IV DIO: Devedesete, rat i nakon rata u Bosni i Hercegovini

Zabilježene (Žene i javni život Bosne i Hercegovine u 20. vijeku)

Ovo nije bio naš rat.

Ovo poglavlje će se baviti položajem žena u periodu 1992–1995. Ovdje će biti predstavljene uloge žena u različitim oblastima djelovanja,
kao što je vojska, civilna odbrana, obrazovanje, medicina,
umjetnost, politika, ali i žene kao ratne zločinke, te žene kao žrtve silovanja.

## Kontekst

Arijana Aganović je rođena 1984. godine u Sarajevu, diplomirala je komparativnu književnost i bibliotekarstvo na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Sarajevu. Magistrirala je religijske studije u Centru za interdisciplinarne postdiplomske studije Univerziteta u Sarajevu. U periodu 2007– 2012. radila je u oblasti pozorišta i književnosti. Od 2010. godine radi u Sarajevskom otvorenom centru na različitim projektima iz oblasti ljudskih prava i političke participacije. Jedna je od priređivačica zbornika Politička participacija u BiH Sarajevskog otvorenog centra. Prevela je knjigu Born to be gay. Historija homoseksualnosti na b/h/s jezik. Trenutno je direktorica Fondacije Boris Divković. Aktivno se bavi politikom i članica je Naše stranke.

Zlatan Delić je rođen 1987. godine u Tuzli, gdje je završio studij književnosti (svjetska i južnoslavenska) i b/h/s jezika na Filozofskom fakultetu. Magistrirao je na Odsjeku za rodne studije Centra za interdisciplinarne postdiplomske studije Univerziteta u Sarajevu. Autor je knjige Turbo-folk zvijezda (konstruiranje ženskog subjekta u pjesmama/tekstovima Lepe Brene, Svetlane Cece Ražnatović, Severine Vučković i Jelene Karleuše). Član je redakcije časopisa za feminističke i rodne teorije, kritiku i društvena pitanja Patchwork i godišnjaka

Muzeja književnosti i pozorišne umjetnosti BiH, Baština. Bavi se pitanjima subjektiviteta, književnom i feminističkom teorijom, rodnim i kulturalnim studijama. Živi i radi u Sarajevu

Period koji obuhvata kraj osamdesetih i početak devedesetih godina XX vijeka obilježen je socio-ekonomskim i političkim previranjima, te tranzicijom od socijalističkog uređenja društva ka demokratiji, koja je okarakterisana ratnim dešavanjima i podjelom na nacionalne države na području bivše Jugoslavije. Raspad Jugoslavije je utjecao na sve segmente društva i pred sebe je postavio pitanje etničke podjele koja će u narednom periodu imati veliki utjecaj skoro u svim sferama društva, pa tako i po pitanju rodne ravnopravnosti, zastupljenosti žena na pozicijama odlučivanja i drugim sferama javnog života. Prvi demokratski, višestranački izbori koji su se održali u BiH 1990. godine na vlast su doveli tri najveće nacionalne političke stranke koje će predstavljati tri dominantne etničke grupe u BiH (Bošnjake, Hrvate i Srbe) i uređivati politički život zemlje. Nakon proglašenja nezavisnosti Slovenije i Hrvatske, krajem februara 1992. godine organizovan je referendum za nezavisnost BiH, koja je proglašena 5. aprila iste godine, nakon čega su se počele javljati sve veće tenzije tako da je rat zvanično počeo u aprilu 1992. godine. Između aprila 1992. i decembra 1995. godine, do potpisivanja Dejtonskog mirovnog sporazuma, u RBiH su se desila masovna kršenja ljudskih prava uključujući ratne zločine protiv čovječnosti, ubijanja, silovanja i protjerivanja, a domovi mnogih su postali prve linije i stanovništvo je u mnogim dijelovima BiH bilo prisiljeno na iseljavanje.

## Bosanska knjiga mrtvih

Prema (još uvijek posljednjem) popisu stanovništva iz 1991. godine, od ukupno 4.377.033 stanovnika/ca, bilo je 2.193.238 žena. Bosanska knjiga mrtvih daje statistički pregled ukupnog broja ubijenih i nestalih žrtva rata u svim općinama u BiH, gdje je zabilježena smrt ili nestanak 95.940 građana/ki stradalih u periodu od 1991. do 1996. godine. Na osnovu spolne strukture, ukupno je ubijeno 86.039 muškaraca i 9.901 žena. Prema istom izvoru skoro 2/3 žena, odnosno njih 5.873 je stradalo 1992. godine, a 4.848 je stradalo između aprila i septembra 1992. godine, što pokazuje da je u četiri mjeseca 1992. godine ubijeno više žena nego tokom cijelog trajanja oružanih
sukoba. Kada je u pitanju nacionalna struktura stradalih žena, od ukupno 9.901 ubijene žene tokom cijelog trajanja rata, njih 7.179 je bilo bošnjačke nacionalnosti, od toga 4.411 je ubijeno u 1992. godini. Srpske nacionalnosti je bilo 1.664 žrtava, a najveći broj je stradao u 1992. godini, 928. Od žena hrvatske nacionalnosti bilo je 896 ubijenih, a najviše smrtno stradalih bilo je tokom 1992. godine kada je stradalo 446 žena. Iz grupe ostalih nacionalnosti smrtno su stradale 182 žene. Za 288 žena nije siguran datum smrti. Od 9.901 ubijene žene, 97,48% žena su ubijene ili nestale kao civilne žrtve rata.

## Žene i rat

Rat kao muška priča je vrijeme u kojem žene sudjeluju na različite načine, ali najčešće ostaju po strani ili se njima manipuliše u svrhe vladajuće politike ili pak na neki način i same podupiru odgovarajuću ideologiju. Iako se bavljenje ženama u nasilnim sukobima i ratovima uglavnom odvija unutar viktimizirajućeg diskursa, uloge koje žene imaju u vremenima ratnih sukoba su različite. Oko pitanja karaktera i masovnosti silovanja u ratovima devedesetih u Hrvatskoj, BiH, a kasnije i na Kosovu razišao se feministički pokret na antinacionalističke i nacionalističke elemente, kako u Beogradu tako i u Zagrebu.

Simbolička funkcija žene žrtve rata u feminističkoj literaturi bivše Jugoslavije nije jednostavna kao što se to čini na prvi pogled. Ona je, s jedne strane, komplementarna predstavama o ženi – mirotvorki, aktivistkinji, i u isto vreme njena suprotnost, u svojoj simboličkoj nemoći i pasivnosti. U isto vreme, ona je i simbolička suprotnost slike militantne, ratnobukačke muškosti. Konačno, žena se javlja i kao polusvesna žrtva podložna ratno-nacionalističko-patrijarhalnoj manipulaciji. U svim tim slučajevima, ženska socijalna delatnost i ženska žrtva se prepliću i uzajamno proizvode, obe zamišljene kao suštinski drugačije od socijalne delatnosti i viktimizacije muškaraca, posebno ako je rat u pitanju.

