Kráska a zvíře

Prolog Kráska a zvíře (16.05.2020, PH Jan):

Stála na skalnatém pahorku a rozhlížela se po krajině. Divoké a nespoutané hvozdy se táhly, kam až oko dohlédlo. Dvojnožci tento kraj nazývají koldavskou divočinou a zoufale se jej snaží udržet za palisádovými hradbami chránící jejich nadzemní doupata. Pro Sibyllu však byl místem plným krásy, známých míst i neprobádaných záhad. Byl to domov. Jediný domov, jaký znala. Jemný jarní vánek si pohrával s jejími dlouhými vlasy. Její věrný vlk Attila stál vedle ní. Dýchal zhluboka. Cítila, jak se mu nozdry plní známým pachem a jak v něm roste vzrušení. Divočinou spolu putovali mnoho let. Žili spolu, dohlíželi jeden na druhého a lovili společně, jako jeden. A jak už to tak bývá, jejich kořistí nebyla vždy jen místní zvěř.

Pod pahorkem na lesní mýtině spatřila pohyb. Kořist se rychle prosmýkla mezi stromy a pokračovala v úprku. Ten kraj znala, bylo to její teritorium. Přesně věděla, že kořist bude muset projít skalnatým průsmykem a věděla, jak se tam dostat jako první. Poplácala svého vlka po šíji a společně vyrazili po jedné ze zvířecích stezek dolů. Zběsilým tempem a v transu predátora pronásledujícího kořist běželi hustým lesem. Přeskočili starý ztrouchnivělý kmen padlého stromu, opustili zvířecí stezku a zamířili k průsmyku. Sibylla v běhu lehce pískla. Bylo to slabé písknutí, pro člověka skoro neslyšitelné, ale její věrný společník přesně věděl, co má dělat. Oddělil se a zmizel v houštině. Doběhla k ústí průsmyku. Vytáhla šíp a vložila jej na tětivu. Slyšela dusot. Zpoza zatáčky se vyřítila její kořist. Velký dvojnožec bez jediného chlupu na hlavě a s oštěpem v ruce se lekl a prudce zabrzdil. Jeho výraz prozrazoval strach. Tu jedinou emoci Sibylla u dvojnožců poznala s naprostou jistotou, protože se s ní setkávala nejčastěji. Za chvíli se vyřítil další, menší dvojnožec s kápí na hlavě. S vyjeknutím narazil do velkého plešatého hrubiána, až upustil luk, který nesl. Jeho tvář byla ještě vyděšenější než tvář jeho druha. Potom začal ukazovat a koktat: „Ča… ča… čarodějka z divočiny! Já to říkal. Ří… říkal jsem, že sem nemáme chodit. Nacpe nás do kotle a uvaří. Však uvidíš. Já to říkal.“

„Drž hubu!“ okřikl ho větší plešatý hrubián, jehož výraz tváře se změnil. Pevně stiskl svůj oštěp a pomalu zaujímal bojovné postavení. V tom se za dvojicí ozvalo zavrčení. Muži se ohlédli a ten s kápí znovu vyjekl. Páchl strachem. Z houští se k nim pomalu plížil mohutný vlk, cenil zuby a vrčel. Zastavil se několik sáhů od nich, připraven ke skoku. Vyceněné tesáky prozrazovali, že čeká na povel. Stačilo písknout a jeden z dvojnožců by ležel s protrženým hrdlem v tratolišti vlastní krve.

Sibylla na ně hleděla ledovým pohledem, tětiva natažená. Namířila na menšího z mužů, upřela na něj svůj pronikavý pohled a pevným hlasem se otázala. „Jak se opovažuješ vstoupit do mého lesa?“ Kápoun se pod tíhou jejího pohledu zhroutil. Padl na kolena, začal se pohupovat, zabořil hlavu do dlaní a plakal. „Né, prosím, nezabíjej nás, nezabíjej! Nevěděli jsme, že je to tvůj les. Prosím, prosím mám děti, mám děti!“ Byl to ubožák. Strach z něj přímo čišel. Plačíce pokračoval: „Prosím, mám děti! Máme dost, už toho mám dneska dost. Prosím, nech nás jít, nikdy se nevrátíme. Prosím. Mám děti!“ Plešatý hrubián do něj kopnul a zařval. „Drž hubu ti řikám!“ Kápoun vyjekl. Vlk zavrčel.

