Kam a proč se lidé stěhují?

*Pokud sledujete seriál od začátku, víte, že miluji svůj dům z dětství a obrovský dub, který se kolem něj vine. Ve skutečnosti jsem se v době, kdy natáčíme tento článek, právě vrátil z jeho návštěvy - a od své rodiny - na měsíc. Jo, sbalila jsem si věci, srdečně se rozloučila s Alfonsem a Romeem, mými dvěma domácími potkany (o které se mimochodem s láskou staral kamarád), a vrátila se do svého hnízda z dětství. Ale ať už to pro mě znamená cokoli, musela jsem se kvůli škole a cestování odstěhovat z místa, kde jsem vyrůstala, abych mohla dělat práci, kterou dělám, a vyprávět příběhy o tom, jak se lidé přizpůsobují změnám životního prostředí. Měl jsem při svém rozhodování opravdu výsadu, ale ať už dobrovolně, nebo nedobrovolně, opustit domov je něco, s čím se mohou ztotožnit miliony lidí na celém světě. Třeba v roce 2021 žilo mimo Indii přes 18 milionů lidí z Indie a indického původu. A dnes vidíme prvky indické kultury po celém světě. Stěhování takového množství lidí a vytváření těchto kulturních slitin se neodehrálo jen tak přes noc. Lidé se stěhovali a přesazovali už před zaznamenanou historií. A pochopení důvodů, proč lidé migrují, může pomoci vysvětlit některé kulturní, a dokonce i ekonomické a politické vzorce, které vidíme po celém světě. Jmenuji se Alizé Carrère a hovořím s vámi v pořadu Crash Course Geography.*

Po otázce "Proč je tohle tady, a ne tam?" v geografii je naší další velkou otázkou "Jak se to sem dostalo?". Od tlaku vzduchu přes malajskou architekturu až po brambory a banány - geografové studují pohyb téměř čehokoli na planetě... nebo mimo ni, ale to už je jiný seriál! V geografii se stěhování lidí z jednoho místa na druhé v jakémkoli měřítku nazývá migrace. Migrace a to, jak populace roste a mění se, je klíčovou součástí geografie obyvatelstva, která studuje složení, pohyb a velikost populace v prostoru. Stejně jako se šíří myšlenky a inovace, pohybují se i lidé. V následujících dvou dílech se tedy budeme zabývat tím, jak se populace pohybují a mění, a některými důsledky těchto pohybů. Začneme zkoumáním toho, jak se lidé z Indie dostali až na karibské ostrovy Trinidad a Tobago - je to složitý příběh. Původně byly ostrovy domovem Arawaků a Karibů.

V důsledku válek, otroctví a sňatků však bylo toto obyvatelstvo z velké části vyhubeno nebo asimilováno v době, kdy Španělé v 80. a 90. letech 17. století založili na Trinidadu cukrové plantáže. Aby bylo možné plantáže provozovat, byli lidé ze západní Afriky zotročeni a podstoupili nucenou migraci na ostrovy. V roce 1834 pak Britové, kteří nyní ovládali ostrov Trinidad, zakázali otroctví v celém britském impériu. Britská vláda proto musela najít nový způsob, jak na plantáže přivést levnou pracovní sílu. V té době bylo britské koloniální impérium rozsáhlé a zahrnovalo kontrolu nad většinou jižní Asie, včetně zemí, které dnes nazýváme Pákistán a Indie. Britové proto začali Indům nabízet inzeráty, že mohou přijít pracovat na Trinidad, a slibovali jim slušné pracovní podmínky a mzdu. Příslib lepších mezd byl tím, čemu v geografii říkáme pull faktor. To znamená, že lidé se stěhovali, protože je něco přitahovalo nebo lákalo na nové místo, například lepší mzdy nebo bezpečnější životní prostředí.

Lidé však mohou být motivováni i tlakem, jako například špatné životní podmínky některých lidí v Indii, které je přiměly uvažovat o přestěhování na Trinidad. Tato situace ilustruje typ ekonomické migrace. Pokud člověk žije někde, kde je obtížné se uživit, je pravděpodobnější, že se poohlédne po nových příležitostech jinde. A tak lidé, kteří byli tlačeni a taháni z Indie, migrovali na Trinidad jako námezdní dělníci, kdy byli smluvně vázáni pracovat za nízkou mzdu na statku po stanovenou dobu, často po dobu několika let, a často jako způsob, jak splatit náklady na cestu na nové místo. Námezdní práci lze považovat za záludný způsob, jak někoho zotročit, aniž by se tomu říkalo otroctví, ale zdá se, že existují určité důkazy o tom, že přinejmenším na Trinidadu a Tobagu existovala řada výsledků. Někteří Indové se mohli s ušetřenými příjmy vrátit do Indie, někteří Indové si koupili půdu, aby mohli na ostrovech zůstat, a s některými bylo zacházeno hrozně, chtěli se vrátit domů a nemohli.

