, Thulaye pedig követte a példáját. Azon hőseink, akik a Felvigyázóknál éjszakáztak, elég korán kezdték a napot (Khes 26.), és próbálták kitalálni, hogyan álcázhatnák a csapat egyetlen megmaradt ördögsarját. Végül Tia és Kelsalor erdőlakó kinézete ihlette meg őket, és elinézték, hogy úgy tűnjön, mintha Venarius szarvai egy fejdísz részét képeznék, az arcát meg igyekeztek emberszerűbb pirosas árnyalatra mázolni. Azzal, munkájukkal viszonylag megelégedvén, ki is léptek a Felvigyázók, temető katakombáiba nyíló pristani központjának a kapuján, melyet két sárkányszobor fogott közre. Akkor azonban, látómezejüket hirtelen sűrű feketeség töltötte be.

## Szorul a hurok

Elkeseredett vakharc vette kezdetét. Így, amíg Thulaye, Nasim és Borbador a Nevető Sügérben kérdezősködött - utitársaik felől, meg a Drífa által előző nap említett árnytündékről - addig a csapat másik fele testközelből ismerhette meg utóbbiakat. Az elsötétült földalatti járatban zajló küzdelem során, Lunan sikeresen ártalmatlanított egy támadót, ám Tiát valamilyen bénító méreggel sebezték meg, és a farkas utána inkább mellette maradt. Ishi és Drífa is igyekezett felvenni a harcot, de látásuk hiánya miatt, nem sok esélyük volt. Mikor azonban a helyzet reménytelenné vált volna, éles villanás törte meg a sötétséget, és egymáson elmozuló kövek surlódása hallatszott. Addigra, ádázul hadakozó asszonyunkon és lovagunkon, kísértetiesen ismerős légszomj lett úrrá, és éppcsak szemtanúi voltak a rajtaütők menekülésének, mielőtt ők eszméletüket vesztették. Mikor pedig magukhoz tértek, ismét a Felvigyázóknál voltak; Venariusnak azonban nyoma veszett. Ennek folytán, Drífa és Ishi, a helyi gyógyítók gondjaira bízták a még mindig megbénult Tiát, mellette vigyázó farkasával, és ketten tervezték kideríteni, merre mehettek a támadók - akik minden bizonnyal magukkal vitték az ördögsarjat is.

Mikor elküldtek valakit, hogy értesítse maradék három társukat Pristanban; két hősünk, megtudta, hogy a kapu előtt összeszedésre került az egyik árnytünde teste. Megvizsgálva azt, megállapították, hogy valami szinte kiégette a szemét, és rendkívül nehéz tárgy törte össze mellkasát, illetve több helyen olyan tetoválások voltak rajta, mint azon, aki Nasimék elmondása szerint, az útszéli udvarház romjainál "szétrobbant". Végül, a támadó holmijai közt, barlangi növényekre, és olyan gömbökre találtak, amikben hasonló színű és szagú por volt, mint amit az előbbi hely alagsori lejáratának beomláskor megfigyeltek. Drífa, némi szertartást követően, beszélt Lunannel, és a segítségét kérte, hogy gazdája bántalmazóinak nyomára akadjanak. A farkas meg is szagolta az árnytündét és felszerelését, majd a két szobortól indulva, vele együtt kezdték el átfésülni a katakombákat. Aközben, Nasim, Thulaye és Borbador, az értük menesztett vezetésével, a Felvigyázók szállására érkeztek. Első kettő, bent megtudta, hogy Drífáék merre lehetnek; az öreg törp, azonban csak utólag hallotta ezt, mert nem akart belépni a kapun, mikor a sárkányszobrok szemei vészjóslóan felizzottak egy pillanatra.

