Valar

Polyteistické náboženství, původem z kontinentu Aman a dnes jedno z nejstarších dosud praktikovaných. Toto náboženství stálo za vznikem Prvního Řádu a později Řádu Taniquentilských rytířů. Jeho hlavním centrem byl za dob Řádu Lazbalský klášter, nicméně po jeho zničení se přesunulo do hlavního města Alarského království, Claris. Hlavním pramenem pro studium Valar jsou posvátné texty vydávané Církví Valar.

## Panteon

Valar jsou:

**Tulkas** - Praotec, mrtvý

**Manvé** - Pán země a vody, otec Trpaslíků

**Varda** - Paní větru a hvězd, stvořitelka Lidí

**Aulé** - Pán slunce a měsíce, původce Hobitů

**Javana** - Matka přírody a Elfů

Melkor - Pán zla, stvořitel zimy a všeho špatného, bratr Tulkase, tvořitel "nižších a překroucených národů": Barbarů, Krollů, Kudůků, Skřetů a dalších monster...

### **Tulkas**

Tulkas byl jedním z původních pěstitelů stromu života Ydrasilu a prvních bytostí na světě, spolu se svým bratrem Melkorem. Po prvním Melkorově pokusu ovládnout vše živé, kdy zabil svého otce, jej Tulkas porazil a svrhl pod kořeny Ydrasilu. Vytvořil ostatní Valar a naučil je z prvotní hlíny vytvořit život. Když po několika staletích propustil svého bratra z vězení a ten rozpoutal na zemi chaos a zkázu, Tulkasovi to zlomilo srdce. V zármutku usedl vedle Ydrasilu, který jej přijal do sebe.

### **Manvé**

Pán země, ohně a vody. Do vínku dostal jazyk a ruce Tulkasova otce. Díky rukám byl minimálně v prvních věcích velice pracovitý a sám vytvaroval celou Zemi a pokryl ji pohořími, údolími a vodami. Díky jazyku se po Tulkasově odchodu stal vůdcem Valar. Obvykle je zobrazován s podobou velice silného muže, často s velikým kladivem v ruce nebo přímo kamennou rukou. Při tvorbě živých ras stvořil Trpaslíky, rasu, která miluje kámen stejně jako on a která má největší nadání na práci s jeho výtvory. Mezi trpaslíky je znám pod mnoha jmény a dodnes je nejuctívanějším z Valar. Také je okolo něj asi nejvíce pověstí o jeho zjevení, nicméně taková tvrzení se Církev snaží stále vyvracet.

### **Varda**

Paní koní, moudrosti, větru, noci a hvězd. Dostala plíce a mozek Tulkasova otce. Díky plicím ovládá všechny větry a díky mozku vládne moudrostí a rozvážností. Ihned po svém zrození ozdobila noční oblohu hvězdami a denní modří. Je manželkou Manvého a často mírní jeho impulzivní povahu. Jen velmi málo je vyobrazována a téměř vůbec samotná, spíše v chrámech všech Valar. Když však je, mívá podobu krásné černovlasé ženy s očima barvy magické noční oblohy, obvykle ve společnosti svého koně jménem Ventus (vítr). Stvořila rasu, která svou moudrostí a přizpůsobivostí ovládla svět, Lidi. Ti se dodnes rádi projíždějí nocí s větrem o závod, aniž by k tomu znali důvod. Z Valar je díky tomu, že většina lidí již ztratila svou víru, uctívána nejmíň.

### **Javana**

Matka příroda sama. Při jejím stvoření do ní Tulkas vložil oči a uši svého otce. Díky nim dokáže naslouchat a nahlížet tam, kam nikdo jiný, do srdcí živých tvorů a vnímat jejich tužby. Manvého zemi pokryla rostlinami, květinami a stromy a obydlila zvířaty, ještě před tím, než byly tvořeny první rasy. Díky tomu ona sama svou rasu nevytvořila, ale osvojila si tu, kterou stvořil Tulkas, Elfy, kterým přidala na spanilosti. Je vyobrazována poměrně často, v některých oblastech téměř v každé vesnici, ale nikdy ne stejně, protože stejně jako příroda je rozmanitá a nikdy ne stejná, je i Javanina podoba jen velmi zřídka stejná, jako ta předešlá. Nejčastěji však bývá vykreslována jako překrásná mladá rozpustilá dívka s rusými vlasy a zpravidla spoustou rostlin kolem. Je druhá nejuctívanější z Valar, i když v drtivé většině nevědomky, především jako dobrý duch vesnice, skrze neustále se připomínající krásu přírody kolem a lásku mezi živými.

### **Aulé**

Nejmladší a nejrozpustilejší z Valar. Tulkas mu daroval horké srdce svého otce. Díky tomu je Aulé velice přátelský a veselý. Nad většinou věcí si neláme hlavu a nedomýšlí je do konce. První věc, kterou vytvořil, bylo slunce, které ale spalovalo zemi na uhel. Proto vytvořil ještě měsíc, aby se spolu střídaly. Rasa, kterou vytvořil, se mu v mnohém podobá. Hobiti, stejně jako on, si obvykle užívají života a nějakým problémům se vyhýbají. Ačkoliv by se mohlo zdát, že Aulé toho mnoho v boji proti Melkorovi neudělal, opak je pravdou, jelikož to byl právě Aulé, kdo ochraňuje radost, díky níž Melkorova zloba nemá jak proniknout do srdce. Z Valar je smrtelníkům nejbližší, ale ze všech forem umění se objevuje nejvíce v pověstech, v lidové slovesnosti a ve rčeních. Často se stává, že, je-li někdo stále veselé mysli, je označován za Aulého, který sestoupil na zem. Proti tomu ale Církev silně brojí.

### Melkor

Tulkasův bratr, který měl spolu se svým bratrem držet Ydrasil a celý svět v rovnováze. Melkor se však nespokojil s rovným postavením a zaútočil na svého otce, kterého zabil a tím posílil svou moc. Tu ale ještě nedokázal ovládnout a navíc byl v boji raněn a tak se Tulkasovi podařilo jej porazit a uvrhnout pod kořeny Ydrasilu, kde strávil několik staletí ve vězení. Za tu dobu se ale Melkor o to více změnil. Prohloubila se jeho nenávist ke všemu živému, ale zároveň se uchýlil do stínů a přetvářky. Své schopnosti projevil až po tom, co jej Tulkas propustil. Otrávil mysli bytostí, které mezitím Valar vytvořili a jako důkaz moci a jako výsměch rasám Valar si vytvořil své vlastní: Barbary proti lidem, Kudůky proti hobitům, Skřety proti elfům a Krolly proti trpaslíkům. Ve Válce Smrtelných a Válce Valar byl podle učení Církve Valar nakonec poražen, především díky pomoci Prvního Řádu. Na zemi však vedle zla, které rozesel do válkou zubožených srdcí, nechal také svůj stín, který ji dodnes obchází, skrze který dál pokračuje ve svém zkázonosném díle a před nímž je potřeba se držet na pozoru. Stále je uctívaný mnoha kulty.

