Cesta k Forsetimu

Druhá část

Předchází: Poříčí --- Následuje: Po pádu věže

## 2. 11. 2021, Dahak: Pád věže

Truchlíme nad Džangem, když vtom – cink – vypadne čepel ze země. Ta čepel, se kterou předtím nikdo z nás nebyl sto ani pohnout. Chvíli se o ní přeme s Gajarem, ale nakonec mi ji dá. Tohle ho nemůžu nechat zašmelit. Schovám jí do brašny, kterou jsem sundal z měňavce a která je očividně magická. Vejde se do ní víc, než by normálně mohlo a občas něco na požádání vydá. Vypadá, to jako by člověk musel přesně vědět o co jí požádat a někdo to do ní dříve dal. Prohledáme Džanga a Gajar zase bere všechno co může. Když zase shrabává prachy, přestanu se ovádat a plácnu ho přes ruce až se mince rozkutálí po podlaze. Jdu se s Rapunzelkou podívat ke skále odkud jsme přišli. Chvíli tam tak moc jako nevíme co dělat a pak se začne lámat ozvěnou: „rváá - vá – a, urváá – váá - á - a“. Křičíme zpátky že chceme lana nebo fakt velký štafle, když se seshora snáší běloskvoucí holubice se zlatým perem v zobáku. Tak ne, je to jenom straka, ale ten božský dojem způsobil, že Rapunzelka se vůbec (jako ani trochu) nepokusila jí rozsekat sekerou. Ačkoliv je na ní vidět, že by něco hrozně rozsekat chtěla. V brašně najdu pargamen a kalamář a začnu psát tím zlatým brkem vzkaz. Vlastně píšu to, co jsme halekali, že sme tady a že potřebujeme nahoru, a taky že sme zavřeli démonickou bránu a sejmuli pár čertů a umřel nám kámoš. Těsně, než to dopíšu ozve se rána jako by se celá jeskyně hroutila. Rychle to dopíšu, dám to strace, aby to odesla nahoru. Straka místo toho zmizí jako když luskne a zůstane tam po ní brk i pergamen. Au. Všichni začnou panikařit (kromě mě) Gajar leze nahoru po skále, Rapunzelka běhá tam a zpět, pak leze za Gajarem. Z výše se snáší půlelf – nepochybně velký čaroděj, protože tohle je přece magie! (poznám, ne?) Vypadá vznešeně, na prsou má strom (jo, ten Strom), tak to asi bude nějakej druidskej čaroděj. Konečně záchrana. Začne kouzlit a my se začneme vznášet a jmenuje se Šanti. Nahoře vyběhnu ven, všude je dým a křik a já se začnu dusit. Za mnou přiběhne Gajar a Medovína a ni jeden se tolik nedusí (nevim…). Začneme hledat lidi živé i mrtvé, protože se ukázalo, že věz spadla na naše dormitoria. Tohle je fakt konečná, myslím, že řád, jak jsem ho znal posledních dvacet let právě skončil. Najdeme Višnu jak drží na ramenou trám ze střechy, na němž je hromada suti a pod ní moji bratři. Když pod tou tíhou už nevydží vystřídám ho. Najdeme i Fridricha, který nejspíš přišel o nohy. Nahoru vyletí i zbytek družiny. Rapunzelka léčí všechny koho najde. Pak se potkáme nad Fridrichem, který se zrovna probírá. Když ho přejde šok, vysvětlíme mu, co se stalo. Prohledáme věz a najdeme tam zbytky modrejch krystalů, jako předtím v knihovně. Jdeme za Skalákem, který nám vysvětlí, že portál tam je již od pradávna a od chvíle kdy ho zavřel sám Forseti, on je jeho strážcem. Fridrich nám zase vysvětlí, že symbol na noži patřil Heigo Sirelovi a že ten nůž tudíž složí k otevírání portálů mezi sférami. Potenciál artefaktu řešíme s Šantim. Ten jde šmejdit po knihovně (vůbec vypadá jako dost knihomol), pak se jdeme podívat dolů, jestli svorky drží. Je třeba odvézt Fridricha do špitálu v Osergorodu, tak ho naložíme do lodičky a přeplujeme do města. Tam potkáme nasranou a nešťastnou Fridu. Ta se k naší družině přidá s vidinou nakopání prdele zasranejm čurákům. No musíme se taky stavit u mejch rodičů, tak jsem zvědavej, kdo bude nejkonsternovanější účastník setkání.

## 14. 10. 2021, Rapunzelka: Otevřené portály

Sme v tom sklepě, kde je vybuchlá skála a povalujou se všude namodralý úlomky namodralých krystalů. De se dlouhou chodbou a na jejím konci je propast hluboká jak hrdlo – prostě ta skála celá ve tvaru Jiřího se vztyčeným kopím je uvnitř asi dutá jak moje hlava. To je neuvěřitelný. Ještě neuvěřitelnější je, co dělaj vostatní. Prosimvás, oni vám skáčou do tý tmy dolů a strhávaj s sebou Medovínu a mě taky zkouší strhnout, naštěstí jsou proti mně dost slaboučký, jak známo. Máloco mě nasralo v dějinách mýho života tolik jako toto. Zvostala sem sama nahoře a koukám dolu do tmy, kde voni zřejmě nepochcípali, ale volaj na mě, ať se snesu za nima. Chvilku vokouním, nadávám strašně, nevím co dál, ale pak to teda risknu, fakt to asi jde přežít, dyž i voni to zvládli.

Skáču a celou dobu mýho pádu se zdá, že to přežít naopak spíš v žádným případě nejde. Až uplně dole, dyž se mi už už už páteř a vůbec všecko rozmrdává vo zem, se najednou kouzelně zastavuju, jsem uplně v šoku, do toho mi cosi velmi bolestivě vibruje v uších a všecko je to náramně nesnesitelný.

A už deme zase jakousi chodbou dál, podlaha je podivuhodně hladká, ozývaj se jakýsi démonský řečičky, prej je to v překladu „Kurva doprdele.“ A já říkám celou dobu totéž. Ale tady to říká jakási beztvará nahá postava, fuj to je fakt hnusný, jaká vona je bezrysá, má takovou divnou hůlku, a ta se vám najednou mění v prášek. Gadžar po ní hnedka střílí a vona zas zabodává dýku, ale ne do Gadžara, nýbrž do země, a to tak, že ta dýka se noří do tý země jak do másla, asi že je ta země z právě toho másla udělaná, jinak se to nedá vysvětlit. A Dahak po tom divným měňavci skáče a maže si ho na chleba.

Nejde nám tu dýku z toho másla vytáhnout, asi to nakonec teda nebude máslo. Nevím. A tu se ozývá strašnej skřípot a hřmění, skála a vzduch se všade trhaj, pičo, a z nich vyskakujou čerti a gorily a komáři, a já pod jejich ranama poprvé umírám. Džango umírá dvakrát. Mezitím Medovína a Dahak omdlívají a Dahak zase vstává z mdlob. Jen co stačím Dahakovi poděkovat, že mě poléčil, hned vyskakujou další čerti. V tu chvíli zrovna náhodou živej ještě Džango se mě pokouší proměnit v krokodýla, do čehosi tudíž koušu, ale pak Džango zase umírá a ze mě je zase Rapunzelka z Rapunzelu, Gadžar střílí, Gadžar léčí, Džango nedýchá, Džango nedýchá, bežím za Džangem, Džango pořád nedýchá, zakopávám, ale Džango skutečně pořád nedýchá. Čerti rozsekáni, i komár a gorila, a Medovína vstává a jeskyní se nesou steny a modlitby za Džangovu dionýskou duši, kéž ho Pán vezme do svý milostivý náruče, vzlyk, škyt, vzlyk, škyt, prd.

## 10. 10. 2021, Gajar: Měňavci

„Joachim zmizel a jdeme ho honit!“ Zavelel Dahak a jdeme na něj! Pak jsme šli do zahrady a Dahak začal krouhat osiku. Tak jsem mu poradil, aby ho krouhal dokola, že je to lepší. Pak hledáme netopýry, protože ne každej netopýr je upír, ale každej upír je netopýr. Pak Dahak leze do cely k Joachimovi, Joachim tam asi spí. Pak jdeme pro česnek a pro víno, který je vlastně trochu krev (nebo si to alespoň myslíme). V noci hlídáme, Dahak a Django sledují Jeeviku do knihovny, kde otáčí nějakou knihu hřbetem dolů! Jeevika která ale není Jeevika, ve skutečnosti je to ORK! Fakt namakanej, pak je to vlastně myš a utíká. Dahak civí, všichni civíme, vůbec nevíme, co se děje. Máme za to, že jsou to měňavci, hledáme, jak můžeme identifikovat měňavce, jdeme se radit s Friedrichem. Ten je trochu skeptickej k Dahakovejm nápadům a posílá nás spát. Druhej den se objevil Pomatenej Skalák, takovej plesnivej dědek pomatenej. Blábolil hrozný nesmysle, ale dostali jsme od něj nějaký svorky, který si vzal Django a Dahak. Django pak ještě studoval nějaký texty v knihovně. Večer hlídáme na dvou místech – Rapu, Django a Medovína ve sklepě, já a Dahak v kostnici. Ve sklepě byl nějakej zvuk, tak tam Django nechal kozla a běžel pro nás do kostnice. Pak se ale kozel ztratil a když jsme doběhli do sklepa, už tam byla jenom obrovská díra. Kozel asi vybouchnul.