Žene u ratom pogođenim društvima suočavaju se sa različitim oblicima seksualnog nasilja, koje se ponekad vrši sistematski kako bi se ostvarili vojni ili politički ciljevi. Žene su prve koje pogađa raspad infrastrukture jer na njima ostaje briga o porodici. Prema definiciji Mary Kaldor, rat u BiH se ubraja u nove, postmoderne ratove u kojima se upotrebljavaju nove metode ratovanja i izvršenja zločina, dešava se u urbanim područjima te uključuje civilno stanovništvo,odnosno, ljudi više ne idu sami u rat nego rat dolazi njima, tako da su u savremenim sukobima među žrtvama rata najčešće civili,uglavnom žene i djeca. U ovom periodu uloga majke vojnika i vojnikinja također je naglašena. Konflikt može da utječe na osnaženje žena, što izaziva stvaranje strukturalnih društvenih transformacija iproizvodi nove realnosti koje redefinišu rod. Žene izlaze iz svojih tradicionalnih uloga da bi izašle u susret društvenim i ekonomskim zahtjevima rata, neke po prvi put postaju odgovorne za svoje porodice i preuzimaju uloge liderki. Kao primjer mogu poslužiti žene Srebrenice koje su se istakle u javnom prostoru, kao žrtve i žene koje su izgubile svoje porodice, ostale same i koje se i danas bore za povratak, dostojanstvo i pronalazak nestalih. Žene Srebrenice su bile prisilno protjerane i danas većina njih žive kao raseljene osobe u BiH. Prije rata Srebrenica je bila dominantno muško društvo u kojem su muškarci bili glava porodice, jer su žene u Srebrenici bile manje obrazovane od muškaraca i bile su uglavnom domaćice, a rat i poratno vrijeme promijenili su njihovu ulogu.

U posljednje dvije decenije XX vijeka, četiri moćne struje su se ispreplitale, izmijenivši pravac postojane, mada spore, socijalno- političke evolucije žene. Prva je bila Titova smrt 1980. godine, kojom je postavljen okvir za političke poremećaje i nemire u cijelom regionu. Druga je urušavanje komunizma, što je promijenilo društvena pravila u ovom dijelu svijeta. Treća – rađanje nacionalizma, koji je ispunio vakum nastao usljed prva dva faktora. Četvrta je bio sam rat, tokom kojeg su žene morale preuzeti zadatke koje nisu očekivale, dok su, istovremeno, bile izložene traumama i gubicima. Žena koja se pokušavala održati u žestokom viru te četiri struje, teško je mogla planirati sljedeći dan, a kamoli svoj život.

Rat je utjecao na demografsku strukturu ne samo zbog protjerivanja stanovništva i nastajanja većinski etničkih područja, već i u smislu spolne strukture, s obzirom na to da su većinom muškarci smrtno stradali tokom rata. Zanimljivo je zapažanje koje je Carol Mann iznijela u svojoj studiji o ženama Dobrinje: prve izbjeglice koje su napuštale Sarajevo bile su većinom žene, dok su muškarci ostajali zadržani vojnom obavezom. Glavne posljedice ovih odlazaka bile su stvaranje novih zajednica i porast razvoda.

U periodu rata pitanja žena više nisu samo to, već su pitanja Bošnjakinja/muslimanki, Hrvatica i Srpkinja. Ratom su žene dobile specifičan položaj jer su počele gubiti ljudska prava koja su stekle u periodu socijalizma. Naime, u prethodnom režimu status žene je bio formalno regulisan u mnogim segmentima, naročito kada su u pitanju reproduktivna prava žene, kolektivna prava i ustanove socijalne zaštite i u smislu da su se uspjele izboriti za vidljivost u društvu. Uspon etnonacionalizma na prostorima bivše Jugoslavije je ‘rastao’ uporedo sa mizoginijom, imajući u vidu da je baziran na izrazito herojskoj i maskulinoj mitologiji. Period nakon rata također je pokazao da su žene skoro pa nevidljive u društvu, jer se spominju samo prilikom obilježavanja godišnjica kako bi se pokazalo da je ipak bilo žena koje su sudjelovale u odbrani – borkinje i heroine, ili se spominju isključivo kao silovane žene – žene žrtve. Za razliku od žena koje su doprinijele Narodnooslobodilačkoj odbrani pa se njihova uloga poslije rata slavila i obilježavala, žene učesnice rata u periodu 1992–1995. ostale su nedovoljno vidljive.

Ratna silovanja u Bosni i Hrvatskoj otvaraju vrata balkanističkim diskursima. Na taj način tradicija, patrijarhat i agresija (naglašeni kao ‘specifičnno balkanskog tipa’) predstavljaju kontektst kako za feminističke analize na ovim prostorima tako i za reinterpretaciju
rodnih odnosa kroz pojmove konflikta i nasilja. Nažalost, feministički radovi sa prostora bivše Jugolsavije se nisu bavili teorijskim promišljanjem kategorija nacionalizma, Balkana i ratnog nasilja prije jugolavenskog raspada. To znači da se te kategorije pojavljujuili kao više-manje samorazumljive i transparentne, ili dobijaju teleološko značenje, te se nacionalizam, rat i Balkan poistovećujuju i međusobno proizvode.

Stravični primjeri ratnih zločina koji su izvršeni nad ženama najvećim dijelom su usmjerili priču na silovanje, ulogu žene kao žrtve. Žene su poslužile kao sredstvo označavanja teritorije, ili sredstvo iskazivanja moći. Žene su postale označitelji diferencijacije na etničko-kulturnoj i na političkoj razini. ] Tokom ratnih previranja dešavaju se dvostruki procesi i dolazi do viktimizacije žena, ali i do njihovog osnaživanja jer dolazi do propitivanja rodnih odnosa moći na lokalnoj, ali i na široj međunarodnoj razini. Tokom rata došlo je do jačanja civilnog sektora pojavom ženskih organizacija koje su se prvenstveno bavile ženama žrtvama rata, žrtvama silovanja. Pošto mnogi muškarci ne mogu da se kreću slobodno ili sudjeluju u vojsci, javni prostor je ostavljen ženama. Žene redefinišu tradicionalne uloge propisane muškarcima i ženama od strane društva i daju podršku ženinom samopouzdanju. Rađa se veliki broj novih, posvećenih žena vođa i mnoge od njih nastavljaju svoje uloge vođa i poslije rata. Darija Žilić, u tekstu Rodni esencijalizmi, piše o tome kako nacionalizam može poslužiti ženama, ali i to kako žene mogu dekonstruisati nacionalnu priču, iako u oba slučaja ipak ostaju izvan historije. Primjeri su vezani uz društva država koje su nastale nakon raspada SFRJ. Kad piše o povezanosti roda i rata, teoretičarka Nira Yuval-Davis piše kako je rat iskustvo koje donosi izbjeglištvo, koje je rodno određeno zato što čak 80% ukupne izbjegličke populacije čine žene i djeca.

Rat se često posmatra kao muški, dok se o ženama rijetko raspravlja, izuzev kao o žrtvama. O ženskoj prirodi govori se kao o miroljubivoj, za razliku od borbenosti muškaraca tako da je važno diskutovati o nacionalizmu, odnosu prema ženi kao žrtvi, ženi kao borkinji, ženi preživjeloj silovanje, ili ženi počiniteljki ratnih zločina. Da bismo se ozbiljno bavili ulogom žena u oružanim sukobima potrebno je istražiti načine na koje je rodna dimenzija uključena u društveno i političko promišljanje o oružanom sukobu.