Sibylla obrátila svůj luk na plešouna. Sevřel pěst a schoval ji za záda. „Co tam máš?“ Muž se ani nehnul. Sibylla hvízdla a vlk začal zprudka dorážet, vrčet a štěkat. Muž sebou cukl, pak se na ni vyčítavě podíval, odplivl si a nakonec jí to hodil. Věc se zaleskla v poledním slunci a přistála v Sibyllině dlani. Byl to stříbrný plíšek s vyobrazením stromu, jehož větvě se proplétali. Sibylla si věc zaujatě prohlížela. Obdivovala se jejímu lesku a kráse. Věděla, že s vlkem za jejich zády si může malé povolení pozornosti dovolit. Muž s kápí znovu naříkal: „Vezmi si to a nech nás jít! Vezmi si to všechno, já už tam nikdy nevpáchnu!“ Za to se dočkal dalšího kopance do žeber od svého druha, až ho to povalilo na zem. Hrubián se nad ním potom sklonil a něco šeptal. Sibylla strávila život v divočině a na ostrých smyslech záviselo její přežití. Proto zachytila každé slovo: „Drž hubu, ty kreténe. Vezmem víc chlapů a prohledáme to tam sami. Určitě tam bude takovejch pokladů víc. Můžem být zajištěný do konce života, tak už drž ten svůj nevymáchanej jazyk za zuby, nebo ti ho tady vyříznu i kdyby to mělo být to poslední, co udělám, rozumíš?“

Sibylla si s nimi ještě chvíli pohrávala, ale nakonec z nich dostala vše, co potřebovala. Pověděli jí, že tu minci našli ve ztracených ruinách ve skalách. Prý tam toho bude určitě víc, ale vzbudili tam jakéhosi démona a ten je pronásledoval. Nakonec je přesvědčila, aby ji k oné ruině výměnou za svobodu dovedli. Byla to jen malá průrva ve skále. Nevěděla, kam vede, či zda dvojnožci mluví pravdu, ale už ji přestali bavit, a tak je nechala jít. Svého vlka nechala z nedalekého houští hlídat vchod, protáhla se průrvou a zmizela v jeskyni.

Místy sice musela lézt po čtyřech nebo se tlačit úzkými průlezy, ale nakonec vylezla na náhorní plošince. Ve skalách nad ní vedla úzká lezecká stezka, která končila v další jeskyni. Výstup to byl nesnadný, ztížený kluzkým mechem porůstajícím skály a hadím hnízdem, kterému se však Sibylla obratně vyhnula. Nakonec se bez větších potíží vydrápala až nahoru, rozdělala pochodeň a začala zkoumat vchod do jeskyně. Byly tam ve skále vytesány jakési znaky, kterým nerozuměla, a dlouhá chodba vedoucí směrem dolů, kamsi do hlubin. Když do ní vešla, okamžitě jí na kluzkém kameni a mechu ujely nohy, ale téměř okamžitě se zachytila jednoho z kořenů vyrůstajících ze stěny. Připevnila k němu lano a spustila se po přírodní klouzačce dolů. Přesto musela posledních pár sáhů sjet po zadku, protože chodba byla na její z lián spletené lano stejně příliš dlouhá.

Ocitla se v malé místnosti. Stěny už netvořila hrubá skála, ale hladký opracovaný kámen. Po zemi se válela suť spadlá ze stěn a stropu. U stěny naproti vchodu stála rozpadlá socha jakéhosi dvojnožce v dlouhém hávu s rozpřaženýma rukama. Jedna z nich, stejně jako hlava, mu však chyběla. Sibylla prohrabala ruiny a našla tam tu nejkrásnější věc, jakou v životě viděla. Bylo to staré rozbité stříbrné zrcátko. Poprvé v životě se viděla jinak než ve vodní hladině. Když se svým nálezem dostatečně pokochala, pečlivě si jej zabalila a vyrazila dál. Z místnosti vedla jedna chodba na západ a jedna na východ.