## 6. 9. 2021, Django: Vyšetřování klášterní záhady

Krátce po pohřbu Dahak viděl, jak blonďatá knihovnice Jeevika předává někomu potutelně balíček - vzpomněl si, že se o ní říká, že novicům dealuje nějaký stimulanty, co pomáhají při studiu.Dahak se hned vydal k zákazníkovi - byl to paladinský novic Oleg - a konfrontoval ho. Oleg mu dal dva z kořínků, co si koupil od Jeeviky a prosil, ať to na něj Dahak nepráskne. Tyhle drogy tu sice nejsou zakázaný, ale očividně je v tomhle klášteře spousta blbounů, co jim to vadí a rádi by lidem nakazovali, co směj nebo nesměj strkat do těla. V tu chvilku se k Dahakovi připojila Rapunzelka, která, když viděla kořínek, si ho hned zakousla a najednou byla nějaká klidnější, příjemnější a míň nasraná. Neztratila ale nic ze své cílevědomosti - slyšela, že jakási trpasličí kněžka Frída se vrátila ze šťáry proti pasákům v Oserajónu, a chtěla o tom případu slyšet víc. Frída byla zrovna dost v ráži a hloučku posluchačů vyprávěla, jak všechny zmlátila. To se Rapu moc líbilo. Po delší době se mi podařilo z jejích trochu nekoherentních blábolů pochopit, že v Osergorodu sídlila organizovaná skupina zotročující lidi z různých koutů Sedmizemí. Unesli je mimo jejich domovy a nutili je k práci v jejich bordelech. Frída nám slíbila, že nám později poví víc o tom, co ví o jejich činnostech v jiných městech. Zmiňovala, že jsou i v Bergsteinu a dokonce i v Poříčí. Teď o tom ale podrobně mluvit nechtěla, dobře se ve společnosti bavila.

Dále jsme se stavili za Friedrichem, který nás původně pověřil vyšetřením záhady porušování nočního klidu. Povolal k sobě Vadima, u kterého si Dahak byl jistý, že ho zahlédl v noci ve sklepě, ale když ho dohnal, jako by se po něm slehla země. Na všechny otázky dokázal uspokojivě odpovědět i pod zkoumavým pohledem Rapunzelky, která mu nakázala, ať říká pravdu. Podobně dopadl i rozhovor s Linou, o které jsme byli přesvědčení, že jsme ji viděli utíkat v noci zahradou kláštera. Jediná užitečná informace, kterou jsem z ní dostal, bylo které víno je nejlepší - a zdá se, že ho v noci nikdo nehlídá. Musím se později stavit okoštovat.

Na nádvoří jsme uviděli Vitalije - paladina, u kterého Gajar dřív uviděl květinový amulet, který byl podobný amuletu, co znal již od Farkaše. Já v Hyrsamově zrcadle viděl, jako by amulet na Vitalim vydával intenzivní auru. Gajar se Vitalije napřímo šel zeptat, co je to ten amulet zač. Byl na tom prý jednou nějak dost bledě, něco se mu jako handlíři pokazilo a koně mu zpřeráželi nohy a ležel na pospas živlům nebo tak něco, když se mu zjevila postava, která se elegentně vznášela nad zemí a nabídla mu pomoc. Dala mu amulet, a slíbila, že mu bude nosit štěstí. A jako zázrakem se Vitalij uzdravil a nohy mu srostly. Gajar, starý gambler, se očividně vyznal v různých božstvech štěstěny - ale popisovaná postava mu neseděla k žádnému z nich. Tajemná postava, která zachránila Vitalije a kterou popisoval už strážný u Bergsteinu, očividně nebyla ani Roldo Večerník, a ani to nebyly tři lotky - ty jsou přece vždycky tři. Gajar, asi kvůli nostalgii po Farkašovi, po medailou zatoužil. Po chvilce handlování ho s Vitalijem vyměnil za sošku tří lotek, co měl od Ježibaby s vozem plným kuriozit. Medailonek si rychle nasadil, a uslyšel jen v dálce jako by se někdo zachichotal.

Družina se pak vydala za kněžkou Halinou, gnómkou, která s Frídou dělala na případu obchodu s bílým masem. Hned u vchodu do knihovny se Dahak strašně pohádal s Jeevikou o tom prodeji drog. Halina byla ohledně poskytování informací o případu dost zdrženlivá. Rozhodně mi odmítla říct, co vědí o poříčské lince, i když jsme říkali, že se dobře známe s Laidenem. Rapunzelka vypadala odhodlaně, že jakmile tady v klášteře doklepem co jsme rozklepali, vydá se do Bergsteinu aby tam těmhle panchartům zatla tipec. Nic konkrétního nám ale Halina neřekla. Možná, že ta Frída bude nakonec sdílnější. Vydali jsme se teda na večeři. Když jsme šli do jídelny, všiml jsem si, že Jeevika nese do mnišské věže hromadu knih. Odpojil jsem se od družiny, zneviditelnil se, a jal se jí sledovat. Dírou ve dveřích nízko nad podlahou dala několik knížek do tří cel - zjevně cel kandidátů na opata, kteří je nesmí opouštět. Když od třetí cely odcházela, náhle se zarazila, jako by něco slyšela. Chvíli poslouchala u dveří a pak je otevřela a vklouzla dovnitř. Nestihl jsem jí následovat a tak jsem čekal venku. Po delší chvíli jsem zevnitř uslyšel chrápání - potichu jsem proto vešel a viděl, že Jeevika spí schoulená v koutě cely a na posteli spí nějaký mnich - zřejmě Joachim. Rychle jsem to šel říci Dahakovi, oba jsem nás zneviditelnil a šli jsme zpátky do cely. Joachim byl pryč, ale Jeevika pořád spala. Dahak jí šťouchnul, až se probrala - vypadala zmatená, po chvíli si sebrala knížky a šla pryč. Sledovali jsme ji, jak roznáší čtivo kandidátům na opata v dalších dvou věžích. Pak jsme šli, už viditelní, zvenku k mnižské budově. Dahak po stěně vylezl nahoru a nakoukl postupně do cel všech kandidátů na opata - Nikita i Agnieszka byli sami ve svých celách, Joachimova cela byla prázdná. Když Dahak lezl dolů, všiml si ho jeden paladin, nějaký Torquato. Podařilo se nám ale snad přesvědčit jej, že se Dahak jen snažil chytit nějakého vzácného motýla. To, že tomu Torquato věřil, mě utvrdilo v přesvědčení, že Dahak má v kláštěře pověst totálního podivína.