Tokom rata nasilje nad ženama manifestovalo se na mnogobrojne načine, od fizičkog nasilja kroz koje su prolazile silovane žene, do nasilja u porodici. Ženske organizacije koje su nastale početkom rata na prostoru BiH i Srbije, Žene ženama iz Sarajeva i Žene u crnom iz Beograda, proučavale su razliku između dvije strane fronta na kojima su se našle žene. Na strani koja je pripadala srpskoj armiji, silovanje počinjeno na frontu nastavljalo se kod kuće kao da su odbačene sve norme dopuštenog. Ovome je doprinosio gubitak razlike između civilnog i vojnog života a često je alkohol bio jedan od uzroka, naročito kod vojnika. Tokom rata, a naročito poslije ljeta 1995. godine, poslije masakra u Žepi i Srebrenici, u Sarajevo i Dobrinju je došao veliki broj izbjeglica, koje su uglavnom bile sa seoskih područja. U većini slučajeva to su bile žene, djeca i starci koji su se sada trebali navikavati na novi način života karakterističan za urbana područja. Veliki broj izbjeglica se našao po prvi put u gradskom okruženju, a žene su često bile tradicionalno obučene, i često su zbog svog specifičnog načina života postajale žrtve diskriminacije, tako da je prilagođavanje bilo teško, naročito za žene/majke koje su bile emotivno vezane za kućno ognjište sa kojeg su protjerane i koje je utjecalo na njihov identitet supruge, majke i domaćice. C. Mann objašnjava položaje žena izbjeglica koje su nastanjivale Dobrinju:

Nasilna smrt njihovih muževa i starijih sinova, poremećaji odnosa sa djecom koju su povele sa sobom i teškoće svakodnevnog preživljavanja gurale su ove žene u nerješive krize identiteta, od kojih nisu patile žene iz Dobrinje.
Iako su rijetki podaci o ženama koje su provodile vrijeme rata u BiH i koje su bile uključene u različite segmente društva i zbog svog doprinosa postigle vidljivost u društvu, veliki je broj običnih žena, bezimenih heroina koje su se svakodnevno borile za preživljavanje.
Teret koji je ženama ostao jeste teret brige o porodici u nemogućim uslovima. Priča svake žene koja je morala prehraniti porodicu, školovati djecu, priča svake silovane žene, samohrane majke, izbjeglice,posebna je priča i za njih preostaje samo vrijeme da se
ispričaju.

## Žene žrtve silovanja

Rat u BiH je obilježen masovnim zločinima koji su pokrenuli debate o osnivanju međunarodnih tijela za procesuiranje ratnih zločina. Silovanja u BiH imaju svoju lokalnu, regionalnu i međunarodnu dimenziju, a bh. iskustvo je postalo relevantno za žensku historiju jer su seksualni zločini dio priče o zločinima u BiH, a postali su i dio ženskog aktivizma koji se zalagao za zaštitu žena u ratnim sukobima i definisanja masovnog silovanja kao zločina protiv čovječnosti. Na osnovu izvještaja o masovnim silovanjima u BiH i podataka o logorima za silovanje iznijeti su podaci o tome kako se silovanje sistematski koristilo kao ratno oružje, posebno u svrhe genocida i etničkog čišćenja. Prema nalazima tima misije Evropske zajednice za procjenu stanja iz 1992. godine, broj žena koje su silovane tokom rata iznosi od 20.000 do 50.000.

Od velikog broja ratnih zločina počinjenih u BiH, ono što je najviše šokiralo međunarodnu javnost bili su izvještaji Misije Ujedinjenih nacija za procjenu stanja (Bassiounijeve komisije), kao i brojna medijska izvještavanja o etničkom čišćenju, genocidu, masovnim
silovanjima, koncetracionim logorima, opsadi Sarajeva i neselektivnom ubijanju civila.

Za vrijeme rata u BiH tijelo žene je poslužilo kao simbolički prostor. Iskorišteno je kao strategija kojom se nadvladavao neprijatelj označen preko ženskog tijela, te je silovanje 2006. godine proglašeno strategijom etničkog čišćenja. Ono što se vremenom pokazalo kao problem ogleda se u tzv. fenomenu hijerarhije žrtava. Etnički zasnovano silovanje predstavlja novu i težu kategoriju od običnog silovanja, te se kao takvo interpretira kao prijetnja naciji, a ne kao povreda žene. Godine 1993. UN-ova svjetska konferencija o ljudskim pravima u Beču organizovala je forum na kojem se govorilo o ratnim zločinima u bivšoj Jugoslaviji, posebno o onima koji su počinjeni protiv žena. Bečka deklaracija i program djelovanja, koju je usvojila 171 država 25. juna 1993. godine na Svjetskoj konferenciji, priznale su da su povrede ljudskih prava žena u situacijama oružanih sukoba, povrede fundamentalnih principa međunarodnih ljudskih prava i humanitarnog zakona.

Kako su strahote počinjene nad ženama tokom rata u BiH (i Ruandi) postale vidljive tokom 1990-tih godina i nakon pritiska feminističkih pokreta iz regije jugoistočne Evrope, ali i na međunarodnoj razini, silovanje je po prvi put u historiji prepoznato kao ratni zločin i zločin protiv čovječnosti. Prva suđenja za ratno seksualizirano nasilje desila su se na međunarodnoj sceni i to na Međunarodnom krivničnom sudu za bivšu Jugoslaviju, osnovanom u maju 1993. godine.

Tokom rata žene su rijetko imale priliku da prijave silovanje, jer javne institucije, policija i sudstvo, nisu funkcionisale, a počinioci silovanja su često bili pripadnici vojske i policije. Nakon rata situacija nije bila ništa lakša, jer su u nekim slučajevima osobe koje su počinile silovanje radile u javnim institucijama, a mnoge žene su se bojale da bi prijavljivanjem silovanja ostale zauvijek stigmatizovane u društvu, što je posljedica patrijarhalnog društva u kojem je ipak trebao da se sačuva obraz žene. Prešućivanje silovanja je nova trauma sa kojom su se žene susretale a za nju nije postojalo dovoljno psiho-socijalne podrške, tako da je bio potreban veliki napor, uglavnom nevladinih organizacija i pojedinki mirotvorki i humanitarki, da se silovanje proglasi krivičnim djelom protiv čovječnosti. Prema Izvještaju o primjeni Konvencije o ukidanju svih oblika diskriminacije žena u BiH iz 2004. godine, rat u BiH je velikim dijelom utjecao na reproduktivno i seksualno zdravlje žena i djevojčica, prvenstveno zbog silovanja, seksualno prenosivih bolesti i neželjene trudnoće. Jedna od prvih žena koja je javno progovorila o silovanjima u BiH je Nusreta Sivac, koja je svoj život posvetila zahtijevanju pravde koju žrtve ratnih silovanja moraju dočekati, sarađujući sa tribunalom u Haagu i radeći na sakupljanju svjedočenja o silovanju.