## Historie

### Vznik Světa

Melkor a Tulkas, zvaní též pěstitelé stromu, jsou vůbec první bytosti, které jsou popsány v knize Historie Valar. Byli to bratři a synové Stvořitele světa, jehož pravé jméno není nikde zaznamenáno. Ten nakázal svým synům, aby se starali o strom života Ydrasil, který jako první vyrostl uprostřed nicoty a okolo jehož kořenů vyrostla Prvotní hlína. Stvořitelovým přáním bylo, aby svými podstatami udrželi rovnováhu stromu a tedy i rovnováhu života. Podcenil však Melkorovu zlobu a chtíč vlády nad formováním života. Ten začal osnovat plány jak se zbavit otce a bratra získat absolutní kontrolu nad světem a jeho tvorbou, kterou chtěl přizpůsobit k obrazu svému. Zaútočil na otce, zabil jej a sebral mu jeho moc. Byl však v boji raněn a divokou sílu Stvořitele nedokázal pojmout, a tak byl svým bratrem poražen. Tulkas jej uvrhl do jediného možného vězení, pod kořeny Ydrasilu, jediné hmotné věci v nicotě.

Tulkas na světě osaměl. Oplakával svého otce a bratra a ve svém žalu nedokázal stvořit nic, z čeho by se mohl radovat. Vše naopak jen chřadlo a Ydrasil pomalu umíral. Tu pochopil Tulkas, že sám svůj úkol nesplní a že potřebuje dalšího, aby přinesl do jeho domu radost a chuť tvořit krásné věci. Aby však mohl tento mít moc něco tvořit, musí, stejně jako on, vzejít ze Stvořitele a nést tedy část jeho moci. Bál se však stále, co učinila velká moc otcova s Melkorem. A tak sobě vytvořil Valar, mocnosti světa.

Jako prvního stvořil z prvotní hlíny muže, jehož pojmenoval Manvé a do nějž vložil jazyk a ruce svého otce. Ten se mu odvděčil tím, že těmato rukama vytvořil zemi. Sám zformoval každou jednu horu, nížinu, jeskyni a propast. Potom je všechny zalil průzračnou a čistou vodou. Své výtvory protkal rudami, drahokami a všemožnými dalšími krásami, které v nich byly ukryté. Pak předstoupil před Tulkase, který obdivoval jeho dílo, a řekl: "Má práce může být krásná, ale nikdy nebude sama o sobě dostačovat plánu Stvořitele, protože země a voda sama o sobě přináší radost a krásu jen na chvíli."

Proto stvořil Tulkas Vardu. Té dal plíce a hlavně mozek svého otce, aby mohla sdělit otcův záměr. Ta jej však nedokázala vyslovit bez jazyku, který měl Manvé, a tak jen naprázdno vydechla a stvořila všechny větry světa, které jemně hladily vrcholky Manvého hor a hladiny jeho vod. Potom vzhlédla k prázdné obloze a pokryla ji krásou hvězd. Pak však nastalo mlčení, neboť Varda neměla Stvořitelův jazyk, aby mohla vyřknout jeho myšlenky, a Manvé neměl jeho mozek, aby je znal. Ti dva však rostli ve stále větším porozumění a blízkosti, až se stali téměř jedním, manželi. Teprve pak mohl Manvé říci plán, který Varda nezapomněla. A tak bylo jasné, že ke kráse, která nekončí, neboť se stále sama obnovuje a obměňuje, je třeba život.

Tulkas proto stvořil Javanu a dal jí uši a oči otce, aby viděla a naslouchala Manvého slovům a vytvořila život. Zprvu se jí to nedařilo, neboť život je věc složitá a mocná i v očích Valar, a tak nejprve stvořila věci, které byly živé jen napůl, trávu, květiny a stromy. Teprve pak, ve spolupráci s ostatními Valar, dokázala stvořit bytosti skutečně živé, zvířata, od těch nejmenších po ta největší. Jimi společně osadili svět. Jenomže rostliny v temnotě a chladu světa uvadaly a zvířata v ní nedokázala žít. Když Javana viděla, jak její milované výtvory trpí, se slzami v očích přišla za Tulkasem, aby jim daroval to, co potřebují.

Tak Tulkas naposledy stvořil Aulého. Dal mu otcovo horké srdce, aby zahřál život za zemi, páteř, aby dosáhl tak vysoko, aby to teplo bylo pro všechny a kůži, aby tak daleko od Ydrasilu přežil. Aulé ihned bez rozmyslu stvořil slunce a postavil jej vysoko nad zem. Slunce však bylo příliš horké, polikalo svit hvězd a navíc viselo stále na jednom místě a tak spálilo svět pod sebou a vznikla tam poušť. Aulé pochopil, že udělal chybu a zkusil druhé, menší a slabší, aby se s tím prvním střídalo. Trochu tím ulehčil světu, ale stále to první slunce žhnulo tak, že se svět ani při druhém nedokázal schladit. A tak Aulé svlékl svou kůži a napnul ji nad světem, aby žár odstínil. Omylem tak přitom stvořil oblohu, neboť pod určitým úhlem světla slunce byla kůže neviditelná a pouze se v ní mísilo světlo s temnotou mimo něj v modrou, ale při východu a západu byla její rudá barva vidět.

### Rasy Valar

Tak začal první věk světa, který dnes nese jméno Geldar, ač prošel ještě mnoha změnami. V klidu a míru se Valar těšili ze své práce. Ale ostatním Valar vadilo, že jedině Javana se může těšit ze zvířat a stromů, jelikož jim samotným nikdy nepřirostly tak k srdci. Brzy je přestaly bavit, neboť neměly vlastní vůli a činily jen stále to samé, aniž by si všímaly krás, které stvořili jiní Valar. Tulkas dlouho přemýšlel, jak tuto chybu napravit a činil dlouhé diskuze s Javanou o živých tvorech. Nakonec na dlouho odešel, aniž by svým dětem sdělil proč a kam.

Zpět se však nevrátil sám, ale se dvěma novými tvory, které nazýval Elfové, mužem a ženou, které stvořil se zbytků prvotní hlíny. Ostatní Valar tiše užasli nad těmito stvořeními, která měla narozdíl od zvířat svobodnou vůli a tak se spolu s Valar radovala nad jejich společnou prací. Výchovy Elfů se ujala Javana, která už měla s životem zkušenosti. Proto mají Elfové v lásce přírodu a dodnes k ní mají nejblíže. Radostná Javana jim tedy vložila mnohé z lesní moudrosti.

Ostatním řekl Tulkas, aby vzali zbytky prvotní hlíny a vytvořili svá vlastní stvoření, která budou učit užívat a radovat se z jejich darů. Jako první stvořil svůj lid Aulé. Příliš se nezdržoval se sbíráním hlíny, a proto jsou jeho lidé, Hobiti, jak je nazval, tak malého vzrůstu. Zato však mají velká srdce, jsou velice přátelští a užívají si života, stejně jako jejich tvůrce. Aulé je naučil, jak využít svitu a tepla slunce k pěstování vinic, z jejichž plodů je naučil získávat nápoj, který přidává na veselí a síle zábav.