## 30. 8. 2021, Dahak: Pátrání

Tak sedíme u skromné večeře, tuhle chvíli klidu beru jako ideální, abych Rapunzelce vysvětlil, že Fridrich jí vychází vstříc, jak jen můžeme. Taky řešíme, jak to uděláme v noci s hlídánim, kdo se kde rozestaví, jaký budou signály a tak. Už padá noc a my se jdeme schovat na stanoviště. Gajar je na střeše a vidí dvě postavy jak se blíží k posvátnému prstu. Jednu z nich zmerčím taky. Vezmu to šplhem po kraji skály, aby mě nebylo vidět. Ten člověk jde rovnou do kostnice. Podezřelé…chci jít za nim, ale ať už to byl kdokoliv, tak za sebou zamknul. Zkoušim to otevřít, ale trefí mě šutr a dole stojí nějaká holka, beru to fofrem za ní. Už jsem jí skoro držel za šosy, když v tom skočila do zahrady a jako by se po ní slehla zem. Django běží za mnou a dělá že hrajem na schovku, já sem to sice moc nepochopil, ale aspoň jsem mu dost přisíral. Vrátíme se ke dveřím, které opět neúspěšně otevíráme, pak přijde Gajar a otevře je levou rukou (asi je levák). Chci jít dovnitř, ale vtom mi dojde, do jakého posvátného místa se to chystám vkročit. Django tam ale vlítne jak torpédo. Rožnu louč a s napětím jdu za ním. Uvnitř opravdu jsou uchovány ruce všech spravedlivých válečníků v rozhodném gestu. Pod nohama mi proběhne myš a Django jí zkouší chytit, nevim proč, ale vidim jak neumí ocenit hloubku a vážnost tohoto posvátného místa. Každopádně za ní vylítne zpátky ven. Gajar taky. Oba zmizí pryč a já tam zůstanu sám v tiché kontemplaci této manifestace po staletí budovaného úsilí o lepší, spravedlivější svět. Fíha…Ale kam se poděl můj bratr, který po nocích bloumá klášterem? Všichni tři se zase potkáme u mnišského dómu a vyměníme si dojmy. Pošlu hrdiny Gajara, Djanga a Medovínu spát a sám jdu obcházet nocí, tmou... V tom vidím nějakou neplechu v kuchyni, přeběhnu nádvoří a vtrhnu dovnitř. Narušitel akorát běží po schodech do sklepa. Jakobych viděl Vadima! Jak se jde schovávat za sud, ale jakmile přikročím, jako by se po něm slehla zem. Úplně jako předtím v zahradách. Schovám se v kuchyni a ráno ve vmísím do davu při ranních modlitbách. V dálce jsme opět mohli zahlédnout veleváženého senéšala. Rapunzelku to ale překvapivě vůbec nezajímá. Tak nevim proč se po něm furt tak sháněla. Ráno konfrontuju Vadima, ale vypadá úplně vyspale a naprosto nepodezřele. Jdu to všechno povyprávět Frindrichovi, moc se mu nepozdává moje teorie, že ho uhranuli upíři. Potkali jsme se s Bertulisem, kterej mi dal svojí úžasnou mast na klouby. Taky jsme došli za Línou, která by mohla bejt ta holka, co mi zdrhla, ale taky vypadala úplně nepodezřele…tak fakt nevim. Jdeme na oběd, kde Rapunzelka dělá ostudu, dokonce takovou ostudu, až přiměla Medovínu k projevům fyzického násilí…já sám sem musel rapunzelce bránit, aby nešla otravovat opatku. Tahle trpaslice vůbec nemá žádnej smysl pro řády a pořádky a zavedené zvyky a chová se jako pankáč na woodstocku. Po obědě je meditace (nikdo krom mě to z družiny nechápe a dělají to buď blbě nebo schválně fixlujou). Je vidět, že Boha ty lidi nepoznali, hlavně teda Rapunzelka, která dokonce nepřišla ani na Roubíčkův funus. Po žehu následuje tradiční vyjmutí ruky spravedlivého a co se nestane!? Roubíčkův prostředník se naposledy ukazuje na celý klášter a všem dokazuje pravdu Roubíčkovu, kterou jsme nikdy neměli čas tak docela přesně pochopit. Ruka skončila jaksepatří v kostnici. Následuje smutek, který se, částečně i díky Djangově baladě, přehoupne ve veselí a vzpomínání na jeho činy. Rapunzelka se dočkala, navzdory svému chováním, audience u nejvyššího představitele řádu. Mezitím si Gajar a Medovína všimli, jak nějaká holka někomu něco někam strká... hmmm...

## 14. 8. 2021, Rapunzelka: Příchod do kláštera

Sem se probrala a kolem zrovna běží lední medvěd – hned ho du zničit, ale ostatní cosi křičí o Medovíně – sežral ji? Asi jo, musím sekat opatrně, snad se chuděra zachrání tak jako já z hada! Najednou ledvěd mizí, rozsekala sem ho asi, zbejvá jen Medovína, blije, sere, pláče, léčim ju. Pak sou nějaké řeči o přívěšku, neposlouchám, poleptána. A najednou se ten had, co mě sežral a co sem ho zničila (Gadžar tvrdí cosi jiného), otvírá a jinej novej z něj vylejzá. Hned na něj běžíme s Dahakem, krásně ho sekám, i Gadžar ho střílí, až had č. 4 chcípne. Připomíná mi to takovýty povídačky o Joshovi a Juanti, ale kdo ví. Hlavně že je ta bestie mrtvá a neohrožuje slušný lidi nebo trpaslice.

Dem zpátky do tý legrační vesnice. Dahak si to vyřizuje s Dmitrijem, Dmitrije prej úkoluje Darja (nic nám to neřiká, prej má vobchod Podivuhodná vlastnictví v Severní čtvrti ve Vosergorodu), říkáme Dahakovi, ať Dmitrije nechá bejt, on ho nechá bejt s hlavou tý krávy hadí. Pak se najednou čistí ty jeho blitky a svintsvo, Džango se u toho chechtá, asi to souvisí.

Pak eště se bavíme s tím Djareerem Farkašem a ten poudá, že osergorodskej kníže podporuje stavbu pasteveckých vosad, cosi vo osidlovacím hnutí v Oserajónu, o folklóru s písničkama, a tak dál. No, vodcházíme z tý vesnice a snad to celý bylo k něčemu dobrý, teda, aspoň že je zas vo jednoho zlýho medvěda a několik nebezpečnejch hadů míň.

Za čtyři dny dojdem k tomu jejich klášteru, je to v jezeře, vopravdu pěkný (jako svatej jiří s vysoko vztyčeným kopím vypadá celej ten skalnatej ostrov!), měli by to myslím radši předat nějaký vopravdu zbožný a pravověrný instituci. Ve vrátnici byli nějací hoši, jimž jsem vysvětlila, jak se všechny věci mají, taky Dahak se zapojil, zjevně se tu cítí doma. Při plavbě se nějak nesmírně zpívalo a plulo se dlouho, až mi bylo zle, a ještě je smutná věc, že zvířata musely zustat ve stáji na břehu.

I uvnitř to maj docela pěkně udělaný. Otvíráme jim na námku rakev, Mordechajovo tělo je jako nový, ten Lexa je fakt borec. Nějakej trochu vadnej trpaslík Fridrich, snad ještě pomalejc chápavej než já, mě vede do zahrady, místo aby normálně k tomu jejich senešalovi rovnou, jak by se slušelo. Koukam se tam teda na ňáký hnusný kytky a ptáčky a celkem mě to otravuje, ale aspoň slyšim, že jim probíhá zrovna volba „opatů“, ale po nocích jim tu někdo courá a my to máme sledovat nebo co. Taky se řeklo, že mladší bratr knížete Voserajonu je senešal, to je teda asi celá ňáká sektářská rodina tady: Kníže prej navrhuje kandidáty na „opaty“ (tři, v každý budově je jeden – pro mnichy, klerici, paladini), který schvaluje ten senešal, ke kterýmu mě ten Fridrich zjevně votálí pustit.

No a konečně dem pryč z tý přiblbý zahrady na jídlo a pak do cel a zejtra večer prej bude ten jejich pohřeb, tak snad mezitím už budu mít vyřízený i ty naše věci, Pane muj.

## 1. 8. 2021, Gajar: Opuštěný hřbitov

Přilétáme s Djangem a Medovínou, Dahak na nás hází kámen, netrefa, ale trochu padáme, dopadneme v pohodě, pak elegantně přistává Django a hrozivě si nabije. Pak hází kámen zpět po Dahakovi, taky netrefa. Rozhodneme se utábořit a přespat. Medovína se diví, že se netěší po spánku plnému zdraví, ale pak si uvědomí, že se vlastně těší dobrému zdraví. Vyrážíme na cestu a když jdeme kolem nějakýho hřbitova vidíme hada nebo penis. Nevíme, co to je, tak se ptám Rapu, protože ta jich viděla nejvíc. Teda hadů samozřejmě. Rapu říká, že je to iluze. A ta zmizela, když se na ní vrhla.
„Jo, to je duch Mordychuje!“ Vypráví Django a vymejšlí si krávoviny, což mě baví. Prohledáváme hřbitov, nacházím akorát symbol boha Joshe, boha smrti. Nikoho to moc nezajímá a Medovína se bojí, tak jdeme dál a přicházíme do vesnice, kde se hodně svítí. Je to hodně nová vesnice, hledáme hospodu. Nacházíme pastýřskou jizbu, a tam nacházíme Djareera Farkashe – Tuláka a kamaráda! Snaží se prodat ovce. Medovína je trochu na sráč a Dahak ji táhne ven, Pak přichází nějakej Bača Dmitro, prej jede nějaký hejty na Vejceslava, to je místní šéfík. Vejceslav nás přijde pozdravit a zkontrolovat. Pak se snažíme prodávat ovce, přijde Dmitri a zve nás za salaš, abychom prodali ovce a že sháněj nějaký dobrodruhy. Tak každej jdeme spát a ráno se sejdeme na břehu jezera, Medovína bleje jak z konve. Dmitro nám říká, že na hřbitově, kdy jsme našli ho\*\*o, by mělo bejt něco magickýho. Tak se chvilku přeme o to, jestli jdeme nebo nejdeme a nakonec samozřejmě jdeme a hledáme co by se tam tak mohlo nalézat. Najednou za náma stojí ženská a říká, že tu bydlí už dlouho. Je tam had, kterej má v průměru půl metru. Dajngo nabaluje ženssskou, ta se jmenuje Elissss, Dahak si myslí, že se jmenuje Penissss. Slečna začíná mluvit hodně divně, Dahak roztáčí své ninjaky a hází šipku po ženský.
Začíná mela. Medovína se snaží neumřít. Kozel utíká s Medovínou pryč. Had kouše Djanga. Dahak mizí pryč. Ženská mizí pryč. Mě je nějak málo, tak se roztrojím a schováme se. Rapundzelka orzvítila sekeru a seká do hada, zásah jako svině, Had mele z posledního. Ale v tu chvíli se objevuje další had přímo za náma. Medovína střílí po hadech. Had útočí na medovinu a kouše jí. Třetí had kouše Djanga a kouše ho zle. Kozel utíká s Medovínou. Velkej had kouše Rapu. Kouše jí zle a Rapu nic nevidí. Protože je v hadovi. Django dostává ránu od hada a mizí. Dahak kolem sebe máchá a seká a trefuje velkýho hada. Já to hraju na férovku a střílím toho nejbližšího. Zásah jako svině, přímo do hadího zadku. Je skoro tuhej. Rapundzelka seká do hada z hada a nakládá mu. To je jasný, že tohle had nečekal. Větší sousto, než si myslel. Karel kozel shazuje Medovínu, Medovína se mění na ledního medvěda a bojuje s hadem. Django vykozlí Banjo a Banjo svejma strunama prostě rozseká velkýho hada. Dahak běží a běží proto, aby jebnul hada. Jebe ho slušně a skoro ho dojebává. Pak běží za Elissss (Penissss) a seká jí taky slušně. Já střílím do hada, a zabíjím ho neskutečně. Přišpendlím ho na zeď kaple. Rapundzelka se vysvobozuje z hada. Medvědovína nakládá menšímu hadovi a ten se snaží zdrhnout. Kozel využije vzdálenosti od prchajícího hada a charguje. Netrefa. Django ůtočí na hada a…. netrefa. Dahak zamotává ženskou do svých Nunjaků a já zabíjím druhýho hada. Gajar vs hadi 2:0.
Dmitriho buď proměníme v ovci a prodáme, nebo se my proměníme v hady a půjdeme si z něj dělat prdel. Ještě sami nevíme.