## Javni prostor i početak feminizma u Bosni i Hercegovini

Istraživanja o ulozi žena u BiH tokom rata 1992–1995. rijetka su, te ne postoji dovoljno relevantne literature koja se bavi ispitivanjem ratnih iskustava kroz rodnu perspektivu. Pored (još uvijek rijetkih) statističkih podataka o učešću žena u različitim segmentima društva tokom rata, naročito o ženama koje su bile direktne sudionice oružanih sukoba i pripadnice vojske, važno je voditi računa o kontekstu u kojem su se žene nalazile u simboličkom smislu koji se ticao njihove uloge u jednom novom političkom i društvenom poretku Kada je počeo rat Jugoslavija je postala bitna za pitanja feminizma širom svijeta s obzirom na to da su ratna dešavanja izazvala reakciju mnogih aktivističkih grupa i akademskih krugova, dok je jugoslavenski feminizam počeo da slabi. Rat, nacionalizam, silovanje, ženska ljudska prava, međunarodno pravo postale su teme koje su se izučavale, ali jugoslavenski feminizam sam po sebi ne. Jugoslavenske feministkinje su prve koje su se bavile pitanjem utjecaja rata na njihov identitet i aktivizam. Nakon toga su uslijedile analize koje su se odnosile na feminističke pokrete u regiji, a malo je bilo onih koji su se bavili teoretskim pitanjima feminizma.

Na prostoru bivše Jugoslavije uglavnom su žene organizovale pacifističke pokrete i humanitarnu pomoć, ali su žene također bile i saučesnice u ratu zbog samog sistema i njegovog simboličkog poretka, koji je podržavao ratnu politiku i favorizovao historijski dominantnu mušku grupu. Rat u bivšoj Jugoslaviji je u svakom pogledu poduhvat bratstva, a ne sestrinstva.

Za simbolički poredak i socijalne odnose karakteristično je da svaki sistem moći za svoj model uzima druge, prethodne sisteme moći, projektujući se na njihove modele ako je to moguće. Binarni modeli – a posebno binarni model pola – jesu oni simbolički sistemi moći kroz koje ovaj simbolički sistem deluje i na koji se projektuje. Ova projekcija ozakonjuje prakse i dominaciju. Ekstremni slučajevi rata i nacionalizma posebno su skloni da preuzimaju i usvajaju modele spolnih razlika, koristeći ih kao tačke oslonca. Oni eksploatišu i manipulišu razlike u rodu, koristeći ih i organizujući se oko tih osa.

U slučaju jedne specifične situacije kao što je rat, uloga žene također postaje specifična. U skladu sa tradicijom kojoj pripadaju bh. žene, njihovo primarno mjesto je u porodici, u ulozi majke, domaćice, supruge, dok muškarcu pripada javna sfera. Rat je javna sfera u kojoj su i žene sudjelovale ali njihova uloga nije bila vidljiva kao ona muška, niti je priznata na način na koji je muška uloga priznata. Swanee Hunt u knjizi Ovo nije bio naš rat  opisuje razgovore koje je vodila sa ženama iz BiH:

I tako, razgovori što slijede, a dotiču se obrazovanja, karijere, društvene uloge, mogu vam djelovati prizemno, mada se ne tumače u kontekstu žestokih društvenih promjena. I ti će elementi života žene u predratnoj Bosni postati kompas njihovih poslijeratnih aktivnosti na izgradnji zemlje.

Adriana Zaharijević, u predgovoru knjizi Neko je rekao feminizam? o začetku bh. feminizma, kaže:

Iako je Drugca žena ključan istorijski trenutak koji utiskuje istočnoevropske feminizme u evropsko feminističko nasleđe, feministički pokret na ovim prostorima izniče iz ratovima zahvaćene zemlje i iz oštrog protivljenja militarizaciji i nacionalizmu, sa svih strana. Duška Andrić-Ružić iz zeničke Medice, jezgrovito je to opisala na bosanskohercegovačkom primeru: ‘Ovolika ženska scena u BiH, u smislu nevladinog sektora, ne bi postojala da nije bilo rata (…) Mi smo se počele baviti feminizmom iz nužde, a ne iz nekog promišljanja teorijsko-praktičnog, nego nas je na to navela nužda saniranja posledica rata’.
U periodu koji je obilježen ratnim sukobima, žene su se našle u dvojakoj funkciji. S jedne strane bile su žrtve, a s druge strane nosile su odgovornost za brigu o porodici. Neke od žena su se svjesno zalagale za bolji položaj žena tokom rata, dok su se neke silom prilika našle u situaciji u kojoj su morale da se snalaze na najbolji mogući način kako bi pomogle sebi i svojim porodicama da prežive. Riječ koja bi najbolje mogla opisati njihov život u ratnim okolnostima jeste preživljavanje, koje se izražavalo na najkreativnije moguće načine. Preživljavale su uz humanitarnu pomoć i izmišljale recepte bez ičega. Među ženama koje su se bavile preživljavanjem bile su i umjetnice, glumice, muzičarke, pjevačice, plesačice, rediteljice, pjesnikinje, manekenke, profesorice, učiteljice i ostale koje su se u ratnim uslovima borile za preživljavanje pružajući tako otpor razaranju koje je rat nosio sa sobom.

U već spomenutoj knjizi Kućne amazonke, koju je Carol Mann posvetila ženama Dobrinje, mogu se pročitati zanimljive priče o preživljavanju, improvizaciji, životu koji se odvijao u ovom sarajevskom predgrađu, odsječenom od grada Sarajeva. Ovo je ujedno jedina studija koja se bavila pitanjem civilne odbrane i organizovanja žena u ratu u BiH. O raznolikosti ratnih priča može svjedočiti priča koju u razgovoru za knjigu Sjaj ljudskosti, Zilke Spahić Šiljak, iznosi Stanojka Tešić Cana. Njena priča pokazuje solidarnost u teškim vremenima i pomoć koja nije samo pomoć, već žrtvovanje, hrabrost i nesebičnost. Na samom početku rata Stanojka, da bi pomogla svojoj prijateljici muslimanki, odlučuje rizikovati život svoje djece da bi prevela prijateljicu na sigurno mjesto. Ovo je samo jedna od mnogobrojnih priča u kojoj su žene bile glavne sudionice, ali i jedna od rijetkih koje su zapisane. Svako naselje, svaki dio grada, svako mjesto u BiH ima svoju žensku priču za koje će biti potrebno vrijeme i naporan rad da bi se ispričale.

## Vojnikinje

Jedan od segmenata u kojem su se žene u BiH istakle u ratnom periodu je učestvovanje u Armiji RBiH. Motivacija za njihovo uključenje je različita, a njihovo sudjelovanje u ratu imalo je mnogobrojne forme. Žene su bile vojnikinje, doktorice, novinarke, organizatorice civilne odbrane, pomagale su izbjeglicama. Žene su bile na različitim funkcijama i pozicijama i za njihovo sudjelovanje vežu se zanimljive priče, a jedna takva je vojnički plakat na kojem se nalazila slika **Šemse Kiselice**, sa puškom u ruci. Zbog hrabrosti žene u vojsci nazvane su amazonkama.

Žene su podnijele najveći teret tokom agresije na BiH. Žene koje su ostajale u kući sa djecom imale su obavezu snaći se za hranu i vodu. U opkoljenom Sarajevu nije bilo lahko naći drvo da se zagrije stan ili kuća. Pa žene koje su dočekivale svoje muškarce da se vrate s linije. Imale su zadatak da im obezbijede vodu da se okupaju, da im obezbijede hranu, da sav teret brige za porodicu same snose.[573]

Priča o učesnicama ARBiH je drukčija priča od one koja je žene BiH predstavila kao žrtve. Lejla Hadžiahmić u svom magistarskom radu, koji je posvetila pripadnicama ARBiH, učesnicama odbrane Sarajeva, postavlja, između ostaloga, pitanje motivacije koja je vodila neke od žena Sarajeva da se priključe odbrani grada u prvim mjesecima rata. Autorica je u svom radu analizirala i prikaz borkinja u štampanim dnevnim i sedmičnim novinama u prvim mjesecima rata, koji je pokazao da je ARBiH u prvim mjesecima rata bila otvorena za sve podjednako, da su se vojnikinje prikazivale isključivo kao patriotkinje. Kasnije se tokom rata ta slika mijenjala i počela je žene sve više prikazivati kao žrtve. Lejla Hadžiahmić u svom radu pokazuje da žene nisu samo žrtve konflikta u BiH i da takvo prikazivanje umanjuje vrijednost motivacije žena da prihvate različite uloge koje su bile rezervisane samo za muškarce.