Druhý, kdo vytvořil svůj lid, byl Manvé. Ze svých výtvorů byl nejvýce pyšný na své hory a na bohatství v nich a tak vytvořil lid, který by jich dokázal ocenit a využít. Tito Trpaslíci byli také menšího vzrůstu, ale zato pevné stavby s nevídanou silou, aby mu dokázali v horách a kopcích pomoci. Do nich vložil znalost hor a jejich tajemství. Naučil je ohánět se kladivy a krumpáči, získávat drahé kamení a všemožné kovy, a ty pak zpracovávat do věcí denní potřeby a šperků tak nádherných, že i Valar se nad nimi tajil dech.

Již dlouho se radovali Javana, Aulé i Manvé ze svých národů, zatímco Varda stále rozmýšlela, jaký národ vytvořit. Nakonec vytvořila silný národ Lidí, vyšších než ostatní a nezlomených. V nich spojila dohromady vše, co měly jiné národy, díky čemuž se dokázali přizpůsobit a ovládnout jakékoliv prostředí. Díky tomu se Lidé časem stali nejpočetnější a nejrozšířenější skupinou na zemi. Zároveň však Varda Lidem dala moudrost všeho, ale i sílu vlastního rozhodování, kterou měli ostatní jen málo, díky čemuž se lidé stali nejpestřejšími ze všech ras. Přesto je naučila i těšit se z jejích výtvorů a proto se i dnes lidé rádi prohánějí s větrem o závod pod hvězdnou oblohou a i dnes je tehdy Varda s nimi.

Tak vznikly Rasy Valar a se svými tvůrci pokračovali v práci a těšili se z ní. Mnoho se jich rozešlo do světa a osídlili jej. Trpaslíci si vytvořili království pod horami, Elfové v lesích, Hobiti na mírných pahorkatinách a lidé všude, ať už společně vedle dalších ras, nebo sami na volných pláních. Někteří z prvních Ras se však rozhodli zůstat s Valar a dál se učit jejich moudrosti. Společně postavili okolo kmene Ydrasilu přenádherné město a pojmenovali jej Valinor, Město Valar, Věčné město. V něm společně žily všechny národy s Valar pospolu, ve vzájemné lásce a porozumění. A Valar byli spokojeni s výsledky své práce a radovali se se svými dětmi.

### Melkorovo propuštění

V těchto klidných dobách naplněných mírem a bohatstvím, začal Tulkas uvažovat o propuštění Melkora z pod kořenů Ydrasilu, aby se mohl radovat z té krásy s nimi. Nebyl si schopen připustit, že Melkor je zrozením zla, které nejde napravit, stále jej viděl jako bratra. Přesvědčil ostatní, kteří se s Melkorem nikdy nesetkali, aby mu pomohli s jeho propuštěním. Kořeny Ydrasilu totiž od prvních dnů zesílily a navíc byly zapečetěny zemí, která nad nimi vznikla.

Spolu se všemi ostatními Valar uspořádal veliký obřad otevírání kořenů, kterého se zůčastnili zástupci všech Ras, kteří se tak mohli přesvědčit o moci a schopnostech jejich stvořitelů. Obřad trval dlouhé měsíce, či snad roky, ale na jeho konci se kořeny Ydrasilu rozestoupily a z hlubin svého vězení vyšel na zemi Melkor.

Je však důležité pochopit, že i Melkor se ve svém vězení neskutečně změnil. Nejprve ovládl ukradenou moc svého otce. Udělal to však hrozivým způsobem, takže ta moc v něm samém ještě prohloubila zlo. Pochopil, že přímým a čestným soubojem ničeho nedosáhne a tak se rozhodl pro přetvářku a zradu, které dříve nebyl schopen. Když se kořeny rozestoupily, aby Melkora osvobodily, jako první do jeho vězení pronikly paprsky zářícího slunce, které ho, již staletí skrytého v temnotách, popálily na tváři. V tu chvíli začal nenávidět světlo slunce a obklopil se stínem. Když pak vystoupal na povrch, spatřil nádheru Valar, krásu jejich výtvorů a radost jejich Ras, ve své zlosti začal nenávidět i je. Věděl však, že na tomto světě, který dosud nezná, by je nedokázal zničit, a proto se bratrsky objal s Tulkasem a poklekl před ním.

A tak znovu Melkor kráčel po zemi a rozmlouval s národy. Věřil však, že to on sám měl stvořit takovou krásu, a tak se mu krása Valar začala znechucovat a začal toužit jen po tom ji zničit. Přesto však v něm stále byla tichá vůle svět raději ovládnout. Boj těchto myšlenek se projevoval i v jeho činech. Stále častěji mizel pod Thangbandskými horami, kde začal obývat jeskyně hluboko pod říšemi trpaslíků, skryt před pohledy Valar, kde prováděl neznámé hrůznosti. Na svět vycházel jen za těch nejtemnějších nocí, neboť i Měsíce se zpočátku štítil. Tam pak navštěvoval vládce lidí, elfů i trpaslíků a našeptával jim lži a do krve vléval jed svých myšlenek, kterým pak mnoho podlehlo. Jen hobity se Melkor nezatěžoval, neboť byli malí a slabí, ale hlavně neměli vůdce a byli pořád veselí, takže se Melkorova zloba na nich neměla kde zachytit. O to víc je proto nenáviděl.

Valar si všimli, že se děje něco nezvyklého a špatného a šli to oznámit Tulkasovi. Javana mu řekla, že elfové již neloví zvěř jen pro hlad, ale pro zábavu, a lidé kácí stromy, z nichž dělají jakási hradiště, stavby, které je Valar neučili. Manvé si postěžoval, že trpaslíci už nevyrábí šperky, ale meče a hroty kopí. Aulé pak sdělil, že neviděl nikde Melkora od propuštění za svitu slunce a že v okolí Thangbandských hor víno uvadá a trpkne. Jen Varda se uchýlila do ústraní, neboť věděla, co bude následovat.

Proto se Tulkas rozhodl povolat Melkora do Valinoru, aby vysvětlil, co se to děje. Avšak Melkor se nedostavil. Místo sebe poslal svého nového služebníka Morgota, velitele svých vojsk. Už pouhý pohled na něj vyvolával u smrtelných děs a u Valar znechucení. Byl totiž velký jako tři lidé na sobě, stvořený z ohně a stínu, s rohy a křídly a s ohnivým mečem v pravé a pytlem v levé ruce. Když jej Tulkas vyzval, aby vysvětlil počínání svého pána, ten se jen zasmál skřehotavým smíchem, při němž všem ve Valinoru ztuhla krev v žilách, a pustil svůj pytel na zem. Jaké bylo zděšení Valar, když se z pytle začaly kutálet hlavy nejvýznamnějších zástupců ras. Jen Tulkas byl schopen své zděšení překonat a jedinou ranou srazil Morgota do nitra země.