## 17. 7. 2021, Medovína: Bloudění v bažinách

Rapu, Dahak a vopruznej žvanil Wilhelm se vrátili hlídat Mordyho a silná trojka krokodýlobijců ve složení Django, Gadžar a Medovína vyrážej za taženym krokodýlem. Medovíně se do toho moc nechtělo, asi měla zlou předtuchu. Cesta je to příšerná, slavná stopařka vede skupinku jak ponocná, furt nás chytaj nějaký trnitý rostliny, životy nám ubejvaj rychlejc než v boji s wyvernama. Pak se konečně vyvoslíme ven, Medovína dál vede skupinku tak, že jsou všichni spíš mokrý než suchý. Ocitáme se na poloostrově, potřebujeme překonat bažinu, Django bažinu přeskočí, Medovína uklouzne a žbluňkne do vody, Gadžar ji vytáhne zpátky, Mebažína skáče znova, znova se vyválí v bažině, ale tentokrát už ji dostane Django na druhou stranu. Gadžar pak přeskočí ladně a plavně. Pak znova překonáváme bažinu, tentokrát Medovína provede druhy po leknínech. Slyšíme bručení, Gadžar nakoukne a vrátí se nám říct, že tam jsou nějaký podivný ještěráci, porcujou si krokoše a hrajou si k tomu na didgeridoo. Django k nim jde, pokecá si s nima skrzevá svoji schopnost rozumět jazykům, jsou prej vyhnanci, protože zabili příbuznýho. Hledaj Mstitele, kterej jim pomohl, když byli vyhnaný, dal jim didgeridoo a bubínek. Django si s nima dá jam session, pak povolá Medovínu a Gadžara a vypráví ještěrákům o písničkách ze Sedmizemí. Mstitel je jakejsi Duma Mhoto. Django si s nima pěkně pokecá, dá jim meč, Medovína jim dá mokrou sváču a dostane bylinky. Django se promění v orla, odnese nás zpátky a zjistí, že asi den cesty od nás je vesnice, dva dny od nás Oserajonský jezero.

## 10. 7. 2021, Django: Wilhelm a krokoši

Vrátili jsme se na cestu, kde nás už čekal lehce znuděný Gajar. Protože jsme od Trhliny přes pláně šli skoro celý den a Rapu byla vyčerpaná z toho, jak celou noc dávala pozor na Dahaka, šli jsme rovnou na kutě.

Další dny šla cesta rychle od nohy a velkou část Západních Planin jsme nechali za zády. Jediná událost stojící za zmínku se třemi paladiny Forsetiho. Prohnali se kolem nás jakoby prchali před smradem vlastních prdů, ale nakonec se zastavili a zavalili nás lavinou nezdvořilých otázek. Hlavně na mě a na Gajara se koukali skrz prsty, jako bycho jim svedli tátu nebo kdovíco.

Ten můj drowí kamarád Reni, se kterým jsme tak týden zpátky popíjeli, nám tehdá povídal, že našel mapu k pokladu. Paladini zněli, že ji asi našel u nich a že je to snad mapa k nějakýmu magickýmu nebo posvátnýmu svitku. Oni sami tomu asi moc nevěřili, ale Dahak vypadal, že na tom asi něco bude.

Dahak jim každopádně hned všechno vyklopil, nepamatoval si ale naštěstí, že já se s ním znal už z minula, jinak by mě asi na místě stáhli z kůže. Takhle vědí jen to, že jsme se měli setkat někde v Osergorodu.

Další den, nebo snad ještě o den později, proti nám šel po cestě starej plesnivej trpaslíček Wilhelm, veselá kopa, písničku na rtech. Pustili jsme se do řeči a vyprávěli mu o monstrech, se kterými jsme se potýkali. O to jevil velký zájem. Jeho specialita je získávání trofejí a materiálů ze vzácných zvířat. Když slyšel o gorgoně, kterou jsme skolili, chtěl se k ní vydat - zgorgonolej je totiž zvláštní substance vysoce ceněná mistry kovářského řemesla a nepostradatelná pro zpracování adamantinu. Naše rozmilá princezna z Rapunzelu však ve Wilhelmovi našla zalíbení a přesvědčila jej, aby šel s námi. Medovína z toho vypadala dost nešťastně. Myslím, že se bojí o svoje postavení nejroztomilejší bytůstky v naší družině.

Rapuzelka se Wilimu taky chlubila dračí šupinou a vyměnila ji s ním za překrásnou zlatou minci pocházející z časů největší slávy Sedmizemí - pravý poklad. Wili byl dost znepokojen , když slyšel o našich zážitcích s gnoly a Yeenoghovým tesákem. Řekl nám, že taková míra koordinace a plánování není mezi idiotskými gnoly zvykem. Dahak říkal, že myslí, že z hlubin Veliké Brázdy slyšel bubnování gnolů - určitě prý vyvolávají démony.

Za chvíli jsme přišli k místu, kde Wili prý přemohl krokodýla. Chtěl nám ho ukázat, ale viděli jsme jen pěšinu, po které obrovské ještěří tělo někdo odvlekl. Cestička vedla do bažiny. Zničehonic se na nás vrhli dva obří krokodýli. Jeden z nich se do Dahaka pustil s obrovskou zuřivostí a já už myslel, že mu ukousnul hlavu. Rapunzelka se ale k Dahakovi sklonila a pohladila ho svou zkušenou rukou profesionálky a Dahak se vzpamatoval. Vrhnul se na krokodýly a než bys řekl zgorgonolej, jednomu roztrhl kušnu a druhému dal takový kopanec, až mu prokopnul hrudník.

Wili vytrhal krokodýlům zubiska svejma spešl kleštěma a my si teď klademe otázku: půjdeme po pěšině hloub do močálu, nebo se vrátímě zpátky na cestu.
Django

## 3. 7. 2021, Dahak: Trhliny

Špekulujem jestli chceme stopovat příšeru zpátky. Rozhodnem se, že stopujeme. Najdeme tábořiště, je takový polorozbořený. Nějakej divnej napů rozbitej stan, rozdrbaný ohniště. Django pije první sračku z rozbitýho kotlíku co najde. No nebyl to dobrej nápad, je mu trochu na blití. Očividně to je opuštěný už pár dní. Něco se šustne, v domění, že to je Ketil za nim běžim. Není to ketil, ale bejk s krokodýlí kůží a ocas jako kus mlatu. V dobrý vůli se zastavim, ale než mu stihnu utrhnout kus trávy na uklidnění, tak do mě vlítne jako kozel Karel. Dostávám brutální čočku, nabere mě na rohy a dupe po mě. Asi chcípnu. Django ho zahání zlosynskym syčenim. Nechcípnul jsem. Rapunzelka na něj vlítne a nenechá ho utéct. Bijem ho, ale vůbec mi to nejde… To máte tak když chcete dát hlavičku bejkovi s železnou kůží. Když začne bejk zdrhat protože už má konečně dost, vofoukne Rapunzelku kouřem a tu to úplně omezí na pohybu. Ta dostane vzteka a zahodí sekeru. Django rozžhaví železo na tom bejkovi. Rapunzelka seká do škvařícího se masa až cáry lítaj. Prohledáme tábor, Rapunzelka našla přívěsek koníčka, kterej měla kdysi nějaká dáma se kterou kdy plula do Aneriky. Jdeme se podívat k propasti. Tam jsou slyšet tamtamy temnej vlčích lidí, ale nikdo mi to nevěří. Utáboříme se tam a Rapunzelka vypráví o té krásné dámě z lodi. O chobotnici a o lásce. Nejdu spát, protože z tohodle místa mám husinu. Slyšim bubny a vidim záblesky z propasti. Jdu probudit Rapu, ale ta je strašně nasraná místo aby byla nadšená a chápala jak nebezpečný. Noc je vypjatá jaxviň a nasraný jsou úplně všichni. Teda kromě Medovíny. Ráno Django spadne do propasti. Debil. Chce se podívat ke kraji a jistí se lanem a najednou se houpá nad propastí. Jakoby vytáhneme ho, ale je to debil. Medovína nás dovede zpátky k vozu a k Gajarovi.