Uključivanjem žena u vojsku ne eliminiraju se opresivni rodni stereotipi po kojima su žene viđene isključivo kao žrtve. O tome svjedoče i iskustva pripadnica ABiH, žena koje su odlučile da učestvuju u borbi, preuzimajući ulogu vršiteljica, nasuprot uloge trpiteljica. Njihov izbor bio je u direktnoj suprotnosti sa rodnim normama. Kao motiv priključivanja ABiH borkinje ističu osjećaj osobne odgovornosti i potrebu da se zaštiti zajednica koja je meta napada.

Važno je napomenuti da su se žene u većini slučajeva samoinicijativno uključivale u vojsku, dok su muškarci početkom rata mobilisani. Neke od žena koje je autorica intervjuisala priključile su se Armiji zbog osjećaja nepravednosti rata tako da su se u nekim slučajevima cijele porodice uključivale iz jednostavnog razloga što su se njihove kuće nalazile na borbenim linijama. Lejla navodi primjer Sokolović Kolonije, sarajevskog predgrađa koje se nalazi nadomak aerodroma, gdje se grupa žena priključila vojnoj jedinici zbog osjećaja društvene odgovornosti.

Prema evidenciji  iz decembra 1995. godine, 5.360 žena je sudjelovalo u ARBiH. Među njima je 13 žena koje su dobitnice najvećeg ratnog priznanja Zlatni ljiljan: **Fadila Bajrić** (1951, Bosanski Petrovac, 502 VBBR Peti korpus ARBiH); **Zlata Gazibara** (1957, Sanski Most, Sto osma krajiška brigada); **Dževada Tartaragić** (1964, Foča, Diverzantskoizviđački odred Fikro Četvrta motorizovana brigada); **Aida Zuko** (1970, Sarajevo, Sto dvadeset i četvrta laka brigada Kralj Tvrtko). Posthumno ovo priznanje su dobile **Emira Bašić** (1969, Bosanski Novi, Petnaesta motorizovana brigade); **Mevlida Elčić** (1963, Derventa); **Kornelija Jurić** (1972, Sarajevo, brigada Kralj Tvrtko); **Atifa Karalić** (1957, Novi Šeher, Maglaj, Tri stotine sedamnaesta brdska brigada); Razija Merić (1974, Kalesija, Samostalni diverzantski bataljon Crni vukovi); **Indira Pjanić** (1972, Cazin, Općinski štab Teritorijalne odbrane Cazin); **Nevzeta Sefer** (1952, Travnik, Tri stotine dvanaesta motorizovana brigada); **Fadila Odžaković Žuta** (1958, Goražde, Prva motorizovana brigada; Orden zlatnog grba sa mačevima i Zlatni ljiljan); **Edina Čamdžić** (1972, Kladanj, Sto dvadeset i prva brdska brigada; Medalja za hrabrost i Zlatni ljiljan).

Pored pojedinki koje su se nalazile na različitim funkcijama unutar ARBiH postojala su i grupisanja žena. U avgustu 1992. u Pofalićima je osnovana četa djevojaka pod nazivom Plave ptice, kojom je komandovala **Sabaheta Čutuk**. Pripadnice ove čete su se borile na Žuči, brdu kod Sarajeva. [579] U oktobru 1994. godine formirano je Udruženje žena pripadnica ARBiH, koje su osnovale pripadnice različitih vojnih jedinica. Tada je u Udruženju bilo oko 30 žena iz Sarajeva i Zenice koje su se bavile obrazovanjem, smještajem za izbjegležene, pružale su pomoć trudnicama. Bez podrške ARBiH, Udruženje nije dobilo sredstva za rad već je nastavilo funkcionisati zahvaljujući povremenim donacijama dok se nije ugasilo.  ARBiH je početkom rata objavila javni poziv za žene da se priključe vojsci na pozicije u logistici, komunikacijama i administrativnim jedinicama. Lejla Hadžiahmić navodi da njeno istraživanje pokazuje da iako je ženama bilo dozvoljeno priključivanje vojsci kao volonterkama početkom rata, i kroz javne pozive kasnije krajem rata, one ipak nisu u potpunosti bile uključene u vojne redove. Nakon završetka rata demobilizacija je također pokazala da žene nisu bile bitne niti su njihovi interesi bili zaštićeni, jer su žene bile među prvima koje su demobilisane. Žene su se počele vraćati porodičnom životu i privatnoj sferi te su se morale suočiti sa povratkom kućama, a institucionalna pomoć nije postojala. U svom radu o ženama koje su sudjelovale u vojsci tokom rata u Sarajevu, Sunita Dautbegović-Bošnjaković analizira iskustva vojnikinja koje su demobilisane i vojnikinja koje su nakon rata ostale u vojnoj službi. Intervjui su vođeni sa pripadnicama Oružanih snaga BiH. Kako naglašava, jedan od problema sa kojima su se susrele, i to ne samo vojnikinje, već i mnoge druge žene, jeste zanemarenost u javnom prostoru, tako da su mnoge žene čija je uloga tokom rata bila bitna danas nevidljive i društveno nepriznate, te im se nakon demobilizacije nije pomagalo da se vrate životu, da pronađu posao. Do danas vojnikinje su marginalizovane i njihove potrebe nisu prepoznate ni u institucijama koje se bave promocijom rodne jednakosti u BiH.,

Priče o ženama koje su sudjelovale u armiji su različite i mnogobrojne te su samo neke od njih zabilježene. Trenutno dostupni podaci
su oni koji se tiču ARBiH i malog dijela koji se odnosi na sudjelovanje žena u ratu.

## Civilna odbrana, obrazovanje, nauka i kultura

Pored žena koje su aktivno sudjelovale u vojsci i bile na različitim funkcijama unutar armije, značajne su žene koje su učestvovale u civilnoj odbrani. Jedan od rijetkih doprinosa dala je Carol Mann koja se bavila ovim pitanjem u svojoj studiji posvećenoj slučaju Dobrinje, sarajevskog predgrađa koje je tokom rata bilo infrastrukturalno otcijepljeno od ostatka grada. Ona je pisala o pretvaranju ratnog prostora u domaći i ženski, urbano zatvorenog u sebe, samog i vođenog ženama, koje je mijenjalo svoju potku da bi većini stanovnika omogućilo preživljavanje. Žene sa Dobrinje nazvala je kućnim amazonkama jer su spasile ovo sarajevsko predgrađe. Dobrinja je bila podijeljena na administrativne sektore koji su imali svoje rukovodioce a to su najčešće bile žene, koje bi imenovao glavni komandant. Carol Mann spominje jednu od žena Dobrinje, **Emiru**, arhitekticu, koja je uspjela transformisati Dobrinju za 14 mjeseci. Njen muž je poginuo od snajpera i ostala je u zgradi sa dvoje djece i tri mačke. Ona je pokrenula krojačnicu i organizovala je modne revije. Pokrenula je štampariju koja je odštampala kuharicu, priručnik za fotografiju za mlade, i priručnik za postavljanje plastenika. Nakon toga je pokrenula arhitektonski biro i radila je na rješenjima za rekonstrukciju grada. Dobrinja je bila potpuno odsječena od grada, bila je grad u gradu, što je kod njenih stanovnika/ca stvaralo osjećaj za otporom i željom za preživljavanjem. Ovakvi uslovi otcijepljenosti primorali su nastavno osoblje koje je ostalo na Dobrinji da organizuje nastavu prije nego u ostalim dijelovima grada, gdje su nastale haustorske škole.