Tulkasovi bratrova zrada a krutost, jakou ani u něj neznal, zlomily srdce a on padl k zemi. S nekonečným zármutkem v očích odešel a Valar se báli cokoliv učiniti bez jeho rozkazu. Bolest, jakou zažil Tulkas, nikdo před ním nepoznal. Nedokázal s ní žít a tak usedl vedle stromu života Ydrasilu a prosil jej, aby jí byl zbaven. A Ydrasil jej přijal sám do sebe, kde již bolesti nebylo. Pak dlouho v zármutku Valar nedokázali pohlédnout na jih, ani nějak zasáhnout a ustrnuli v roky trvající písni zármutku nad ztrátou Tulkase.

### Válka Smrtelných

V zemích smrtelných se však mezitím rozpoutalo peklo. S Morgotovým výkřikem se v Thangbandských horách rozestoupila země a z ní se začaly valit hrozivé Melkorovy výtvory. Goblini, pavouci, hadi, hmyz, červi a mnohá další monstra nejrůznějších tvarů a velikostí se hrnuli na povrch a pak do celého světa. V jejich čele stáli skřeti, znetvoření a pokřivení elfové. V této první části se jim říká Morgotovo vojsko, neboť právě on jim měl velet. Ti, kdož to viděli, popsali to jako černou řeku statisíců odporných zrůd. Jako první se s nimi srazili trpaslíci, kteří v horách měli střed své říše. Byl to od Melkora vychytralý tah, zaútočit neočekávaně na ty, kteří mohli nejvíce vzdorovat. Trpaslíci sice po chvíli zorganizovali obranu a dokonce postup Morgotových vojsk zastavili, ale byli na hlavu poraženi přesně ve chvíli, kdy se rozšířila zpráva o smrti jejich praotce Drogara Kovkopa, prvního z trpaslíků. Propadli beznaději a začali prchat z hor a šířit zprávy o hrůzách a děsech, které povstávají v horách.

Další, kdo se dozvěděl o smrti svého vůdce byli Elfové. Lumen Moudrý byl nalezen mrtev v lesíku Yrysdil, kde právě vzýval Tulkase. Elfové ihned začali hledat viníka jeho smrti a spatřovali ho v lidech a trpaslících, kteří mu záviděli jeho moudrost. Jen Thaulen, Lumenův nejstarší syn a přítel jak lidí tak trpaslíků vsedl na koně a vydal se za nejstarším z lidí, aby mu zvěstoval tu zlou zprávu o smrti a poradil se s ním, co dělat dál. Když však vyjel z lesa na rozlehlé pastviny, viděl před sebou jen hořící lidské osady a smrt.

I vládce lidí, Semeronda, Morgot zabil a lidé začali bojovat o to, kdo jej nahradí. Přesně tak jak jim Melkor vnukl v předcházejícím čase. Z počátku byli lidé jediní, kdo se nechali Melkorem ovlivnit natolik, že se byli schopni zabíjet mezi sebou, ale později se k tomu uchýlily i další národy. Thaulen se proto obrátil k domovu trpaslíků, aby se poradil s nimi. Již z dálky však viděl mračna nad Thangbandskými horami a pochopil, že za vším jistě stojí Melkor.

#### Vznik Prvního Řádu

V tuto chvíli sesedl Thaulen z koně a hořce nad tou zkázou plakal. Vzýval Tulkase, Javanu, Vardu, Aulého i Manvého ku pomoci proti Morgotovým stvůrám tak dlouho, až vysílením upadl do bezvědomí, ve kterém měl vidění. V něm k němu promluvila sama Varda. Vysvětlila mu, že to on musí vést boj proti Melkorovi, neboť Valar jsou po ztrátě Tulkase příliš slabí, aby mu mohli vzdorovat.

Když se probral, byl obklopen dvanácti válečníky, kteří se ho vydali hledat. Byl obestoupen devíti elfy, dvěma lidmi a trpaslíkem, kteří byli všichni ozbrojeni, v lehkých kroužkových zbrojích z posvátného kovu Mithrilu překrytých bílými varkoči a bílým pláštěm. Z kruhu vystoupil Mantulen, Thaulého mladší bratr a vlajkonoš, a paže mu taktéž překryl bílým pláštěm. V té chvíli všech třináct plášťů zčernalo. Na Thaulého otázku Mantulen odpověděl, že všichni měli vidění. V něm jim Varda přikázala ozbrojit se, obléci si na sebe bílé pláště a vydat se do stepí pro něj, který je má dále vést ve jménu Valar i všech jejich dětí. Společně tak nasedli a vydali se do boje proti Morgotovým vojskům.

Těchto třináct jezdců se považuje za zakladatele Prvního Řádu a jsou provázáni s jeho další historií. Byli to :

* **Thaule**, První Komtur, elf, nesoucí kopí a dlouhý meč zvaný Yrden,
* **Mantulen**, elf, Thaulého bratr (z pramenů není patrné, zda poutem pokrevním nebo bojovým), jenž vyrostl v Yrysdilu a před válkou byl vlajkonošem v Thauleho družině, vedle korouhve nesl také jeho slavný meč zvaný Ilys
* **Alen**, elf, jeden z bojovníků Královské stráže, ozbrojen lukem zvaným Galrim a dvěma krátkými meči
* **Arelas Vítrvlas**, bývalý královský podkoní, který na svém koni Shemusovi dokázal předehnat kohokoliv a cokoliv, ozbrojen dlouhým kopím a mečem
* **Brenden**, elf, ozbrojen kopím a krátkým mečem
* **Trunkas**, elf, ozbrojen lukem a krátkým mečem
* **Iridsen**, elf, ozbrojen lukem a mečem
* **Stavron**, elf, ozbrojen lukem a tesákem
* **Fildin**, elf, ozbrojen kopím a lukem
* **Josten**, elf, ozbrojen kopím a štítem
* **Semegund Šedý**, člověk, jeden z královských synů Semeronda, přízvisko získal díky svým od mlada šedým vlasům, ozbrojen dvěma meči zvanými Belgoth a Kelrund
* **Rolnald**, člověk, ozbrojen mečem a štítem
* **Renegaston Kladivo**, trpaslík, nejmladší z významného rodu trpaslíků, ozbrojen kladivem zvaným Athor

Třináct jezdců se vydalo k jihu, jediní pevně rozhodnutí postavit se Morgotovým hordám sestupujícím do nížin pod Thangband. Jejich první střet se stvůrami však proběhl až u jejich domoviny, u lesa Yrysdil, Čistého pramene. Již z dálky viděli, že les hoří a proto k němu tryskem zamířili. Boj byl krutý, tryskem vjeli do sešikovaných skřetů a v tu chvíli jejich pláště opět změnily svou barvu na čistě bílou a z těžkých mraků vysvitlo slunce v plné síle. Valar stojí při nich. V řadách skřetů, překvapených a oslněných sluncem, které do té doby neviděli, vznikla panika a ani jejich kapitáni je v té chvíli nebyli schopni donutit bojovat. A Thaulen a jeho dvanáct společníků do nich bodali a sekali tak dlouho, až ve změti těl zůstal živ jen jeden klečící na rozsekané hromadě těl jeho spolubojovníků a i toho Thaulen sesednuvší z koně jednou ranou sťal a jeho hlavu hodil směrem k horám.