## 12. 6. 2021, Rapunzelka: Poslední šelma

Neni mi vůbec dobře a cejtím se vopuštěná. Jedem pryč, vodpoledne se míjíme s nějakejma votrapama, co smrdí tabákem. Trpaslík Saša a bergštajnsky vobrněnej hobit Hanuš. Ten první strašně mele a říká snad všecky slova, co sou. Vozí ňáký polodrahokamy ze severu na jih, zná řeznika Roubíčka a Dahak si s nim povídá hovadiny vo Vosergorodu. Naštěstí to netrvá věčně, jen se to tak zdá. Večer se Medovína snaží mile zapůsobit králikama, co maj nahradit borůvky, kerejma se snažila mile zapůsobit předtím, ale mě to teda všecko příšerně votravuje, vostatní se naštěstí taky celkem z různějch důvodů nasíraj, únava a tak. Dem spát, božínku, vrať se!

V noci najednou poník dělá brajgl, ale von je to jen návrat božínka. Koukám že Dahak se mlátí s ňákou strašnou dřív asi bílou kočkou, co má teď na zádech trny a je celá volezlá a šílená. Kozel nikde. Medovína střílí, Gadžar střílí, ale tvoje síla božínku to všecko rozseká a Dahaka ochrání. Měli sme namále, ale sláva ti!

Na zádech má ta nevídaná bestie ňáký cáry baťohu, střepy a rozlitý jedy a papírky, a ráno nám to Dahak milostivě přečte: Jistej Grim (ten Grim, co jsem s nim plula do Aneriky? to asi těžko... ale taky to byl alchymista... a taky byl vodsaď, z těch dolů na severu... ale jak dopad... divný... jak vlastně dopad? já blbá kráva si nic nepamatuju... hlavně že tebe mám furt na mysli, muj milej božínku) píše jistýmu Ketilovi (prej „milýmu“), že vo všecko přišel a má jen prsten uhranutí vod tadytoho Ketila, kerýmu to píše. A že jede do Vosergorodu za Dahakovým tatou, šafářem, a tam bude makat a na tohodle Ketila čekat.

## 5. 6. 2021, Gajar: Vesnice za mlhou

Chceme jít spát a moc nám to nejde. Furt na nás někdo čumí.Dahak se jde projít a Gajar se jde projít a oba je vyhmátne mluvčí. Dahak mluví s Mluvčím a ptá se na svátky a na uctívání – nějakýho Stvořitele. Pak se bavíme o věku, zodpovědnosti a blbostech. Gajar usíná, Rapunzelce a Dahakovi to moc nejde. Ale Django se jim snaží pomoci kouzlem, Rapunzelka i Dahak usínaj ale Django ne a ne usnout. Zkouší všechno až se opije a vytuhne. Gajar se v noci vydává do věže, kde najde díru na vázy, poklop a rituální pomůcky. Jednu vázu vezme k ostatním, ale ti mu řeknou že je to urna a toho se lekne, urnu vrátí ale stejně je prázdná, ufff. Ještě, že se nestal vykradačem hrobů. Pak se bavíme s mluvčím o bábě a trochu si všichni myslí, že to nebude jen tak nějaká bába, protože je to bába už nějakou dobu. S Mluvčím (kterej je jinej, než ten den předem) se bavíme o bábě. Pak jdeme za bábou a snažíme se z ní dostat nějaký kloudný info. To nám moc nejde. Nabízíme bábě kikeon a jdeme se napít mezi starý hroby.

Pijeme a tancujeme a duchové jsou kolem nás. Rapundzelka vidí nebešťana v bábě a pak zjišťujeme, že vesnice je úplně v jiný dimenzi, než v tom údolí. Dahak rozjíždí párty a Satyři neví, jestli vůbec žijou, protože párty s Dahakem je očividně legendární. Ráno vstáváme a přemýšlíme, co se všechno dělo a co nám to má říct. Snažíme se stařenu přesvědčit, aby nás doprovodila pryč z mlhy a sama z ní vyšla. Dáváme jí jméno Anděla Výborná, ať ji nemusíme říkat – bábo. Jsme si jistí, že je uvězněná mezi světy a proto jí tam Django rozsypal podhoubí těch super houbiček, co pomáhaj cestovat mezi sférama. Nakonec souhlasila, chceme jí vzít s sebou ale nejde nám opustit tu mlhu. Nejde s ní opustit mlhu respektive. Nakonec se s Andělou rozloučíme, vycházíme z mlhy a koukáme, kam se vydáme dál.

## 29. 5. 2021, Django: Úprk mlhou

Zasadili jsme Yeenoghově tesákovi poslední ránu, a najednou na místě, kde běsnil démonický gnoll s přísnými ředitelskými důtkami, byly jen kusy masa, které se sesypaly na zem a znělo to, jako když stříháš malýho chlapečka.

Když jsem řekl ostatním, co gnollové říkali při vyvolávání toho démonického stvoření, Dahak vypadal zprávou zneklidněn. Jméno Yeenogha znal ze svých knížek – je to asi nějaký zlý démon uctívaný gnolly, co kdysi drancoval náš svět, když na něj byl přivolán. U jednoho z místních padlých gnollů jsme našli druhou kopii mapy, která vedla k jeskyni s houbama. Že by pátrali po těch houbách, o kterých víme, že umí překonávat hranice mezi dimenzemi? To by byla blbá zpráva. Než jsme ale měli čas se nad tím moc zamýšlet, museli jsme zpátky k vozu, páč nás volal Raponík. Byl obležen hejnem hyen, které se na nás hladově koukaly. Najednou se ale snesl orel a jednu si odnesl v drápech asi někam do hnízda ve skalách. A hned druhý chtěl vzít Rapunzelku – když ale viděl jak je ošklivá, radší jo zas rychle upustil.

Vyjeli jsme tedy dál na cestě pronásledováni hyenami. Po neklidné noci a dalším dni cesty jsme dorazili k podivné vesnici. Přes malé údolí jsme z cesty viděli domky a těšili jsme se na pohodlí postelí. Ukázalo se ale, že v údolí je neuvěřitelně hustá mlha. Pustili jsme se opatrně do ní, a po několika metrech se Rapunzelka zamotala do nějakého trní. Sotva jsme jí pomohli na nohy, začaly se na nás z mlhy sápat spektrální paže nějakých zlých duchů a jako by z nás sáli životní sílu. Sotva jsme odrazili tento útok, vynořila se z mlhy podivná stařenka. Nabídla nám, že nás bezpečně provede mlhou, pokud jí dáme nějaký dárek na oplátku. Rapunzelka jí věnovala drahocennou tlapu ledního medvěda a já jí dal Dahakův extra měch na vodu, který jsem ovoněl po růžích. Nezdálo se, že by to babičku potěšilo, ale nakonec nás přeci jen zavedla do vesnice. Řekla nám, že do vesnice nikdo z vnější nechodí, a dokonce i vesničané se přes údolí dostanou jen zřídka a v doprovodu téhle babičky.

U brány vypadali dva strážci velmi překvapeně, ale beze slova šli zavolat nějakého svého předáka. Představil se jako mluvčí a svolil, že můžeme přespat v domě pro hosty, když jim za to výměnou dáme nějaké dárky. Divili jsme se, že takový dům mají, když jsme prý první návštěvníci, ale uspokojivě to nevysvětlil. Z toho co říkal, to znělo, že se ve vesnici obklopené mlhou žije dost debilně, ale jak neznají nic jiného, tak jsou s tím nějak smíření. Dahak s Rapu navrhovali, že by bylo asi lepší zbavit se mlhy, než spoléhat na dobré srdce a zdraví baby na prahu smrti – a zdálo se, že řešit problémy je pro tyto vesničany nový koncept. Jejich přístup je spíš žít s tím, co mají.

Během hovoru s mluvčím po nás furt pokukovali ostatní vesničané, nikdo z nich ale nikdy nepromluvil. Pak jsem si uvědomil, že asi proto se tenhle bambula jmenuje mluvčí – a on mi moje podezření potvrdil. Každý den si zřejmě za mluvčího vybírají někoho jiného, tak snad na zítřek vyjde někdo nápomocnější, než tenhle děsnej vidlák.