Prema podacima popisa iz 1991. godine, žene su činile 50,1% ukupne populacije BiH. Od ukupnog broja populacije sa završenom osnovnom školom, žene su činile 48,55%. Završenu srednju školu imalo je 38,58%, višu školu 38,63% a fakultet 37,18% žena. Ovo su ujedno i posljednji zvanični podaci koju su se uslijed ratnih dešavanja znatno izmijenili. Već početkom rata obrazovanje je postalo osjetljiva tema s obzirom na to da se javilo podijeljeno školstvo koje je narušilo model multietničkog života u BiH. U obrazovni sistem uvedena je vjeronauka, koja je u prethodnom sistemu bila zabranjena u školama, postavši u ratu pogodnim načinom manipulacije nacionalnom i religijskom pripadnošću, te se obrazovni sistem decentralizirao. Obrazovanje u ratu je bilo uslovljeno mnogim nedostacima, kako infrastrukturnim tako i nedostatkom nastavnog kadra, udžbenika itd. Zavisno od dijela zemlje, nastavničko osoblje se prilagođavalo okolnostima tako da su se učionice nalazile u kućama, podrumima, haustorima ili su u mjestima koja nisu bila granatirana školske zgrade i dalje imale funkciju škola. U nekim mjestima školske zgrade su se pretvarale u izbjegličke kampove, bolnice Ili vojne štabove.

Ko je mogao i zamisliti to, da su čitavo ovo vrijeme škole stvarno funkcionisale, da su učenici stvarno pohađali nastavu, da su učitelji vodili evidenciju pohađanja nastave, da su se stvarno održavali ispiti na Univerzitetu?
Ratne škole su bile dio privida normalnog života jer su pružile nadu da je moguće živjeti u nemogućim uslovima, a obrazovni proces se odvijao na osnovu reduciranog programa, koji je napisalo Ministarstvo obrazovanja. Članci u avgustu i septembru 1992. godine iz sarajevskih dnevnih novina pokazuju da je između početka opsade i početka školske 1992/1993. godine, Ministarstvo obrazovanja nauke, kulture i fizičke kulture RBiH donijelo Odluku o početku školske godine. Jedan od članaka iz Oslobođenja, iz dana 10. septembra 1992. godine, pod naslovom *Vlada BiH: upute za prilagođavanje uslovima ratnog vremena, odnosi se na Odluku o registraciji učenika u osnovnim i srednjim školama i početku nastave za školsku 1992/1993. godinu*.[591] Prosvjetni radnici su se 3. maja 1992. sastali u Pedagoškom zavodu u Sarajevu kako bi raspravljali o školstvu u ratnim uslovima. Profesorice **Hajrija-Šahza Jahić** i **Melita Sultanović**, zaposlenice Pedagoškog zavoda, preuzele su na sebe obavezu da pripreme analizu situacije osnovnog i srednjeg obrazovanja da bi se odredile specifične potrebe škola. Obje su se bavile reorganizacijom sistema obrazovanja, te su doprinijele razvoju prototipa ratne škole, škole Bjelave, na osnovu koje su se razvile ratne škole širom grada. Profesorica Melita Sultanović je pripremala rad o razvoju ratnih škola u mjesnim zajednicama. Koncept škole mjesne zajednice završen je u februaru 1993. godine kada je 470 sarajevskih učitelja pohađalo seminar koji je organizovao Pedagoški zavod o ratnim školama u gradu.

Jedna od žena koje su obilježile ratno školstvo je **Emina Avdagić**, direktorica Treće gimnazije u Sarajevu od maja 1993. godine. Kada su mnogi profesori/ce napustili/e Sarajevo, a u školsku zgradu se uselila Armija BiH, ona je morala da se snalazi bez zgrade i bez nastavnog kadra. U to vrijeme već su funkcionisale ratne škole, a Emina je bila zadužena da otvara nove punktove, da se brine o nastavnom kadru i da vodi računa o vođenju pedagoške dokumentacije, ali i da se brine o sigurnosti učenika/ca i nastavnika/ca.

Za učiteljice i nastavnice koje su doprinijele održavanju nastave u ratnim uslovima rijetka su odlikovanja te ne postoje statistički podaci o broju žena koje su uspijevale da održe školski sistem tokom rata. **Nadžida Šukalo** je bila tokom rata učiteljica u Osnovnoj školi Edhem Mulabdić u Sarajevu i savjetnica za razrednu nastavu pri Ministarstvu obrazovanja. Odlikovana je najvišim ratnim priznanjem Zlatni ljiljan, koje joj je dodijelio lično tadašnji predsjednik Alija Izetbegović, 24. juna 1993. godine. Učiteljica **Fatima Gunić** je sa učenicima stradala 9. novembra 1993. godine, kada je eksplodirala granata u improvizovanim prostorijama u kojima je održavala nastavu. Danas škola u sarajevskoj Općini Novi Grad, u kojoj je Fatima predavala, nosi njeno ime. Direktorica Druge gimnazije bila je **Meliha Alić,** koja je za vrijeme rata dobijala medalje na međunarodnim takmičenjima iz matematike. Zanimljiva je priča o naučnom doprinosu **Mirsade Hukić**, mikrobiologinje. Ona je u neuslovnim laboratorijama istraživala uzroke i posljedice mišije groznice, koja je pred kraj rata u okolini Tuzle prešla u epidemiju među vojnicima. Zahvaljujući ovom otkriću Mirsada se ubraja u vodeće mikrobiologe u svijetu. Zbog otkrića Tuzla 43 postala je prva žena iz BiH redovna članica Evropske akademije nauka i umjetnosti. Tokom istraživanja sa svojim timom obratila se Svjetskoj zdravstvenoj organizaciji koja ju je povezala sa švedskim Institutom za istraživanje zaraznih bolesti.