Mire találkoztak útjaik, Ishiéknek sikerült Lunan által lekövetni az árnytündék menekülését. A nyomoknak azonban egy ponton vége szakadt, mintha csak elvágták volna őket. Töprengtek egy darabig, egy alaprajz felett, amit a Felvigyázóktól kértek a katakombákról, de arra jutottak, hogy azok túl szövevényesek és mélyre nyúlnak ahhoz, hogy ők beérjék Venarius elrablóit. Valamint, a főzetkeveréshez kissé jobban értő Borbador, megállapította, hogy a támadónál lévő barlangi növények, csak a felszín közeliekhez hasonlók, de sokkal mélyebbről származhatnak. Végül, reménytelenebbé tette a helyzetet még az is, hogy a mágiára érzékenyebbek észlelték, hogy a hirtelen nyomvesztés oka, valamilyen térkapu használata lehet. Ahogy viszont ekképp tanakodtak, egyszercsak fojtott lépéseket hallottak egy irányból, mire Borbador, mandolinja egyetlen pendítésével, tüskés indákat idézett, hogy gúsba kösse a környéken ólálkodókat. Mikor erre fájdalmas kiáltás következett, annak forrásához közelebb menve, Clara jelent meg fáklyájuk fényénél. A félszerzett lány, pedig számonkérőn, de hangjában aggodalommal kérdezte, hol van Venarius.

A csapat elkezdte rágalmazni, amiért elárulta társukat, mire növénybéklyóit rángató foglyuk, azzal válaszolt, hogy Drífa most nem lenne itt, ha ő akkor el nem tereli az árnytündék figyelmét. Mint elmagyarázta, csak annyit mondott nekik, hogy a Nevető Sügérben lehet az ördögsarj, akit keresnek; mivel tolvaj múltjuk, és a pedrasi tisztogatás után, feltételezte Venariusról, hogy kétszer nem megy ugyanoda, ha tudja, hogy valakik a nyomában vannak. Mikor mentegetőzését szinte meg se hallva, Borbador kést szegezett a szerinte felelőtlen törvényenkívüli torkához, az kétségbeesett dühvel kinyögte, hogy szerinte az árnytündék saját rejtekhelyükre vihtték az ördögsarjat. Az pedig - a pristani alvilág szóbeszédei alapján - Ardomil keleti oldalától nem messze, földalatti romoknál található. Ezek alapján, elég esélytelennek tűnt, hogy időben beérjék az elrablókat, mielőtt azok netalán Vol Véreinek átkos szertartásaihoz használnák társukat - amiatt, hogy egyszer már alkalmas volt a Fúria esszenciájának befogadására. Akkor azonban, az alagút egyik falából, emberszerű alak lépett elő, melynek feje olybá tűnt mintha szürkéskék, kavargó porból lenne, vonásai pedig egyik pillanatról a másikra változtak.

Az illető, szabásra egyszerű vászonruhát viselt, a hátán hamuszín köpennyel, öltözéke azonban tele volt fakó, különféle színű foldozásokkal. Szája nem mozgott mikor megszólalt. Hangja alapján nem lehetett meghatározni nemét, korát, vagy faját. Borbador igyekezte leplezni, de futkosott hátán attól a hideg, hogy valaki ilyen észrevétlenül tudta megközelíteni - a lény ezutáni megnyilvánulásai, pedig méginkább nyugtalanították. Ugyanis, az Elhárítás által Vándor néven meghatározott alak, kérdéseivel ismét próbált lelkiismeretükben vájkálni. Ezt az öreg törp gyorsan megelégelte; és jelezte, ő aztán nem fog holmi sötét testvériségek ellen küzdeni, akik mostanra bizonnyal intézkedtek Venarius elérhetetlenségéről. Azt mondta, az Árnyas Tölgy fogadóhoz repül egy mágikus hátason, hogy megnézze a következő helyet, aminek felderítésére Mira néni kérte őket. Ott megtalálják, ha kell, vagy majd felkeresi őket - mert az közel van a Clara által említett romokhoz. Akkor, a Vándor újabb utalásokkal emlékeztette a csapatot, hogy lenne módjuk utólérni Vol Véreinek árnytündéit - ám rá kellett jönniük, hogy a közös erővel teleportálás révén, magukra vonhatják Provus parancsnok haragját.