#### Melkorovy Rasy

I když byla bitva u Yrysdilu pouze malá, Melkora vzdor smrtelníků rozčílil, o to víc, že se mu staví oni a ne sami velicí Valar. Nade vše nenáviděl Valar a jejich Rasy a chtěl je zesměšnit. První dny války mu naštěstí přinesly dost zajatců, které mohl pokřivit ke své spokojenosti. Ze všech ras vytvořil šílené a často znetvořené verze, které mu sloužily, tak, jako udělal z Elfů **Skřety**, kteří se s ním nejvíce svázali. Z Lidí tak stvořil **Barbary**, kterým sice sebral jejich moudrost, ale nedokázal jim vzít jejich touhu po svobodě, a z Hobitů stvořil **Kudůky**, kteří se o víno zajímali jen pro jeho hořlavost. Jen Trpaslíky se mu zlomit a změnit nepodařilo, neboť byli vždy jako zkamene. Proto vytvořil jejich opak, obrovské **Krolly**, tupé stroje na vraždění. Tyto nové rasy pak vypustil a připojil ke svým vojskům, která už se nyní jasně označují za Melkorova.

Jako první tyto nové jednotky postupovaly na jih, kde neměly téměř žádného odporu a království se rozpadala pod jejich nájezdy. Tak obsadil Melkor prakticky celý jih.

#### Vzestup Prvního Řádu

***"Bohové naučili naše ruce bojovat a prsty válčit."*** - Mantulen, vlajkonoš

Když Thaulé viděl zkázu svého domova, přikázal svým spolubojovníkům vyšít si na hruď plášťů rudé duby, jako připomínku posvátných stromů jeho rodného lesa a krve, která byla prolita meči Morgotových stvůr. V těchto bílých pláštích vyjeli na dlouhou cestu za sjednocením lidí, elfů a trpaslíků pod jednotným bílým praporem s rudým dubem, který měl stmelit roztříštěná království a sjednotit je v boji proti silám zla. Projížděli krajinou, šikovali zbytky vojsk na útěku, ochraňovali uprchlíky, udržovali hranici s mocí Melkorovou a ničili skřetí bojůvky, které se toulaly severněji od hranice a zasévali strach do duší tvorů, jimž Melkor ještě nevládl. Krutě trestali zrádce a Melkorovy přisluhovače a také bandity, kteří se snažili přiživit na neštěstí druhých, otrokáře, kteří se nerozpakovali prodávat vesničany do dolů obsazených Melkorovými stvůrami.

Jak se příběhy o hrdinné "Thaulého dvanáctce" šířily světem, rozšiřovaly se i jejich řady. Všude, kde projížděli, hlásili se k nim muži i mladí chlapci. Mnoho z nich v prvních dnech Velké války ztratilo domovy a rodiny a nyní již neměli co více ztratit. Většina z nich byla necvičená, hnaná jen touhou po pomstě, proto jim Thaulen a jeho druhové poskytli výcvik a vedení v boji proti Melkorovým silám. Tito muži, odění v hnědých pláštích, se stali bojovníky pod praporem třinácti a mnookrát se střetli s Melkorem v krvavých bitvách. Ač ne vždy vítězní, i oni se proslavili jako muži mojující jako lvi, kteří neznají strachu, pouze smrti nebo vítězství. Pokaždé, když se objevili na bojišti pod vedením svých velitelů v bílých pláštích, i Melkor musel být na pozoru, neboť každé vítězství proti nim bylo draze vykoupené.

Nebyli to však jen obyčejní sedláci, kteří se k Thaulého vojsku přidávali. Vojáci padlých království i synové šlechticů oblékali varkoče Thaulého druhů, ať už hnědé, nebo pak i bílé. Stali se symbolem boje proti Melkorovi a ochránců dobra. Jejich moc rostla, až dosahovala síly přibližně deset tisíc mužů. Takové vojsko už muselo být rozděleno a tak vznikaly samostatné armády vedené některými z dvanácti. Tak nastaly první ztráty i mezi nimi, a to ve dvou největších bitvách první části války.

#### Taniquentil

***"Když jsou tví nepřátelé rozdílných názorů, klidně poseď s přáteli. Když se však shodnou napni luk a na hradby navrš kamení"*** - Tamerlán, jeden z velmožů Velké rady

Ještě v průběhu první části války se na severní hranici Melkorova území objevily jeho národy, s nimiž se Thaulého vojska dosud nesetkala. Barbaři, kteří zbavení lidství drancovali jako zvířata, krollové, kteří tupě zabíjeli vše živé a kudůci, kteří se obzvláště proslavili svou schopností obratně a jiných pekelných zařízení, jež roznášely smrt v Thaulého řadách. Již v tuto dobu se však ukázalo, že tyto rasy se Melkorovi nepodařily ani zdaleka tak, jako skřeti. Mezi nimi se totiž začali objevovat i první zběhové z Melkorovy říše, přebíhající na stranu dobra, kteří přinášeli zprávy o krvavě potlačených revoltách na jihu a o nespokojenosti, která tam vládne.

Především kvůli těmto zběhům se Melkorovy síly stáhly a nastalo pětileté období relativního klidu. Geldar byl rozdělen na podstatně větší jih pod Melkorovou nadvládou a svobodný sever, kde se nacházelo množství malých království vzniklých na rozvalinách kdysi mocných říší. Thaulen a zbylí z třinácti však věděli, že mír nebude trvat navždy a proto přesvědčili velmože severu, aby se na pokračování války připravili. Tehdy vznikla pod dohledem a spoluprací všech svobodných ras na pahorku na břehu velkého jezera uprostřed Pelorského pohoří největší a nejslavnější pevnost té doby, Taniquentil. Jeho stavba trvala necelých pět let. Samotná pevnost připomínala zmenšeninu nesmrtelného Valinoru a okolo ní vzniklo ještě město obehnané hradbami, jaké dosud smrtelný svět nespatřil. Přestože Thaulen původně pevnost zamýšlel jako útočiště všech svobodných ras, byla jednohlasně přiřknuta jemu a jeho rytířům, kteří se tedy prohlásili za Rytíře Taniquentilu.

Ihned po dostavění svolal Thaulen všechny vládce svobodného světa na sněm. Ve Velké síni Taniquentilu tak zasedlo přes pět set velmožů k Velké radě, na které se mělo diskutovat o koordinaci dalších kroků proti Melkorovi a o rozdělení světa po jeho poražení. Na Velké radě byli přítomní zástupci lidí, elfů, trpaslíků i jedna delegace z hobitích krajů, a dokonce, z rozhodnutí Thaulého, i nových ras. Toto rozhodnutí se setkalo s nevolí většiny velmožů, což hned od počátku vedlo k rozepřím. Mimo jiné proto trval sněm tak dlouho, podle některých svědectví dokonce celý rok. I přes všechny snahy Thaulého a Rytířů se však Velká rada nedobrala úspěšnému konci.