## 22. 5. 2021, Dahak: gnolský rituál

Minuli jsme schody do Bergsteinu a jedeme po horší cestě. Džango chce jít do Bergsteinu, ale má smůlu, Cesta stojí zaprd. Jedeme skoro celej den, když vtom nějak asi v půlce dne cejtíme smrad! Maso, krev a obecnej gore… Jdu na průzkum, vidim hyeny, ze kterých se staly gnollové, když se rvali o flákotu. Fuj. Jdu zpátky a vyřídim jim to, vymyslíme taktiku a já je oběhnu abychom je obklíčili. Ta se jakžtak zdaří, ale musim teda říct že ty vlci jsou agresivní jako prase. Medovína byla ale taky agresivní jako prase, a oba je rozstřílela naprosto bez jakýchkoliv pochybností. Jak se ale ukázala, tak pak hned když viděla ten masakr, tak z toho umdlela. Není zrovna stabilní povahy, nějaká ta meditace v míru kláštera by jí neuškodila. Jsou tam stopy lítého boje a vypadá to všechno dost podivně, stopy vedou do savany. Dostaneme se ke stromům, kde jsou rozvěšený vnitřnosti, pak slyšíme vytí a nějakou štěkomluvu. Džango tvdí že něco říkají, ale moc se nám to nezdá, bůh ví co zase hulil? Tvrdí že vyvolávají, Yeenogha. To je takovej démon co kdysi přišel do světa plundrovat a měl spoustu následovníků z tohodle světa, třeba právě i gnolly, jakoby nevim jak moc by mohl Džango lakovat, ale zapadá to do sebe. Za záchranu světa vzhůru na ty démonický šelmy, než znovu pustí tohle zlo do našeho světa! Velmi důsledně se rozestavíme, abychom mohli aplikovat další geniální taktiku. Posledně to fungovalo, ale tentokrát, místo aby Ranpuzelka na sebe strhla pozornost, a já se mohl na nepřítele snést jako jestřáb, tam zase vlítla jako torpédo. Django bije gnolla kytárou, Gajar střílí z kuše, Medovína opět lukem trefuje oko nepřítele. Já sám jsem se připravil k přepadu ze zálohy. Ale nebylo mi tom moc k nečemu. Pokažena taktika způsobila, že dokončili pekelný rituál a zjevil se jako temný stín gnoll s důtkami jako řemen. Radši jsem ho na jedno kolo vyřadil tím, že jsem mu strčil nunčaku do čakry. Jak se těma důtkama pak začal rozhánět to sem neviděl, asi si na svojí čakru potrpí vážně moc, protože mě s nima šlehal jako psa… pes jeden… fakt sádlo máslo. Znal jsem jednu trpaslici co tyhle čuňárny praktikovala, kde je jí asi konec? Auč, přemýšlim nad světskym životem místo abych se soustředil na přítomnost za což mne potrestala karma a ty důtky. Padám do bezvědomí… Ve snu ke mne přistoupila ta trpaslice co sem na ní v poslední chvílí vzpomínal a pokládá mi ruku na prsa… proberu se a… Ale ne, to je jenom Rapunzelka, ta stará kurva..

## 15. 5. 2021, Rapunzelka: Bergsteinské schody

Panečku, myslela jsem, že poník je nedaleko, ale spletla jsem se – čeká u těch zasranejch elfů s tělem Mordechaje. Trošku se léčíme u mrtvých vivern, moc nám to nejde a jsme celý polámaný. Najednou cosi strašně řve, kolem běhá neznámej gnóm, zřejmě slepá dějová větev. A v tu chvíli se za Gadžarem objeví tak příšerně velkej medvěd, že ztuhnu hrůzou, a myslim že i Džango. Medovína do něj několikrát solidně střelí, a tak se medvěd dá na útěk. Džango pak řká, že ten útěk vyvolal on, ale kdo ví, tyhlety pochybný řeči a čáry... Dahak se rozhodl zašpinit si podrážky – šlape gnolovi do kebule, zas a zas, až je z gnola kaše, přičemž Gadžar k tomu cosi mírně nesouhlasnýho s vrchu skalky poznamenává. Těžko říct co, neposlouchám a soustředím se na svůj pařez a návrat medvěda.
Druhý příchod. Dahak k němu beží, kope ho do čéšky a zas zdrhá. Nahmatám svou dýčku, pomodlim se a vrhám ji medvědovi přímo přesně kamkoli, hlavně abych ho aspoň trochu zranila, než zabije ostatní. Zranila. Gadžar a Medovína střílí efektivněji, načež ta příšerná šelma ke mně přistupuje a sežere mi hlavu, z čehož ztrácím vědomí a takřka i život.
Tma. Kde jsi, bože? Nic.
Šero, bledo, konečně zas světlo v oku a na břiše mi radostně podupuje Gadžar a Medovína mi dodává cosi, co je snad aspoň trochou síly. Kozel nikde, medvěd ukopán Dahakem, pošlapán Gadžarem, známým to svalnatým šlapačem, a Dahak běží od tábora k těm elfským sviním zjistit, jestli si ty zdechliny odtáhnou sami, kde je poslední uteklá šelma, a vůbec co a jak.
Vrací se skleslý a zrovna ve chvíli, kdy na mě všichni horlivě křičí, ani nevím proč. Zřejmě členové mé družiny pocházejí z chudých poměrů a záleží jim na každém zlaťáku. Ukazuje se konečně, že si snad dokonce představovali, že na pomoci tomu nešťastnému hobitovi nějak vydělají, nebo co. Postupně mi dochází, že asi chtějí ty peníze, které nám nebohý hobitek nabízel za to, že mu v nouzi nabídneme svého koně. Nejvíc křičí Gadžar, dávám mu tedy svých deset zlaťáků, aby dal pokoj, pak už mám jen drobné, to by ho asi urazilo, říkám si. Zmatek, ještě že jsi stál při mně, můj Pane. Je to škoda, že mí družiníci jsou obecně výborní, ale tak strašně sobečtí... Snad jim má společnost nakonec ukáže sílu oběti, hlavně vznešenému a duchovně zjevně velmi vyučenému panu Dahakovi by lekce milosrdenství prospěla.
Noc. Hlídky nic nevidí, kočkovitá šelma nikde. A ráno nikde ani mrtvola rozšlapaného gnola.
Krátký spor o budoucím dění, Džango je čímsi rozčilený a snaží se mě urazit, marnost. Volám poníčka a ten přichází s Džangovým velekozlem, fascinující. Já nevím, nejradši bych vystopovala i toho jaguára a zabezpečila cestu, ale na druhou stranu nás čekají další úkoly, a hlavně se nechci bavit s těma gangsterama, co ty kočky přeprodávaj.
Ostatní to vidí jinak, dokonce jsou ochotní s tím povýšeným elfem nějak kšeftovat, takže s tvou pomocí pane radši aspoň chvíli držím hubu, aby na mě zas nekřičeli, a prosím poníčka o pomoc, taháme zdechliny k cestě. Snad tam ten jaguár zrovna nepřiběhne.
Nepřiběhl. Přátelé se málem poprali o 200 zl., co nám ten hajzl dal, ale nakonec mi i z toho přidělili 40, nevím, zřejmě jdu s družinou sv. Matematika nebo sv. Aritmetildy. Jisté je, že jaguár je v prdeli a běžel kamsi na sever, to mě štve, ale těžko něco dělat. Džango s Gadžarem si rozebírají ještě pár drobných, co jsme dostali za medvěda, načež při odjezdu od těch elfích (jo, prej taky, ba dokonce hlavně orčích) sviní Džango vymýšlí a následně zavrhuje prodej velekozla. To mě zrovna mrzí, třeba, že se neuskutečnilo. Ráda bych těm arogantním hajzlům nějak dala co proto, jen nevím jak. A navíc... jsme na cestě.

Srdíčko mi bije víc a víc, až po dvou dnech dorazíme k výtahu. Strážní jsou ukecaní, vůbec se nesoustředí na důstojnost a střízlivost, což by přece měli. Prostě hrůza, už abysme tu křižovatku měli za sebou. Jenže oni pořád kecaj a Džango jim zpívá nesmysly. Musím to najednou přiznat, děj se tvoje vůle. Naštěstí se dlouho Gadžar baví s tím gnómem o jakýmsi přívěsku, čímž se to trochu zamluví. Dávám jim medvědí tlapu (ještě mi zbývá ta druhá, od Gadžara) a hlavou se mi prohání bráchové, ségry, otec, uf. Jsem ráda, že ještě žije. O matce nic neříkají, neptám se... Snad se všichni o dědictví neporvou jak moji přátelé o těch pár zlatých prve. Krom Dahaka všichni najednou zapomínají na náš úkol a na Mordechaje a chtějí do města, jsem celá zpocená, bože, ještě ne, naštěstí je pan Dahak rozhodný a Bergstein ho tolik nezajímá. Zbožnost se pozná, i když v pohanském jménu. Zaznívá cosi o týflinzích, co šli taky do města... ale kdo by to poslouchal? A kdo by do města nešel? Třeba taky někdy přece půjdu. Prý možná Batšeba a David, co je mi po tom. Hlavně rychle pryč odsud, splnit úkol, a pak zas... děj se tvá vůle. Snad budeme za dva týdny v tom Mordechajovo-Dahakovo skoroklášteře.