Vydala se východní chodbou, a nakonec dorazila do další, větší místnosti. Strop, na který její pochodeň nedosvítila, podpíralo kamenné polorozpadlé sloupoví. Sloupy, stěny i podlaha však byly pokryty jakýmsi povlakem. Vypadalo to skoro jako… když udělala krok vpřed, pod nohou se jí ozvalo lupnutí a za zády ohlušující dunivá rána. Veliká kamenná deska spadla ze stropu a zatarasila jí cestu zpět. Když ozvěna utichla, slyšela podivné zvuky. Cvakání a cupitání mnoha nohou. Se zděšením si všimla, že ze stropu visí kokony. Z některých trčely jen kosti, ale některé měly tvar zvířat a některé dokonce i dvojnožců. Zvuky sílily a Sibylla i přes odrážející se ozvěny odhadla, že vychází z děr, které byly vysoko ve stěnách. Z jedné z nich se vysunula noha. Pak další. A další.

Nakonec vylezl celý odporný pavouk. Byl obrovský. Zaklapal svými kusadly a makadly a s pištěním vyrazil po stěně směrem k Sibylle. Ta instinktivně hodila pochodeň na zem a začala po blížícím se netvorovi pálit jeden šíp za druhým. Byl rychlý, ale přesto se mu jeden se zaskučením zabodl do hřbetu. Skočil po ní, ale Sibylla mu do rozevřených čelistí vpálila šíp a uskočila stranou. Pozorovala, jak se pavouk v bolestech svíjí na zemi, škube sebou a pomalu umírá. Příliš pozdě a jen koutkem oka zaregistrovala ve tmě pohyb. Z druhé díry totiž vylezl další pavouk, připlížil se k ní a skočil. Povalil ji na zem. Chytla jeho odporná makadla do rukou. Cítila, jak z nich kapou sliny a jed. Nakonec vytáhla dýku a bodla pavouka do boku. Ten zapištěl a oplatil jí hlubokým kousancem do ramene. Nemohla ho odtrhnout a cítila bodavou bolest. Do těla jí pronikal jed. Cítila, jak slábne. Končetiny jí brněly a pomalu ale jistě přestávaly poslouchat. Zmohla se ještě na jedno bodnutí dýkou. Pavouk ji chtěl omráčit ostrou ranou do hlavy, ale ona se vyhnula, a tak místo toho nabodl její rameno a přišpendlil ji k zemi. Další rána dýkou už jen neškodně sjela po pavoukově těla. Síla ji opustila. Poslední, co vnímala bylo, jak jí pavouk rychle otáčí a zamotává do svých sítí. Pak se jí zmocnila tma.

Když přišla k sobě, hlava jí třeštila. Ruce a nohy pořád necítila. Její pochodeň na zemi už dávno zhasla, ale díky prasklině ve stropě, jíž přicházela trocha bledého světla, skrz průsvitnou pavučinu viděla, že visí spolu s ostatními kokony ze stropu. Kolem se to jen hemžilo odpornými pavouky. Byl jich dobrý půl tucet. Zmocnil se jí děs. Je možné, že je tohle její konec? Copak to má takhle skončit? Ne, tohle nemůže být konec! Je toho přece ještě tolik, co neviděla, tolik toho ještě musí stihnout! Z těch myšlenek jí vytrhl křik. Dvojnožec v sousedním kokonu se probral a začal vyvádět. To přilákalo jednoho z pavouků, spustil se k němu ze stropu a pak následovala hrozivá podívaná. Za dvojnožcova strašlivého, byť postupně utichajícího vřeštění ho pavouk nabodl, napustil šťávami, zaživa natrávil a poté začal vysávat. Strašlivý konec.