#### Bitva na Kosatcových polích

***"Padali mrtví po tisících, avšak desetitisíce neustále proudily z hor."*** - Argil, kronikář kláštera v Lazbalgu.

V Den vpádu, jak byl později pojmenován, totiž na Taniquentil přišla poslední a pro mnohé zdrcující zpráva od špehů na jihu. Obrovská armáda, jejíhož konce nikdo nedohlédl, v čele se samotným Melkorem, vyrazila ze samého jihu jeho říše. Cestou se k ní připojují další a další Melkorovy síly a jistě pochodují na Taniquentil a Valinor. Vojska severu jim vyšla vstříc, v čele s Taniquentilskými Rytíři, a také k nim se za tuto cestu připojilo nejvíc dobrovolníků, vojáků a všech, kteří chtěli bojovat. Všichni věděli, že na bitvě, která přijde, závisí osud celého světa. Obě síly se setkaly u hranic, v oblasti, které se později začalo říkat Kosatcová pole, na úpatí hor Thangbandu, kde celá Válka začala. Thaulen vyjel v čele desetitisíců jezdců v bílém a statisíců pěšáků oděných stejně, následován velmoži s vlastními vojsky a vojskem složeným z přeběhlých barbarů, krollů a kudůků, jimž velel Mantulen Valdan jako Thaulého bratr a nejvěrnější přítel.

Když vstoupili na kosatcová pole a spatřili sílu Melkorovy armády, mnozí z velmožů zakolísali ve svém přesvědčení. Podpořeni Thaulého proslovem však vytrvali a rozvinuli své řady proti Melkorově armádě. Velmoži na levém křídle a ve středu formace na břehu malé bezejmenné říčky, která se zde stáčela z přímého směru od hor a zleva krytí hustým neprostupným lesem. Thaulen se svými voji na křídle pravém, vhodném pro útok jízdy z kraj a krytém srpem skal, které zakončoval skalní výstupek zvaný Osamělý štít. Místo, které vybrali k bitvě jim dávalo možnost bojovat s přesilou, aniž by byli obklíčeni ze stran. Mantulen se svým vojem vstoupil do lesa a kryt pod jeho příkrovem měl zaútočit z levého boku.

Když se proti sobě obě vojska rozvinula, byla obrovská. Prameny se liší, zda čítala statisíce nebo dokonce miliony vojáků, nicméně shodují se na tom, že větší se armády se spolu nestřetly nikdy před tím ani nikdy po tom. Pro popis bitvy je přesto nutné pochopit, že Kosatcová pole není pojem, který by zahrnoval jen toto pole u úpatí hor. Bitva na Kosatcových polích se totiž rozkládala do oblasti široké několik desítek mil a zahrnující několik samostatných území, kde probíhaly stovky simultánních konfliktů. Výše uvedený popis je pouze místa, kde se střetly s největší drtivostí armády první den a v dalších dnech středy armád.

Tak začala nejkrvavější bitva Geldaru

##### Den První - Legenda o Mantulenovi

***"Víš, že jdeš na jistou smrt? Každá smrt je jistá."*** - Z rozhovoru mezi Thaulém a Mantulenem v předvečer bitvy.

Melkorova armáda procházející skrz hory se zdála téměř nekonečná, nepočítaně skřetů, orků doplněných o lité vrky a také krollové a barbaři v Morgotových službách. Žádná armáda v historii nebyla tak velká jako tato, která táhla do údolí z jediným cílem, ukončit tuto válku a uvrhnout národy Geldaru do Melkorova otroctví. Na největší hoře se jako temný stín zastiňující slunce rýsuje proti ztmavlé obloze trůn, na kterém sedí sám zástupce temnot Morgot, kterého jeho pán osvobodil z jeho pout. Pohled na něj by byl sám o sobě zdrcující, ale seveřané nyní měli srdce čistá, soustředěná jen na bitvu.

A ta na sebe nenechala dlouho čekat. Melkorovy stvůry přímo z pochodu začaly útočit na střed armády a levé křídlo, vyhýbajíce se Taniquentilským rytířům a jejich pěchotě oddělené od nich jen úzkou klidnou říčkou. Mnoho pohledů obyčejných vojáků a velmožů k nim doléhalo s prosbou o pomoc, ale rytíři stáli nehnutě a čekali na Thaulého signál. Koně nervozně přešlapovali, pěšáci otáčeli hlavy, lučištníci stáli s napjatými tětivami a povel stále nepřicházel. Rytíři stáli jako bílá hradba přehrazující cestu hlavní Melkorovy síly k Taniquentilu a dál k Valinoru.

Když pod náporem zakolísaly první řady ve středu formace, když začali vojáci velmožů ustupovat pod tlakem skřetí armády, v tu chvíli dal Thaule pokyn a velitel lučištníků vypustil šíp, jenž se na vrcholu své dráhy rozhořel rudým světlem. V té chvíli do boku Morgotovy armády vrazil klín Mantulen s armádou a způsobil tak zmatek a paniku, které donutily Melkorovy hordy ustoupit a dopřát hlavní armádě chvíli oddechu. Ne však na dlouho.

I Melkor měl v rukávu několik es. Ve chvíli, kdy už to vypadalo, že se Morgotovy síly rozpadnou v boji sami mezi sebou, neboť se ještě nesetkali s tím, že by proti nim bojovali stejní jako oni, rozevřely se po letech hory a z nich začaly proudit posily armádám temnot. Skřeti, krollové, uruci, větší a silnější skřeti, ale také tvoři, kteří připomínali Morgota, ač byli o trochu menší. Nové síly se vrhly směrem k nejbližsímu praporu s rudým dubem, k Mantulenovi. Cestou se nezajímaly, kdo je na čí straně, pouze se probily až ke korouhvi, která nyní zakolísala.

V té chvíli dal Thaule pokyn k útoku jízdy, která překonala uzkou říčku a v semknutých řadách se řítila do střetu s Melkorovým skřetům a rohatým stvůrám. Střet byl silný a pod kopyty sevřených řad padlo mnoho skřetů i rohatých stvůr. Thaule se svými věrnými se dál probíjel hordami k Mantulenovi, aby odřízl zbytek Morgotovy armády, dorazil však příliš pozdě. Když už měl v bitevní řvavě jeho korouhev na dohled, ta padla k zemi, jak padl Mantulenův společník Tandir Vlčí dráp z barbarských kmenů.

Mantulenův meč však ještě stále zářil stříbřitým svěrlem, svištěl okolo svého majitele a zabíjel masy temných stvoření. Když i jeho píseň utichla, skřeti, naplněni strachem a nenávistí k tam mocnému a slavnému nepříteli, chtěli odtáhnout jeho tělo a znectít jeho památku. Tu však z lesa vyrazila obrovská smečka velkých vlků, bílých jako sníh, v čele s Mantulenovým věrným psem Albem, a vrhla se na skřety. Divost a majestát zvířat, chránících svého pána, vnesla děs do srdcí skřetů, který se šířil tak, že i krvežíznivý Morgot musel zavelet k ústupu a nechat obklíčenou část vojska napospas mužům severu.

Tak skončil první den bitvy a život jednoho ze zakladatelů Taniquentilského Řádu a bratra Thaulého, Mantulena Veldana, patrona chodců, prvního z Legend.