## 8. 5. 2021, Django: Lov na wyverny

Celý den cesty na sever probíhal bez zvláštních událostí. Další den před polednem ale začala být naše zvířata neklidná a nechtěla pokračovat. Krátký průzkum ukázal, že za zatáčkou dva obrovští bílí vlci požírají mršinu tažného koně, zapřaženého do krytého vozy. Dahak se přimlouval, abychom vlky zahnali a nechali být – jsou prostě přirozená část přírody a není důvod je zabíjet. Ostatní jsme moc nesouhlasili, když očividně přepadli vůz a zabili koně a tak. Dahak se vlky pokusil zaplašit, ale nebylo po jeho – za chvíli jsme jim vyprášili kožuchy, i kdyř Rapunzelku vlci pěkně pocuchali a jeden na ní dýchnul s takovou dávkou ledové svěžesti, že skoro přestala dýchat.
Ve vozu byl vyděšený hobití obchodník. Rapunzelka na něj celá zakrvácená začala výt až si z toho kecnul na prdel. „Uplně jako v tý klasický cirkusový scénce!!“ snažil se nám říct Gajar, když mezi záchvaty smíchu náhodou na okamžik popadl dech. Hobit bědoval, že neví jak se bez koně dostane dál, tak jsem se ho optal, kolik by nám za koně nabídnul. Začalo urputný smlouvání mezi Gajarem, který chtěl našeho koně prodat za co nejvíc, a Rapunzelkou, která by ho nejradší dala zadarmo a ještě mu zaplatila, že si ho vezme. Nakonec hobit Rapunzelce dal 55 zlatých.
Sotva jsme si plácli po cestě přišla trojice dobře vyzbrojených postav – elf se dvěma svými půlorčími nohsledy. Elf byl skvěle arogantní, znuděnej a otrávenej, a všechny nás dost sral. Naše družinka ale očividně ušla veliký kus cesty, protože jsme se s nimi (zatím) nezačali mlátit. Ukázalo se, že vlci patří elfovi, chytil je a další polární zvířata v horách na severu a chtěl je prodat, zřejmě v Anatolisu. Někdo je ale pustil ven. Když jsme na něj chvíli křičeli, že jeho vinou přišel pan hobit o koně, hodil po něm měšec zlata, kde bylo víc než nám hobit zaplatil. Doprovodili jsme elfa k jeho tábořišti, kde byli další dva jeho kumpáni a spousta klecí – některé plné, jiné prázdné. Ukázalo se, že jim utekl ještě lední medvěd, polární tygr nebo nějaká podobná kočka, a dvě wyverny. Elf nám nabídl, že pokud mu pomůžeme wyverny chytit dá nám 200 zlatých. Dost stál o to, aby byly živé. Dahak se s ním chvilku handrkoval, a zněl přesvědčeně, že 200 dostanem za mrtvé, za živé pak 300. Já si ale nebyl uplně jistej, jestli nám za ty mrtvolky hodlá dát vůbec něco.
Rapunzelka se chovala nějak divně, a vykřikovala tam, jak jí jednou šukal právě takovej lední medvěd – to elfa zaujalo natolik, že dokonce nachvíli zdvihnul obočí a vypadat překvapeně. A Rapunzelka si náhle uvědomila, co říká, a vypadala najednou uplně malinká, jako by radši byla někde jinde.
Šli jsme teda lovit wyverny. Shodli jsme se, že držet takováhle zvířata v klecích je špatné, ale že zároveň je nemůžeme nechat naživu takhle daleko mimo jejich habitat, kde budou přepadávat cestovatele. Vzpomněl jsem si, že se mi v noci zdálo o velikém Karlovi, mém kozlím společníku z kykeónových seancí, a že říkal, abych ho někdy zavolal a pozval na návštěvu do té sféry, kde žiji – že můžeme cestovat nějaký čas spolu. Tak jsem si řekl proč né teď, veliký Karel se určitě rád zúčastní lovu na wyverny. Zavolal jsem ho proto, a on přišel. Ostatní se trochu divili, kde se vzalo tak úžasné zvíře, a tak jsem jim ho krátce představil, ale na veliké vysvětlování nebyl čas.
Nastražili jsme na paloučku kousek od cesty mrtvolu koně a poschovávali se kolem pod stromy. Netrvalo to dlouho a wyverny se skutečně snesli na mršinu. Boj byl krátký, ale brutální. Dahak se wyvernu snažil spoutat lasem, ta se mu ale vysmekla a vrhla se na něho. Bušil do ní pěstmi co to šlo, ona jej ale bodla svým žihadlem až se svalil k zemi úplně bledý ve tváři, asi otrávený wyverním jedem. Druhá wyverna se vrhla na mě, pokousala a pobodala mě tak moc, až jsem málem vypustil duši. Naštěstí na ní naběhl veliký Karel, nabral ji na rohy, povalil na zem a pak jí ještě podupal, až pošla. Karel pak pokračoval ve svém běhu a potrkal k smrti i druhou wyvernu. Ukázalo se, že Dahak ještě dýchá – a někdo jej přivedl zpátky k vědomí, neviděl jsem jestli jej uzdravila Medovína, nebo její výsost z Rapunzelu, která ulehla s medvědem.

## 1. 5. 2021, Gajar: Jak jsme zabili tři dny a pět pavouků

Po souboji s Pavoukama jsme prohledávali jejich jeskyni. Našli jsme jednu další místnost plnou hub a pavoučích vajíček. Z místnosti taky vyběhla hnusná potvora, napůl pavouk, napůl člověk. Střílím šípy, netrefuju. Potvora něco držela, pak zakouzlila a zmizela v temnotě! Tmu nikdo neprosvítil, a potvora nám zmizela. Rapundzelka se rozhodla že udělá past a lehla si se sekerou na zem. Čekali jsme, až jsme se dočkali ale místa pavouka přišla Madovína. To bylo radosti! Nasbírali jsme houby a rozhodli se sbírat i síly a tak jsme drželi hlídku a přenocovali. Nikdo se ale neukázal a tak jsme se vydali zpět do hospody. Vyšetřujeme Kdo jsou Zoya s Bjornem. Děti ze statku, žijou na statku a nosej nějaký kouzelný věci Lee Sekovi. Lee Sek říkál, že Zoyu neviděl, ale poslal nás na statek. Dozvěděli jsme se, že Zoya přišla s nějakou skupinkou zhruba před rokem a ti ji tu nechali, ať se o ní postarají. Na statku jsme potkali Bjorna, ten nás zavedl k tajnému domku, kde Zoya se občas ukrývala. Když jsme tam přišli, tak se tam hádal mužský a ženský hlas a uvnitř jsme našli alchymistu a pavoučici, kteří spolu bojovali. Uklidnili jsme je a zjistili, že pavoučice chce lektvar a alchymista houby. Dali alchymistovi houby a on vytvořil lektvra, který pavoučici (i s pavoučím vajíčkem) poslal do její dimenze. Alchymista nám potom řekl, že naše dárky (koule, soška lotek) jsou kouzelní ale i prokleté. Zaplatili jsme v hospodě za nocleh a vyrazili na další cestu. Jo a ta gnollí mapa byla fakt mapa pavoučí pěstírny hub. Divný psi.