Végül arra jutottak, hogy nincs túl sok választásuk, ha meg akarják menteni utitársukat. Ezért, elvileg a Vándort hátrahagyva, kerestek egy félreeső helyet; és igyekeztek a hozzájuk közelálló ördögsarjra összpontosítani. Érezték is amint meglódul velük a világ, azonban az Elhárítástól kapott karpereceikbe ágyazott kövek, egy pillanatra éles fénnyel megvillantak, aztán fenekestül felfordult minden. Igyekeztek valami szorosabb kötelékbe kapaszkodni gondolatban, de elsodródtak a térben. A közben békésen repülő Borbador, ennek folytán, csak egy elmosódott kék alakot látott hátasának csapódni, majd azzal együtt magával ragadta valamilyen erőhatás; és amikor legközelebb feleszmélt, az erdő talaján fekve találta magát, Nasimtól pár lépésre. Mindketten feltápászkodva, körbepillantottak, a genázi pedig felmászott egy fára, és onnan kéményfüst csíkját vette észre a közelben - távol nyugatra, meg Ardomil alabástrom tornyait. Elsőre előbbit megcélozva, meg is indultak abba az irányba, és kisvártatva belebotlottak Kurembe, aki karjaiban Thulayét cipelte - mivel hősünk ájult volt. Mellettük pedig, egy sötétkék bőrű, szokatlan vonásokkal bíró nőalak haladt.

A fogadó felé kísérvén őket, az ismeretlen **Roya** néven mutatkozott be, és közölte, hogy egy másik világban lévő vízalatti városból származik. Néhány éve kelt át Paregron síkjára, Ardomilba érkezvén, hogy újabb helyen kutassa természetellenes szárazság okait. A Zihr-hegység táján eleinte ritkán megfigyelt kór, pedig felkeltette az érdeklődését, minthogy olybá tűnt, a testnedveket szívja el, vagy szennyezi be. Egy ideje már a feltételezett forrás környékén lakó antari tündékkel élt, kik természetközeli látásmódja miatt, aránylag könnyen befogadták. Kuremmel ő is csak véletlen találkozott össze éppen, amikor az erdőt járta az egyre erősödő kór jeleit kutatva - melyek már állítólag mutatkozni kezdtek az Ardomilt átszelő folyóban. A tünde druida, ennek kapcsán érdeklődött Nasimtól, hogy mikor számíthat segítségükre, melyet azután ígértek neki, hogy időben a Mágusok Városába jutatta őket, mikor megfertőződtek az emlegetett ragállyal. A genázi azt mondta, észben tartják - ám ennél többről nem esett szó az ügyben, mert a fák közt felsejlettek előttük az Árnyas Tölgy fogadó épületének ismerős körvonalai; és Thulaye is kezdett feleszmélni.

## A remény ígérete

Elbúcsúztak Kuremtől; és megegyeztek, hogy amint lehet, felkeresik a Veres liget környékén. Roya, azonban úgy döntött, velük tart még egy darabig, ha ők is valóban a kórra igyekeznek megoldást találni. A délelőtti váratlan fordulatoktól fáradtan, leültek ebédelni, melynek békéjét kissé megtörte, mikor Borbador egy szomszédos asztal felé kezdett sandítani; majd szó nélkül odabicegett, és bensőséges párbeszédet kezdeményezett az ottaniakkal. A központi alak, egy tündék idejével mérve is öreg, napbarnított bőrű, nyúlánk figura volt, lenge, világoskék sállal és homokszín árnyalatokat vegyítő egyszerű ruházattal - két oldalán, pedig jól megtermett féltündék vigyázták. Törpünk, tiszeletteljesen a segítségét kérte az Ardomilhoz közeli romok megtalálásában; mert felismerte a másfél évaszázaddal korábban, pristani alvilágban elhíresült feltalálót és építészt, akit **Nindrol** néven emlegettek. Az jelezte, hogy Borbadort, az utitársaival együtt, a szobájában várja ebéd után - mivel nem tetszett neki, hogy Thulaye kissé megbámulta a másik asztaltól. A Zihr déli oldalán élő sivatagi tündéktől érkezett embernő, sejtette ugyanis, hogy az építész is a samtil néphez köthető.