##### Den Druhý - Legenda o Lilith

Po prvním dni, který skončil víceméně patem, se bitva rozdrobila. Středy armád na sebe stále dorážely ve výše popsaném údolí za obrovských ztrát na obou stranách, avšak bez nějakého znatelného výsledku. Z toho důvodu vyslaly obě strany části svých armád, aby obklíčili nepřítele a přitom mu zabránili udělat to samé jim. Díky tomuto rozhodnutí se bitva roztáhla na několik desítek mil a významové těžiště se přesunulo do oblastí těchto menších střetů. Již brzy bylo jasné, že linie Severu nemá dostatečné počty na konečné obklíčení a tak především bránili svou linii, aby se nikde početnější Morgotova vojska nedostala již bojujícím do zad. Jakýkoliv průlom by totiž s největší pravděpodobností rozhodl bitvu a celý osud světa.

Lilith, členka jednoho z barbarských kmenů, které jako první přešly na stranu severu, byla spolu s těmi z jejího kmene, kteří přežili první den uprostřed vřavy, poslána na západ. Zde spolu s dalšími oddíly seveřanů vytvořili obranou linii. Do té ještě hodnou chvíli před úsvitem narazila několikanásobná přesila skřetů. Když začalo slunce vycházet, bylo již jasné, že severské síly moc dlouho už nápor skřetů nevydrží. Naštěstí s východem skřetí útok povolil, a tak se mohly seveřané ustoupit.

Celá široká linie se stáhla za širokou řeku Lendu, která protékala několik mil severněji. Ústup trval celé dopoledne a část odpoledne. Morgotova vojska tedy pronikla poměrně hluboko do dosud severského území a bylo nutné začít bránit linii mezi Lendou a Kosatcovým polem, ale z hlediska skřetů to nebyl příliš velký úspěch. Všechny dřevěné mosty, které vedly přes řeku, totiž obránci spálili.

Most, který měli překročit Lilith a její skupina, však byl jediným kamenným mostem přes Lendu, což znamenalo, že jej nebude možné strhnout a pokud ano, tak ne před příchodem skřetů. Vědom si toho poslal skřetí náčelník Bruklúk, který velel těmto oddílům, pouze část svých skřetů, aby se přesvědčili, že další mosty byly strženy a ani seveřané se přes řeku nedostanou. Hlavní složku svých sil rozdělil na poloviny. Tu první nechal zaútočit na vzniklou linii mezi Lendou a Kosatcovými poli, a druhou poslal právě k tomuto mostu. Jezdcům na vlcích zatím přikázal, aby zajistili, že mostu dosáhne co nejméně seveřanů, kteří by na něm mohli klást odpor.

Jezdci na vlcích se skutečně činili, a tak se na most podařilo dostat pouze osamocené Lilith. Té navíc nepřišel nikdo na pomoc, protože všechny západní síly soustředil velmož Arthorius na obranu cesty nezatarasené řekou. A tak musela most, přechod přes řeku a cestu do týla seveřanů bránit sama. Ještě za světla přišli skřeti a před jejími zraky umučili všechny z jejího kmene, které se podařilo zajmout. Lilith však nepodlehla ani strachu ani zlosti a dál stála pevně uprostřed mostu.

Se západem slunce skřeti zaútočili na most. Lilith je svým mečem Glemirem zabíjela jednoho po druhém a okolo ní se začala tvořit hromada těl, na které ona jakoby tančila a přidávala na ní další a další skřety.

Boj trval celou noc. Příval skřetů neustával a Lilith je dál držela na jejich straně řeky. Teprve chvíli před svítáním útok skřetů zastavil. V tu dobu už Lilith krvácela z nespočtu menších či větších ran a vyčerpáním se nedkoázala udržet na nohou, natož pozvednout meč. Ten jí vypadl z ruky a ona padla na kolena, na nichž se udržela jen s vypětím všech sil.

Tehdy vyrazil Bruklúk sám se svou družinou uruků pokořit tu, která se tak odvážila vzdorovat Melkorově moci. A v tu chvíli se most, pod vahou tisíců mrtvých a několika živých, zřítil. Lilith i Bruklúk s jeho uruky našli svou smrt v hlubinách Lendy. Skřeti tak přišli o významného vojevůdce a možnost překročit Lendu. Dokonce se ani nepokusili vyrobit provizorní most, neboť byli přesvědčeni, že Lilithin duch by se jim postavil i na něm.

Teprve po válce byl na tom místě znovu vystaven kamenný most, který dodnes nese jméno své ochranitelky.

S východem slunce tak skončil druhý den bitvy a život Lilith, Zhouby skřetů, patronky všech mostů a šermířů, druhé z Legend.

##### Den Třetí - Legenda o Oberonovi

Aphurst bylo v dávných dobách obrovské město, které v dobách míru překypovalo životem a obchodem. Když však zahájil Melkor Válku Smrtelných, podstatná část obchodu ustala a města jako Aphurst začala upadat. V tomto městě žil Oberon, velice praktický hobit, který je zářným příkladem, že i zločinci se mohou napravit a vykonat veliké činy a pomoci dílu Valar.

Narodil se na ulici města a jeho zdi snad nikdy neopustil. Když začala válka, bylo mu 17 let a už v té době byl zdatným kapsářem. Chaos, který se rozpoutal v prvních dnech války, se nevyhnul ani Aphurstu. Městská stráž sice existovala, ale byla brzy shledána neschopnou a tak se jediným způsobem, jak zajistit bezpečí sobě a své rodině, stalo buď stát se členem některého z jeho nově vzniknuvších gangů, nebo jim platit za ochranu. Oberon zvolil první možnost a již záhy začal pomalu stoupat po žebříčku vedení zelených lišek, gangu, k němuž se přidal. Vzestup gangů se však již brzy dostal do bodu, kdy nebylo možné se dál rozpínat jinak, než na úkor jiných gangů. A tak se rozpoutala válka uvnitř města, naprosto nezávislá na té venku, přesto však neméně brutální. Nebojovalo se totiž jen mezi gangy, ale i o pozice uvnitř nich a postupy nebyly tak hladké a přehledné, jako v přímém boji (ne, že by na postupech Melkorových stvůr bylo cokoliv hladkého).

Po několika letech války zůstal ve městě jediný gang, zelené lišky, s Oberonem ve svém čele. Díky tomu měl vládu nad celým městem. Jeho zvolení starostou města už byla jen formalita. Město bylo v té době v dezolátním stavu, ale naštěstí Oberon nebyl jen mazaný zloděj, ale také schopný organizátor a vládce. Zároveň přibližně ve stejnou dobu skončila první část války. Díky oběma těmto věcem byl opět obnoven obchod a město začalo znovu vzkvétat. Ke konci příměří už zase bylo bohatým velkoměstem. Přesto Oberon věděl, že mír nebude trvat navždy a tak nechal vybudovat lepší městské zdi a vymyslel nový, spořivý způsob ekonomiky.