Protože na ostrovech zůstalo mnoho Indů, kteří smísili své kulturní rysy a rodiny s lidmi západoafrického a britského původu, kteří se tam také přistěhovali, vznikla jedinečná kreolská kultura. Uvidíme tedy indická jídla se západoafrickými a dalšími příměsemi a hudbu, v níž se mísí prvky všech těchto kultur. Devatenácté století však zdaleka nebylo prvním obdobím, kdy Indové opustili subkontinent a migrovali. Máme záznamy staré nejméně 2 000 let, a někteří tvrdí, že 3 000 let, že mezi Indií, Perským zálivem a východní Afrikou probíhala monzunová migrace poháněná monzunovými větry. K této sezónní nebo cyklické migraci dochází, když lidé migrují tam a zpět, což často vidíme u migrace spojené se zemědělstvím, kde práce závisí na období sklizně, nebo v tomto případě na dopravních modelech. Námořníci, které příslib obchodu a zisku táhl do nových oblastí, opouštěli západní pobřeží Indie a po převládajících větrech se vydávali do Perského zálivu. Když se pak větry o několik měsíců později změnily, plavili se námořníci zpět do Indie. Vzhledem k tomu, jak dlouho se námořníci zdržovali mezi jednotlivými změnami větru, docházelo často ke sdílení tradic, ale i inovací a zboží.

Zatímco však v pobřežních místech, jako je Tanzanie, vznikala obchodní centra a kulturní enklávy, ve východní Africe je také historie nucené nebo nedobrovolné migrace. Buď jako zotročené osoby, nebo jako námezdní pracovníky využívali Britové Indiány k vytvoření třídy lidí, kteří dohlíželi na Afričany v Africe a pracovali manuálně. Když v 19. století otroctví a nevolnictví skončilo, mnoho Indů zůstalo v jediném domově, který znali, v místech, jako je dnešní Uganda a Jihoafrická republika. Ti pak podporovali vlnu dobrovolné migrace neboli stěhování a usazování lidí podle vlastního výběru. Lidé se nechali strhnout k tomu, aby zůstali v Ugandě, a strhli k sobě další lidi z Indie. Zpočátku se tohoto stěhování do východní Afriky účastnili převážně muži, ale postupem času, kdy se lidem chtělo méně často cestovat zpět do Indie, se k mužům nakonec přidali i další lidé, kteří tam vytvořili rodiny. Takováto řetězová migrace snižuje nejistotu migrace, protože ti, kteří se stěhují na jiné místo, se připojují k dalším lidem z jejich stávající sítě. Zejména Uganda byla jedním z míst, kde se lidé indického původu po celé 19. století vplétali do komunity. Stali se z nich vedoucí podnikatelé a zakládali školy. A názvy míst v Ugandě, jako například Shimoni Road pojmenovaná podle ostrovů Shimoni, které jsou součástí Indie, dokonce odrážely prvky indické kultury! Indové byli součástí ugandské kultury nejméně sto let, ale to neznamená, že byli v zemi, kde žili, přijímáni.

V srpnu 1972 byla většina Indů vyhoštěna ugandským vojenským vůdcem Idim Aminem a stali se z nich uprchlíci neboli někdo, kdo se ve svém domově již necítí bezpečně kvůli konfliktu nebo pronásledování a musí se přestěhovat. Indie většinu z těch, kteří byli nuceni odejít, nepožadovala za své občany. Mnozí z nich žili v Ugandě po několik generací a neztotožňovali se se zemí, která sdílela jejich fyzické rysy, a dokonce ani některé kulturní zvyky. Místo toho měla více než polovina z 55 000 vyhošťovaných Indů britské pasy a mohla se přestěhovat do Spojeného království. A dalším se podařilo najít domov v sousedních zemích, jako je Keňa, kde se někteří uprchlíci usadili, dokud pro ně v roce 1986 nebylo bezpečné vrátit se do Ugandy. Místo, kam se národ lidí stěhuje, se nazývá migrační pole. V tomto případě migrační pole lidí vyhoštěných z Ugandy v roce 1972 zahrnovalo Indii, Keňu, další země s britskými vazbami, jako je Tanzanie, a samotnou Velkou Británii. Stejně jako mnozí z těchto uprchlíků, když je někdo deportován nebo vyhoštěn ze země, kterou nazývá domovem, často nemá kam jít.