Další pavouk se začal spouštět k Sibylle. Rozhoupal ji,
ale ona dělala, že spí. Pavouk to zkusil znovu, ale v tom se ozval nějaký
zvuk z jedné z chodeb vedoucích z místnosti. Všichni pavouci
zpozorněli a zahleděli se tím směrem. Hluboké zabručení prozradilo blížící se
šelmu. Pavouci se se zděšeným pištěním rozutekli a zmizeli ve stěnách. Z temnoty
chodby nakonec vylezla jakási mohutná chlupatá čtvernohá bestie. Zabručela,
začenichala a vyrazila k nejbližšímu kokonu. Postavila se na zadní,
očichala ho a pak se zas bez zájmu spustila na všechny čtyři. Toto opakovala
ještě u dalších dvou kokonů, než se dostala k tomu, v němž se ztuhlou
krví v žilách visela Sibylla. Ten netvor se zvedl, začichal a rozhoupal ji
tlapou. Pak zařval a mocným úderem tlapy ji stáhl ze stropu a táhl kamsi do
temnoty, z níž přišel.

Sibylla se ocitla v netvorově brlohu. Páchlo to tam
ještě hůř než v pavoučím hnízdě. Pohodil ji na zem a sám si lehl na lože z listí.
Po chvíli začal zhluboka oddechovat. Všimla si, že v jednom rohu jsou
poházené ohlodané kosti. Zdaleka nešlo jen o ty zvířecí. Z brlohu také
vedla další chodba a zdálo se jí, že z ní přichází slabé bledé světlo.
Mohla to být cesta ven. Mohla to být její spása! Chvíli tedy bez hnutí vyčkávala
a když se zdálo, že netvor opravdu dříme, nahmatala dýku, která ji při balení
do kokonu vypadla z ruky, a začala potichu prořezávat pavučiny. Ruce jí
však brněly, a tak u toho nadělala hluk. Netvor s rozčíleným bručením
vstal z lože, popadl ji za nohy a začal smýkat po podlaze. Potom ji
pohodil na zem a znovu ulehl. Sibylla věděla, že se tiše vysvobodit nedokáže.
Počkala tedy, až se jí do noh vrátí víc citu, prudkým pohybem rozpárala síť,
vyskočila a pelášila za světlem. Netvor s řevem vyrazil za ní. Naštěstí se
mu noha zamotala do jednoho kořene, což ho zpomalilo. Sibylla vyběhla na
náhorní plošinu lemovanou stromovím. Ze skal do malého jezírka stékal vodopád a
nad hlavou jí zářily hvězdy. Byla krásná jasná noc a svěží vánek jí připomněl,
že je stále naživu.

Doběhla na okraj mýtiny a zjistila, že z ní vede jen úzká
kluzká stezka skalami podél říčky vytékající z jezírka. Bylo jí jasné, že
nemá šanci po ní rychle projít a netvorovi tak uniknout. Otočila se a viděla,
jak se netvor s řevem vyřítil z jeskyně. Zastavil jen pár sáhů před
ní, postavil se na zadní a zařval. Byl veliký, choval se jako medvěd, ale ve
svitu hvězd se jí teď zdálo, že jeho hlava je spíše vlčí. Že by to byl nějaký
vlčí běs? Nebo snad opravdu démon, jak tvrdili dvojnožci? Netvor zařval znovu.

Klesl na všechny čtyři a začal hrabat přední tlapou. Věděla, že se chystá
k útoku. Rychle zaštrachala v kožené torně a vytáhla sušenou rybu, kterou
s sebou už nějakou dobu nosila. Hodila ji k netvorovi, ten ji
očichal, vzal do tlap a začal okusovat. Když ji spořádal, začal čenichat a
zvídavým krokem se blížit k Sibylle. Vytáhla tedy další rybu a tentokrát
mu ji dala z ruky. Netvor ji nedůvěřivě očichával, ale pak rybu vzal do
tlapy, poposedl si stranou a začal žrát. Teď, když si Sibylla netvora
prohlížela zblízka, fascinoval ji. Choval se sice jako divé zvíře, ale to, co původně
měla za vlčí hlavu, byla ve skutečnosti jen kožešina velikého vlka. A pod ní se
skrývalo něco, co až děsivě připomínalo dvojnožce…

***Pozn.:** Předchází epilog Období I. Doprovod. Následuje Kapitola I. Období II. Lovec a jeho kořist. Přehled Tažení je zde.*