Největším problémem Aphurstu po obnovení války bylo, že ležel pouhých pár mil na východ od Kosatcových polí. Podle zpráv přicházejících z obou stran bylo jasné, že armády se nutně střetnou na úrovni města. To samotné mělo poměrně výhodné postavení a navíc bylo plné zlata a zásob, jak i lidé z širokého okolí prchli se vším, co měli, do města, aby se tam skryli za pevnými zdmi. Oberon využil svého obrovského bohatství a obeslal žoldáky z půlky země, kteří by stihli dorazit před příchodem armád. A také přišli. Asi dvacet tisíc ozbrojenců se shromáždilo ve městě, večer před počátkem bitvy.

Jenže nebezpečí, které hrozilo, bylo mnohem větší, než se zdálo. Když se po prvním střetu vojska roztáhla, směřovalo k Aphurstu mnoho očí, především těch temných, podlitých krví. Městem totiž protékala řeka Apala, sice samotná mnohem překonatelnější než Lenda na druhé straně hor, ale vytvářející ve svém oblouku k severu před městem bažiny, které zabraňovaly kvapnému příchodu severských. A tak se druhý den v okolí města objevila jen jedna armáda, mnohokrát převyšující posádku města.

Barbarský generál Brand vyslal k městu posly vyžadující, aby se vzdali, ale i vlastní poslové byli zadupáni vojsky, jen co neúspěšní vyšli z bran, protože Brand vlastně neměl nejmenší vůli vyjednávat. A tak začalo oblehání Aphurstu

Hnání šílenou zuřivostí a lačností po krvi, Melkorovy síly útočily na město bez přestávky a ohledu na ztráty. Temní čarodějové zasypávali město ohněm a blesky a snažili se prorazit hradby. Skřeti se snažili hradby přelézt a mnohdy padali mrtví na své druhy stojící dole, když byli sestřeleni nebo sraženi. Město bylo obtečeno těly temných bytostí.

Přesto před svítáním třetího dne stanul první skřet na vrcholu hradeb a krátce na to se v jiném místě prolomila a brána, i když zabarikádovaná, byla vyražená trollem (pátým vyslaným, protože ti předchozí byli zabiti). Obléhání se proměnilo ve zběsilý boj o přežití. Nyní už bojovali také obyčejní občané města. Ulice byly zataraseny a bojovalo se o každý centimetr. Přesto však vojsko temnot stále postupovalo, zatímco počty obránců se tenčily a ustupovali k velké věži radnice, nejlépe opevněné budově ve městě a před západem slunce jediné svobodné.

V tu chvíli pochopil Oberon, že je konec a tak dal zabít ženy a děti, aby je ušetřil zotročení, znásilňování a utrpení v rukách Melkorových stvůr, a sám se připojil k obráncům k poslednímu boji. Ten trval téměř celou noc, dokud generálu Brandovi nedošla trpělivost, a nenechal celou věž, spolu s obránci i těmi útočníky, kteří už byli uvnitř, strhnout.

Při obléhání Aphurstu padlo půldruhého sta tisíc Morgotových vojáků, za cenu srovnání celého města se zemí.

Tak skončil třetí den bitvy a život Oberona, patrona všech měst a jejich vládců, ať už oficiálních či tajných, třetího z Legend

##### Den Pátý - Legenda o Egillovi

Egill pocházel z kmene krollů, který přešel ještě v první části války k Seveřanům. Stal se knězem Valar a přísahal, že už se nikdy nebude podílet na krveprolití. Když první část války skončila, vyrazil na cestu ke kázání míru. Pěšky, pouze opřený o svou hůl vyrobenou z větve Ydrasilu, prošel celý svět (který tehdy býval jedním kontinentem). Nikdo se na něj neodvážil vztáhnout ruku díky moci fyzické i duchovní, jaká šla s ním.

Když byl dostavěn Taniquentil, zůčastnil se Egill jednání Seveřanských velmožů jakožto jeden z vyslanců přijatých samotným Thaulém. Vystupoval proti dalším krutostem a prosazoval mírové řešení, ale nebylo mu dopřáno sluchu. Přesto se i nadále snažil usměrňovat velmože, a to až do Dne vpádu, kdy i on sám shledal, že selhal.

Zatímco se armády chystaly k cestě na jih, on vyrazil na sever. Zamířil k Valinoru, kde chtěl hledat poklidný konec svého života ve světle Valar. Jenomže brány svatého města mu zůstaly uzavřené. Od té chvíle bezcílně bloudil po světě a snažil se přijít na to, co ještě má vykonat, aby mohl odpočinout ve městě neumírajících.

Tak se dostal na místo, na němž se zrovna pátý den bitvy na Kosatcových polích měla střetnout další vojska. Objevil se uprostřed dvou armád. Seveřané ho jako krolla považovali za nepřítele, Melkorovy stvůry z něj viděly sálat nenáviděnou sílu Valar. A tak se stal terčem obou armád, když vyrazily do boje.

Egill, kroll, který se zavázal, že nebude bojovat, teď musel bránit svůj vlastní život. Jeho hůl létala a držela útočníky mimo dosah, až do chvíle, kdy se první skřet odhodlal se přiblížit a po jediné ráně zemřel. Tehdy Egill spatřil, že prolomil svou přísahu. Naplněn hněvem a zoufalstvím vzal svou hůl a udeřil jí do země.

Do tohoto úderu však vložil veškerou svojí sílu fyzickou i duševní. Takovou moc země nevydržela. Tam, kde byly mezi kořeny Ydrasilu mezery, se země roztrhla a nové průrvy se naplnily mořem. Tak vznikly kontinenty, které se s tím, jak staré a mohutné kořeny uhýbaly před tou ránou, posouvaly od sebe.

Ani to však nebylo vše. Pod nárazem pukla samotná hranice reality. Jako dýmem zašedlé okno se rozpadlo a najednou bylo možné nahlížet, ale i vstupovat do jiných sfér, které dosud ani neexistovaly, ale byly stvořeny tímto Velkým třeskem. Avšak jako každý prázdný prostor, i tyto sféry se musely naplnit tím, že do sebe vtáhly obě dvě vojska s Egillem v čele. Jsou to tedy oni, kdo obývají jiné sféry, každý tak hluboko, jak blízko byl, když rána padla. Vzhledem k tomu, že v jiných sférách jsou jiné podmínky žití, mohou existovat dodnes. Většina už dávno zapomněla, kým kdysi bývali, ale mnoho jejich hodnot bylo zachováno, to proto jsou dodnes někteří démoni dobří a jiní zlí.

Tak skončil pátý den bitvy a život Egilla Sférotvůrce, patrona theurgů a kněžích, pátého z legend.

##### Den Šestý - Legenda o Piligrimovi

Piligrim byl další z těch, kteří přešli z temnot na stranu světla. Byl to kudůk, rasa malá, ale velice obratná ve využívání ohně. Stejně tak Piligrim, který už v průběhu konce první části války

plány na raketu

kosatce

Raketa

závěr

#### Pád Taniquentilu

***"Věže pevností na Taniquentilu se vypínaly do výše, avšak já doufám, že jich již nikdy nebude třeba."*** - Kněz Valar Rigdier z Lazbalgu