Zpáteční migrace však může nastat, když se člověk vrátí, aby zůstal v zemi svého původu nebo občanství. Stejně jako ti, kteří měli britské pasy, byli vráceni do Británie, i když tam většina z nich předtím nežila. V roce 2020 bylo na světě 26,4 milionu uprchlíků a dalších 56 milionů lidí, kteří museli opustit své domovy z ekologických nebo ekonomických důvodů. Uprchlíci jsou součástí neochotné migrace neboli lidí, kteří mají pocit, že se musí přestěhovat z bezpečnostních důvodů, nebo je k tomu tlačí strach ze smrti, pokud zůstanou. Jedním z těchto faktorů, které nutí lidi k migraci, je stále častěji změna klimatu. Uprchlíci by měli mít chráněný status, ale vzhledem k tomu, že se stále více rozšiřuje situace, kdy se nedá žít, je nyní na světě mnoho uprchlíků. Uprchlické tábory jako Kutupalong u Cox's Bazaru v Bangladéši mají být dočasné, ale mohou se stát trvalými. Mezinárodní organizace, jako je OSN, se snaží vytvořit mezinárodní ochranu pro uprchlíky, aby zajistily bezpečné migrační trasy. Navzdory těmto snahám projekt Missing Migrants Project odhaduje, že při pokusech o přesun každoročně zemře nejméně 5 000 migrantů.

Pro některé lidi stojí faktor rizika okamžité smrti doma za to, aby se pokusili dostat do bezpečné země, v níž by mohli znovu vybudovat svůj život. Takže jen dnes jsme viděli, že v Karibiku, ve Spojeném království, na Blízkém východě a ve východní a jižní Africe žijí miliony Indů. Tomu se říká diaspora - ve skutečnosti je indická diaspora největší na světě. A zatímco migrace je přesun člověka z jednoho místa, aby se usadil na jiném místě, diaspora znamená, že národ nebo lidé, kteří sdílejí kulturní rysy, dobrovolně nebo jinak opustili svou vlast. Lidé v diaspoře se možná nenarodili na místě, ke kterému mají kulturní vztah, ale na určité úrovni je zde touha udržet si kulturní nebo dokonce fyzické spojení s tímto místem - někteří lidé to dokonce popisují jako touhu vrátit se domů, i když není místo, kam by se mohli vrátit.

V roce 2020 tvoří většinu indických migrantů dobrovolní ekonomičtí migranti, kteří pracují na nejrůznějších místech, včetně Perského zálivu. Tento tisíciletý vztah pokračuje i dnes, kdy indičtí pracovníci pracují většinou na ropných polích a v dalších manuálních profesích, jako je pečovatelství a úklid. Většinu těchto pracovníků tvoří muži, kteří posílají domů peníze ve formě remitencí, aby pomohli svým rodinám získat větší ekonomické příležitosti. S poklesem cen ropy a snižující se poptávkou po ní však do Perského zálivu migruje méně Indů, což opět změní pole mezinárodní migrace a ekonomiky založené na remitencích. Ačkoli všechny tyto typy migrace znějí rozsáhle a dramaticky a je jim věnována největší politická pozornost, většina migrace se ve skutečnosti odehrává v rámci jedné země. K takové vnitřní migraci často dochází, když jsou lidé z venkovských oblastí přitahováni ekonomickými příležitostmi v městských oblastech, kde může být více dostupných pracovních míst. V případech, které nejsou záležitostí války nebo katastrofy, migrační vzorce často začínají nejprve stěhováním z venkova do měst, poté třeba z regionálního městského centra do většího města v rámci téže země a následně stěhováním do zahraničí. Tomu se říká postupná migrace, kdy se člověk stěhuje stále drastičtěji.

Ale i postupná migrace, stejně jako každá migrace, je poměrně riskantní. Mnoho migrantů migruje do zahraničí pouze tehdy, když mají pocit, že nemají jinou možnost, protože mezinárodní stěhování může znamenat opuštění kulturních a rodinných sítí, které poskytují emocionální podporu. Pochopení toho, jak, proč a kam lidé migrují, a ekonomických sil a mocenské dynamiky, které lidi tlačí a táhnou, pomáhá vysvětlit kulturní krajiny, které vidíme. A díky migraci získáváme krásnou směs jídla a hudby, kterou jsou místa jako Trinidad známá. Nebo kulturní složitost místa, jako je Zanzibar, a jeho historie monzunové migrace, kolonialismu a impéria. Jak se lidé po celém světě mísí a prolínají, vznikají inovace, protože přebíráme prvky své vlastní kultury a sdílíme je s kulturami ostatních, abychom vytvořili něco nového. A všechny tyto lidské migrační vzorce vyrůstají z politických a ekonomických vzorců, do kterých se hlouběji ponoříme příště u toho, jak se mění populace na celém světě.