Miután a törp felvázolta a helyzetet, a Nindrollal megbeszéltekhez mérten is cselekedtek. Így, az emeleti szobában feszült párbeszéd kezdődött a két öreg között, melyet Thulaye tört meg, mikor elhangozni hallotta "vendéglátójuk" nevét. Elmondta, hogy annak jelentése alapján, érteni véli miért bizalmatlan, de ha az akinek ő tartja, akkor a népének szüksége van a tudására. Minthogy Nindrol figyelme ezután rá összpontosult, a nő nem a romokról kérdezte, hanem elmagyarázta, hogy a hegyekből áradó ragályt jött legyőzni; mely az Arduum északi részén élő samtil nemzetségeket is kezdi már súlytani. Kérdezte, honnan eredhet, és hogyan lelhetnének rá a helyre. Arra azonban, a tünde addig fásult tekintette, ellentmondást nem tűrően villant Thulaye felé; és kijelentette, hogy "senki nem találhatja meg" a Zsarnok börtönét. Főleg, hogy az Égtelen Ínség óta, őrzői szétszóródtak, és a korábban megbízott három nép egyikének a képviselőjéhez tartozó pecsét holléte bizonytalan. Akkor felvetették, hogy a veres ligeti ládából előkerült tárgy lenne az, de meglátva azt, Nindrol fejét csóválva annyit mondott, ha tényleg a börtön titkának egyik védelmezőjéhez köthető, akkor egy kulcs lehet.

Pár órával azelőtt, hogy három hősünkben, ezek alapján kezdett megfogalmazódni, mi lehet a Zsarnok és Vorak közti összefüggés - valamint az építészhez intézett egy utolsó kérés által, nagyjából megtudták, merre lehetnek földmélyi rejtekhelynek alkalmas romok Ardomil környékén - a társaság többi tagja, jóval közelebb volt utóbbiakhoz, mint sejtették. Tia, egy sötét, széles, enyhén lejtő barlangjáratban tért magához bénultságából, mellette pár lépésnyire farkasával, az épp talpra álló Ishivel és Drífával; előttük pedig egy csapat meglepett árnytündével, akik Venariust fogták közre. A felismerést, kérdés nélkül küzdelem követte; mely során, a másfélszeres túlerőben lévő elrablók, lassan kezdtek felülkerekedni. Akkor azonban, holdfényhez hasonló világosság derengett fel egy közeli kisebb járatból. Annak erősödő ragyogásában, pedig Kelsalor jelent meg - ám kissé más kinézettel, mint ahogy utoljára látták. Tetőtől talpig vértet viselt, mely olyan volt, mintha lilás árnyalatú, megkövült indákból szőtték volna, és egyik alkarján bagoly alakot formáló pajzsként szélesedett ki, melynek szemei fényesen izzottak, mikor varázslattal sújtott Vol Véreinek irányába.

A harc hőseink győzelmével végződött - többek közt Ishi és viszontlátott utitársuk gyógyító erejének hála - ám két árnytünde, az udvarháznál lévőkhöz hasonlóan, mágikus kitörést idézett elő testéből, amitől a csapat jócskán megsérült. Vigasz volt azonban Venarius kiszabadítása, és egy látszólag fontos, ellenfeleik egyik varázshasználójánál talált fekete jogar szerűség, benne vörös ékkővel. Egyikük, azt kézbe véve, feszültségtől terhes, de úriasan modoros férfihangot hallott; ami közölte, haladjanak tovább a járatban felfelé, és legyen velük az ördögsarj - különben a félszerzet lány meghal. Kevéssé bízva a fenyegétés igazában, és nem akarva Vol Véreinek a kezére játszani; Kelsalortól tudakolták, hogy merre van kiút a barlangokból, amelyen keresztül ide érkezett. Ő készséggel vissza is vezette őket a kisebb alagútban a felszín irányába, és közben Drífa kérdésére válaszolva elmondta, Sehaline - a hold, az álmok, az utazás és halál tünde istennője - által jutott ide; egy afféle létsíkok közti sodródáshoz hasonló állapotból. Ez pedig, némileg magyarázattal szolgált arra, mi történhetett Gagullal, Kajetannal, és a többiekkel, miután egy ideje eltűntek mellőlük.