Među ženama koje su dale doprinos u oblasti zdravstva su: **Muamera Puška**, koja je posjećivala stanovnike Dobrinje i donosila im lijekove i ostale potrepštine neophodne bolnici na Dobrinji. Zbog toga je dobila naziv Majka Tereza. Medicinska sestra **Sadeta Dervišević** je zajedno sa svojim mužem, Seadom Derviševićem i Jusufom Hadžirom, osnovala Dobrinjsku bolnicu. Dobitnica je priznanja Florence Nightingale, koje se dodjeljuje medicinskim sestrama.Nakon što je njena pacijentkinja primila infuziju, Sadeta je odlučila da je otprati, a put koji su morale proći bio je na meti snajpera. Prilikom prelaska Sadeta je ranjena. O njenom ranjavanju postoji video zapis koji je prikazan u svjetskim medijima, nakon čega je snimljen dokumentarni film Life for the Lives of Others.Sestra **Avdija Čustović** je radila u vojnoj bolnici na planini Igman sa svojim mužem. Bila je ranjena i prevezena u bolnicu u Hrasnici a nakon toga u bolnicu Koševo u Sarajevu. Nakon izlaska iz bolnice vratila se u svoju jedinicu, Sto prvu brdsku brigadu, 23. februara 1996. godine, te je od Predsjedništva dobila čin kapetanice i sat sa posvetom od Glavnog komandanta ARBiH. **Aida Volić**, otorinolaringologinja je pokrenula i vodila dvije godine bolnicu u Suhodolu. Tri mjeseca je bila sama zadužena za operacije u bolnici. Operisala je civile iz okolnih sela, porađala žene, liječila ranjene. Tokom operacija koje su trajale satima, medicinske sestre su joj dodavale da nešto popije, a ostale su pedalale bicikl kako bi proizvele struju koja je bila potrebna za osvjetljenje. Za Aidu se veže zanimljiva priča o liječenju ranjenog HVO vojnika Darka, iz Kiseljaka, koji je ostao sam na liniji. Doktorica **Silva Rizvanbegović** je postala poznata po tome što je objavila javni apel u medijima za podršku sarajevskoj Hitnoj pomoći. Poginula je u kolima hitne pomoći dok je pratila pacijenta. Farmaceutkinja **Biljana Vejzagić** je zajedno sa mužem Mirzom svaki dan prolazila srpske kontrolne tačke, zahvaljujući svom srpskom imenu, kako bi došla do Dobrinje. **Jasminka Kovačević**, specijalistkinja urgentne medicine provela je vrijeme rata vodeći brigu o Hitnoj pomoći u Sarajevu. **Maja Jerković** bila je direktorica Regionalne bolnice u Mostaru. **Behija Akšamija Rizvić**, internistkinja, tokom rata je osnovala ambulantu u humanitarnoj organizaciji Merhamet. **Merima Pašić** je od aprila 1992. do decembra 1995. godine bila načelnica saniteta Sto pete motorizovane dobrinjske brigade. Prof. dr. **Nada Zjuzin** je prva pokrenula otvaranje Centra za paraplegiju.

Među ženama koje su rizikovale život kako bi izvještavale o dešavanjima tokom rata nalaze se reporterke koje su izvještavale sa ratnih linija. Jedno od najzvučnijih novinarskih imena iz perioda ratne BiH je ime **Arijane Saračević**, koja je najupečatljivije iskustvo stekla tokom rata izvještavajući sa prvih linija. Napravila je preko 2.000 reportaža sa linije. Dobitnica je Zlatnog ljiljana, najvećeg ratnog priznanja za hrabrost, što je prva nagrada za nekoga ko nije pripadao ARBiH. Arijana je dobitnica nagrade za najboljeg ratnog reportera/reporterku Crystal Eagle, koju je dodijelila fondacija International Foundation for women, na ceremoniji u New Yorku 1993. godine. Arijana je zajedno sa **Mirsadom Sakić Hatibović** dobila priznanje International Women´s Media Foundation – Courage in Journalism za hrabro izvještavanje tokom rata u BiH, 26. oktobra 1993. godine u New Yorku. Dobila je i godišnju nagradu Udruženja bh. novinara za 1992. godinu. Mirsada i Arijana su druge dobitnice nagrade za hrabrost u novinarstvu, koja je uslijedila nakon što su godinu ranije istu nagradu dobili Gordana Knežević i Kemal Kurspahić. Među ratnim reporterkama bila je i **Vildana Selimbegović**. U knjizi Žene u Bosni i Hercegovini: Dolje ti rijeka, dolje ti je pruga, pisala je o svojim iskustvima tokom rata, tokom kojeg je napravila više od 1.000 reportaža, zapisa, razgovora, intervjua na prvim linijama fronta i tekstova u kojima su glavni likovi bili pripadnici ARBiH. Jedan od takvih tekstova je I mi konje za trku imamo, posvećen pripadnicima ARBiH koji su napadali civile i ratne zarobljenike. **Gordana Knežević** je jedno vrijeme rata uređivala dnevne novine Oslobođenje.] **Snježana Mulić Bušatlija** je tokom rata bila na čelu Press centra u Općini Novi Grad Sarajevo. Ona i njen tim su uređivali i štampali novine Novi Grad. Uređivala je i štampala novine, prevodila ih na francuski i na CD-u slala u St.Nazaire, odakle su slali humanitarnu pomoć za Općinu Novi Grad. Od 1993. godine grupa djece iz škola iz Novog Grada su išla na ljetovanje u Francusku gdje su pohađali časove francuskog jezika. Snimila je dokumentarni film A letter recommended from the Heart, o životu djece u Sarajevu tokom rata. Film je preveden na francuski i prikazan na lokalnoj TV stanici u zapadnoj Francuskoj, što je pomoglo da se skupi humanitarna pomoć za djecu čije je živote prikazala u filmu. Drugi film koji je snimila, Jetimi, priča je o dječaku i djevojčici iz miješanog hrvatsko-bošnjačkog braka, koji su nastavili sa svojim životom nakon što je njihov otac, Hrvat u bosanskoj armiji, ubijen. Ovaj film, koji je prikazan na TVBiH za vrijeme konflikata između Hrvata i Bošnjaka pomogao je da se smire tenzije među djecom koja su pripadala različitim nacionalnostima. Snježana je jedna od osnivačica i članica udruženja žena Bosančica. **Nurdžihana Đozić** pokrenula je u ratu magazin Žena 21.

U knjizi Sjaj ljudskosti – životne priče mirotvorki u Bosni i Hrecegovini, Zilka Spahić Šiljak iznosi priče žena koje su u svojoj okolini prepoznate kao mirotvorke, humanitarke, aktivistice koje su doprinosile pomirenju u postratnom periodu. Neke od njih su sa svojim aktivizmom započele još za vrijeme rata, u različitim mjestima u BiH i pod različitim uslovima. Autorica navodi priče 11 žena među kojima su: **Sabiha Husić**, koja se u ratu angažovala u zeničkoj organizaciji Medica, gdje se bavila pomaganjem osobama koje su preživjele ratna silovanja; **Jadranka Miličević** koja je početkom rata, 1992. godine, otišla iz Sarajeva u Beograd gdje se priključila Ženama u crnom, koje su počele protestvovati protiv rata, a kasnije su pomagale silovanim ženama, izbjeglicama i organizovale su slanje pomoći u Sarajevo; **Lidija Živanović** je rat provela u Banjoj Luci; **Nada Golubović** se tokom rata počela baviti mirovnim aktivizmom i pomagala je srpskim izbjeglicama koje su pristizale iz Hrvatske. Često je na svoje ime i ime svoga muža primala humantiranu pomoć i prosljeđivala je komšijama koji nisu bili Srbi; **Stanojka Tešić Cana** se 1992. godine počinje baviti mirovnim aktivizmom. Živjela je u Bratuncu, sa suprugom i dvoje djece. Početkom rata je razvozila ljude na različita mjesta kako bi im pomogla da se spase; **Radmila Žigić** je dvadesetak dana prije nego što je počeo rat organizovala miting protiv rata, iako je u mjestu u kojem je živjela to bilo veoma riskantno. Radmila je živjela u Orašju i prema njenim riječima nije pripadala SDS-u niti HDZ-u koji su tu dijelili vlast. Zbog osjećaja nesigurnosti dala je otkaz s mjesta glavne urednice javne radiostanice Orašje i vratila se u sjeveroistočnu Bosnu gdje su Srbi/pravoslavci bili većina.[ Radmila je zajedno sa još dvoje novinara 1993. godine pokrenula časopis Extra u kojem su se osvrtali na tiraniju, profiterstvo, dobijanje mirovnih pregovora u RS-u, a pri tome su bili svjesni da ako budu pisali o ratnim zločinima da će i sami postati žrtve; **Galina Marjanović** je živjela u Banjoj Luci gdje je tokom rata sa mužem pomagala izbjeglicama koje su dolazile u Banja Luku. Pokrenula je organizaciju Duga;**Jasminka Rebac** je tokom rata bila u Hrvatskoj gdje je, zajedno sa udruženjem Povratak osnovala školu za izbjegličku djecu koja nisu imala pravo da pohađaju redovne škole u Hrvatskoj.