## 25. 4. 2021, Dahak: Jeskyně za hospodou

Po bitce s gnolama jsem vzal hlídku a pak se vystřídal s Gajarem. Django začal dělat nějaký hokusy a najednou nám všem bylo fakt dost dobře. Pak začal řešit proč je H lepší než G a to byla nuda. Ale řekl, že půjdem vyšťourat gnolí brloh a to jsme šli udělat. Došli jsme k tomu jejich bydlu a tam byla taková díra a tu sem přeskočil, jak to viděl Django, tak chtěl dělat parády a spadl do ní…debil, Rapunzelka ho vytáhla a pak tu díru normálně přeskočili oba. V brlohu jsme našli nějaký zlato a zbraně a taky takovou malou maPičku pokladu. Pak sme se vrátili k našemu ležení, odtáhneme gnolí těla, já si poberu jejich tesáky a jedééém.
Dojdem k hospodě u červenýho frňáku, ustájíme koně a jdeme do knajpu. Django tam potkal nějakýho svýho starýho kumpána – Reniho. Ten je hrozně podezřívavej, jak proti Djangovi, tak proti Gajarovi. Moc symaptickej teda nebyl, ale holedbal se, že má prej taky mapu pokladu. Pak se ožral a usnul na stole. Django a Rapunzelka rozjeli kalbu jaxviňa, dělaj v hospodě bordel a pohoršení. Já se du radši cournout kolem, ale nic moc se tam neděje, tak jdu zase zpátky. Ráno má Django kocovinu jako prase, tak jsem do něj šel nalít trochu vody a dost jsem se divil, jak dobře to zabralo, naštěstí se ta moje vodoléčba projevila akorát chvíli po tom, co přišla do cimry Rapunzelka, aby to mohla ocenit…neocenila. Co se jí ale povedlo bylo, že nakecala Renimu, že nám ožralej slíbil, že nám pak v Osergorodu ukáže tu svojí mapu, což překvapivě zbaštil. Pak jsme šli na výlet porozhlédnout se po jeskyňce z maPičky, je to takový marný camrání, když vtom na nás narazí maličká Zuja, bulí že její kámič Bjorn se někam ztratil a že ho něco někam odvleklo a přivedla nás přímo k takový malý jeskyni, která byla jak vystřižená z tý mapy. Jakoby…eště divnější než to jak snadno jsme jí našli bylo to, jak přesně věděla kám nás dovést a jak málo viděla co a kam Bjorna ovedlo…děti…Vlezli sme tam, Rapunzelka tam vlítla jak torpédo a svině pavoučský, otrávený nás vobklíčili líp než hospodskej včera večer Djanga. Naštěstí jsem měl rožnutou pochodeň a mohl jsem se propálit pavučinama a nakopat jim tu jejich obří pavoučí prdel. Gajar i Django dostali pěkný čoudy, já trochu taky, ale nakonec jsme je sejmuli. Do té doby nehybný vzduch se směrem k Rapuzelce jakoby zavlnil. He?

## 17. 4. 2021, Rapunzelka: Mrtvý krysodlak a gnolové

Potkali sme na vestě babu, asi ježi, co měla spoustu divnejch věcí a řečí a kdesi cosi, pak se ukázalo, že i suchejch oudů a hlav. Ale koupila sem dvě vavřincový relikvie a jednu šupinu z prej Jiřím zabilýho draka, no nevím, ale možná fakt jo. A Dahak koupil koule zlatý, Gadžar sošky a lacinej tubus, Džango zrcadlo Hiršámový, Medovíně jsem pořídila špinavej hadr. Babě sem udala lano, co ponese mojí slávu. A eště pustila ze skleničky dryjádu.

No Džango pak měl nějaký pochybnosti, a tak se za ní s Gadžarem v neviditelnosti vydal, ale velký poučení z toho nevzešlo.

Večer sme dojeli k lesejčku u skal, kde bylo na paloučku tábořiště s mrtvým týflingem, asi za života krysákem, a eště jeden prázdnej spacák se tam válel, cosi tam štěkalo a Dahaka to tam táhlo, až to málem chytil šípem do řiti. Ten týflink byl popálenej jakdyby vod Azriela, škoda že neměl ten muj novej Vavřinečkův ruženín, by mu pomoch.

Zakempili sme podle rady Jiřího vesele a potěšitelně hnedka u cesty, Džango zas vyrobil ten svůj chlastací domeček, Gadžar a Dahak chtěli hlídat, že prej nemusí tolik spát voby špinavý elfové, no dobře. Ale pak mně Dahak probudil a koukám, že jakýsi psolidi se nám vrtaj ve voze a zápasí s Gadžarem. Nastal boj, ojojoj, málem jsem ti vešla bože v náruč, ale vyprášili sme jim psí kožichy, zvlášť nezvykle významně se projevila Medovína s jakejmasi ovíječema trnitejma, mohli by to dát s Džangem dohromady a založit spolu botanickou. Taky bylo zajímavý, že Dahak dokázal chytit šíp vystřelenej a hodit ho zpátky. Umřeli, my žijem, potřebuju se vyspat a krapet ozdravit. Panebože, díky!

## 10. 4. 2021, Django: Cesta k Forsetimu

Její knížecí jasnost Iran z rodu Brieuců, první jejího jména, byla usazena na trůn poříčí na konci léta. Následující týdny jsem strávil ponořený do debat o historii a genealogii s Patelem v jeho krásně zařízené knihovně. Po večerech jsem zpíval po mnoha poříčských hospodách – a vychvaloval urozenost, krásu a ctnostnou skromnost její knížecí jasnosti. A také velkorysost Maxmiliana Mahlera, vytříbený vkus milostpaní Jagody Lupénkové a dobré srdce Juliety z rodu Filonů.

Své druhy jsem neviděl tak často jako v předchozích hektických týdnech, až jeden večer jsme se setkali u Bezhlavýho poníka nad první várkou světlého piva z letošní pšenice. Dahak se zmínil, že Lexa očaroval nějakou bednu tak, aby v ní Roubíčkovo tělo přečkalo dlouhou cestu da sever do Forsetiho kláštera v Osergorodu. Já se moc netvářil na to z Poříčí odcházet, nakonec jsem se ale nechal Rapunzelkou přesvědčit.

Před odjezdem jsme ještě navštívili v žaláři Josého – Gajar jej vyslechl o podrobnostech jeho vzmrtvýchvstání. José před lety na serovýchodě v Haapajärvi pracoval pro jakéhosi Erkkiho – zřejmě pro něj pokoutně získal nějaké adamantium, které se těží daleko na severu v horách. Během nějaké operace byl zabit, ale Erkki jej přivedl zpátky mezi živé – a řekl mu, že za svůj druhý život vděčí Lišákovi. O moc víc ale José nevěděl.

Gajara příběh velmi zaujal a navrhoval, abychom Roubíčka raději než do Osergorodu dovezli k onomu Erkkimu a pokusili se o jeho vzkříšení, nikdo jiný ale jeho nadšení pro tento plán nesdílel.

Před naším odjezdem vyjádřila její knížecí jasnost úmysl být milostivá k Duvalovi a jeho nohsledům a i k Azrielovi, a ptala se na náš názor. Nijak jsme jí její dobromyslnost nerozmlouvali, doporučili jsme jen, aby byl Duval minimálně vyhnán z knížectví pod pohrůžkou stětí, pokusil-li by se kdy o návrat.

Další den ráno jsme se chystali k odjezdu, když jsme mezi našimi věcmi našli i ornamenty vyzdobenou krabičku – vzpoměni jsme si, že jsme ji našli mezi osobními věcmi Aleeshi. Gajar po chvíli s přišel na to, že krabička jde přeskupením ornamentů otevřít – a nalezl v ní malý přívěšek ve tvaru malého visacího zámku. A zámek byl zjevně z adamantinu – kovu, který má zřejmě mystickou moc spoutat bytosti z vyšších sfér existence, pokut je správně zpracován.

Kolem poledne jsme se vydali s naším vozem na cestu směrem k vesnici Severínu. Tam jsme dorazili až dost po setmění – a hned jsme viděli, že probíhá nějaká slavnost. Já se k ní hned připojil, zatímco moji bystřejší druhové shledali, že se veselí jen několik svalovců, zatímco vesničani stojí ustrašení v okolí a jen zkroušeně přihlíží. Rapunzelka zvala vesničani, ať si také připijí a Dahak se jal zpovídat hromotluky, o co tu jde. Hřmotně nám sdělili, že jsou hrdinové, kteří „to celý zachránili“ a tak teď oslavujou. Přišli z Anatolisu a vedl je urozený Lui de M’Grah (nebo tak nějak) – to byl asi ten uhrovatej floutek, co chrněl rozvalenej v čele stolu.

Jeden z opilců asi něco špatně řekl nebo co – v jednu chvilku si s nima připíjím, v druhou Dahak praštil největšímu z nich hlavou o stůl až mu v něm zůstali zakouslý zuby. A už to lítalo. Dahak tři z nich proháněl po návsi, já se tam nějak strkal a nadával si s dalšíma dvěma, nejdřív vedle mě byla Rapunzelka, potom někam zmizela, a najedou slyším o kus dál šílenej vřískot – Rapu tam stojí nad kaluží krve se sekerou – a dva z chlapů nemají ruku – Rapunzelka říká něco o znásilnění a ožralové najednou vypadají děsem o dost střízlivější. Na Rapunzelčino a Dahakovo naléhání urychleně opouštějí Severín, dva z nich krvácejí jak prasata, ostatní stěží stojí – těžko říct, za co může alkohol a za co Dahakův levej hák.

Dáme si ještě pár hltů vína ze stolu, abychom zaplašili tu krvavou řež, do který se tahle hostina zvrhla, a jdeme spát. Si mysleli, že jsou hrdinové, blbci jedni, ale pak jsme přišli mi, a ukázali jsme jim, v čem spočívá skutečné hrdinství. Tím že jsme z nich udělali mrzáky, jestli teda vožralý v noci spíš nevykrvácej. Vzpoměl jsem si, že nás Iran ještě před odjezdem prosila, ať šíříme dobrou pověst poříčí, no ty vole. Potřebuju na usnutí ještě panáka.

Předchází: Poříčí --- Následuje: Po pádu věže