Ezalatt, közvetlen a felszín közelébe értek, ahol egy szűk járat végén, erős déli napsütés fénye világított be egy nyíláson át. Ahogy felé haladtak, feltűnt nekik, hogy az alagútba több helyen, rendkívüli pontossággal faragott, még mindig fehér kőépítmények maradványai ékelődnek be. Aztán páran kinézve látták, hogy egy félig ledőlt, hasonló kialakítású oszlop jelöli az erdőben, a sziklák közt amúgy észrevétlen lejárat helyét. Amíg egyesek odakint kémleltek, a hátramaradottaknak feltűnt, hogy a járat egyik falszakasza mellett, felizzik az Elhárítástól kapott karperecükbe ágyazott kő. Azt a részt megvizsgálva, pedig egy illúzió mögé rejtett kisebb romot találtak, melynek központi termében, a csúklójukon éktelenkedő béklyó által egy titkos szoba nyílt, benne ládákkal és derékaljakkal. Az egész hely közzéppontjában, pedig egy mágikus vésetektől izzó kőtömb volt, amibe készítői - a karperecekhez hasonlóan - éterszilánkot raktak. Gyanították, hogy rátaláltak a zárókőre, amire Provus parancsnok utalt, mikor arról, volt szó, hogy a Mystra szentély forrásával való köteléküknek, a szervezet új fókuszpontot akar létrehozni Ardomilon kívül.

Fel is vették a kapcsolatot az Elhárítással, ahol közvetlen asimar vezetőjükhöz irányították őket, aki nem volt boldog a fejlemények összességétől, de megerősítette, amit hőseink imént gondoltak. Utasította továbbá őket, hogy ha valóban sikerült közel kerülniük Vol Véreinek egy környékbeli rejtekhelyéhez, akkor derítsék fel pontosan hol van, és milyen a felszereltsége - ám kihangsúlyozta: járjanak el nagyon körültekintően, és ne keltsenek feltűnést. Élen az egyébként is elégtételt érdemlő Venariusszal, megindultak vissza a járatba, ahol az árnytündékkel harcoltak. Mire leértek, Nasim, Roya, Thulaye és Borbador épp - Nindrol útmutatását követve - rátalált a felszínen lévő romos oszlopra. Majd, a zárókő környezetével kapcsolatos hasonló felfedezések után, úgy döntöttek, megnézik a lefelé vezető járatokat. A vén törp meg azon zsémbelt a leereszkedés alatt, hogy az illúzió csak akkor engedte át őt - és egyébként vedalken utitársukat - amikor pár pillanatra felbukkant a Vándor - látszólag rajtuk élcelődni. Végül, az alsó szélesebb alagútban találtak rá azt ott egy időre megpihent, és a továbbiakon töprengő többiekre - kiket aggasztott, hogy a legyőzött árnytündék testei eltűntek.

A meglepetést, megkönnyebbülés, majd gondterheltség követte, ahogy mindenki közös megértésre jutott a helyzetet illetően. Heves vita alakult ki arról, mit kéne tenniük. Mígnem úgy határoztak, hogy eleget futottak Vol Vérei elől; és ha leleplezik búvóhelyüket, ideje hogy azok is megtudják, milyen üldözöttnek lenni. Ezért, egy többórásnak érződő gyaloglás árán, felkaptattak a lassan emelkedő barlangjáraton; útjukat pedig egyre több, korábban látott, fehér kőből faragott építménytöredék szegélyezte. Végül egy hatalmas terembe értek, és meghúzódtak néhány rom tövében. Kisvártatva, sötét vértet viselő árnytünde harcosok és mágusok szűkebb csoportjával, egy vörösszegélyű fekete köpenyt hordó, lila bőrű ördögsarj alakja bontakozott ki a szemközti fal előtt - látszólag a semmiből. Utóbbi, a jogaron keresztül korábban hallott hang tulajdonosa volt; és jelezte, tudja hol vannak, úgyhogy szeretne beszélni Venariusszal. Ezért hőseink, szorosan összezárva, tisztes távolságra megközelítették Vol Véreit, kiknek vezetője próbálta meggyőzni fajtársát, hogy ha Erandis úrnőnek ajánlja magát, az őáltala megvédi övéit a közelgő vésztől - mint egykor a xaldarin tündékkel tette.

<-- PRISTANBÓL ARDOMILBA --- EMLÉKEK --- TRAGÉDIÁK UTÁN -->