## Udruženja

Prve mirovne inicijative desile su se početkom 1991. godine i pokrenule su ih žene. Organizacija Žene u crnom iz Srbije i ženska grupa Tišina ubija govorimo za mir iz Slovenije organizovale su akcije sa paljenjem svijeća svake večeri na jednom od glavnih gradskih trgova u Ljubljani i Beogradu. Žene u crnom su javno istupale i govorile o svojoj odgovornosti za rat u okviru kolektivne odgovornosti Srbije. One su organizovale i prihvatne centre za žene i djecu koja su dolazila s ratnih područja. Neke od organizacija koje su pomagale ženama izbjeglicama iz BiH su: Suncokret, Centar za žene žrtve rata, B.a.B.e. – Grupa za ženska ljudska prava, ZaMir – elektronska mreža u Zagrebu, Pakraču, Beogradu, Sarajevu, Tuzli i Prištini, putem koje su aktivistkinje međusobno sarađivale. Ženske grupe iz Hrvatske, BiH i Srbije inicirale su prve ženske mirovne razmjene i razgovore 1993. godine u Zagrebu i u Ženevi. Ovakve aktivnosti u tom periodu tretirane su kao izdajničke jer tadašnjoj nacionalističkoj ideologiji nije odgovaralo nikakvo udruživanje između država bivše Jugoslavije. Ženska inicijativa Pokret majki nastala je izbijanjem rata u Sloveniji, te se pojavila sa ratom i u BiH. Pokret majki BiH imao je samo jedan zahtjev a taj je bio da njihovi sinovi budu pušteni iz JNA. Vremenom je Pokret majki upotrijebljen za jačanje etničkih napetosti.

Bosna i Hercegovina je predstavljala jedinstven slučaj, zato što je u njoj mirovni pokret u početku bio najjači. Stotine hiljada ljudi demonstriralo je protiv rata u Mostaru, Banja Luci, Sarajevu i u većem broju drugih mesta. U to vreme u Bosni i Hercegovini je postojao jedinstven mirovni pokret. Ljudi su delovali zajedno bez obzira na etničke razlike, svesni tragedije koja će zahvatiti njihovu republiku ako se Jugoslavija raspadne.

Jedna od prvih ženskih organizacija u BiH bila je Medica – centar za terapiju žena u Zenici, koju je osnovala doktorica Monika Hauser 1993. godine. Medica je pružala pomoć ženama i djeci žrtvama silovanja i rata, gdje su zajedno radile ginekologinje i psihologinje iz različitih etničkih skupina.

Godina je 1992, mjesec novembar. Već godinu dana bjesni rat na Balkanu. U srcu Evrope. Njemački mediji neprestano pišu o tome, izvještavaju o stanju na ratištima i o talasima izbjeglica. Mjesecima se, međutim, prećutkivalo jedno – nejasno je da li zato što se to ratnim reporterima činilo nečim nevažnim ili zato što su i same žrtve bježale od kamera i mikrofona svjetske javnosti: u ovom ratu se siluju žene i djevojke. Dešava se to sistematično i masovno; prilikom osvajanja sela, u logorima, u posebnim bordelima sa ženama – ‘ratnim plijenom’.

Zlatiborka Popov Momčinović u knjizi Ženski pokret u Bosni i Hercegovini: Artikulacija jedne kontrakulture navodi da je nastala prva formalna ženska grupa koja je počela da primjenjuje i živi feminizam u svom predanom radu sa ženama nad kojima je počinjeno nasilje. Pristup koji je Monika imala zasnivao se na tome da, prije nego što osoba započne sa terapijom i suočavanjem sa ratom, ona mora postići stabilnost, tako da se rade različite vježbe koje će ženu podsjetiti na njenu unutrašnju snagu. Monika je sa svojim timom obilazila izbjegličke kampove, pri čemu je često prolazila kroz teritorije na kojima su se nalazile različite vojske.

Žene su bile okupljene oko Asocijacije za interkulturne aktivnosti i spašavanje nasljeđa BiH (AIASN-a), registrovane u oktobru 1992. godine, koja je prikupljala informacije o uništavanju kulturno-historijskog nasljeđa. Članice su se u početku okupljale u prostorijama Općine Centar, a prostor je dat na raspolaganje Međunarodnom centru za mir, u okviru kojeg je jedna grupa žena prikupljala posmrtnice stradale djece i podatke o pogibiji brojnih građana, a druga grupa, koja će kasnije oformiti AIASN-u, prikupljala je podatke o stradanju baštine. U februaru 1993. organizovale su prvo savjetovanje Historija zdravstvene i socijalne kutlure BiH. Udruženje MAK Bosanka okupljalo je žene koje su pripadale akademskom krugu i vodile su medijsku kampanju za prihvatanje silovanih žena i djece rođene nakon prislinih trudnoća, organizovale su predavanja o različitim oblastima zdravstva, obrazovanja i kulture. Osnivačice su bile **Tatjana Najdhart, Mevlida Serdarević i Edina Vlašić**. U okviru njihovih aktivnosti, priređena je i prva izložba o stradanju žena i djece u BiH koju su pripremile **Methija Maglajlić, Jasmina Musabegović i Mediha Halvo**. Izložba je otvorena u Galeriji MAK. Članice MAK Bosanke, **Hamijeta Ibričević i Mevlida Serdarević** učestvovale su u aktivnostima oko reorganizacije Islamske zajednice, a Mevlida je postala i prva žena članica Sabora Islamske zajednice u njegovoj historiji. AIASNa i MAK Bosanka organizovale su predavanja u džamijama.

Jevrejska općina je bila okupljena oko aktivnosti humanitarne organizacije i udruženja Bohoreta, koje je vodila **Sonja Elezar**. Žene su bile uključene i u mnoge druge organizacije koje nisu bile prvenstveno ženske, ali su se bavile humanitarnim radom. Udruženje Sarajke osnovali su Bakir Nakaš, direktor Opće bolnice u Sarajevu i **Jasna Hasić**, advokatica u Ministarstvu zdravstva. Udruženje je okupljalo volonterke koje su čistile, nosile vodu i brinule se o pacijentima, a do bolnice su dolazile pješke. U znak sjećanja na njihov angažman Opća bolnica u Sarajevu je postavila spomenik u obliku bicikla jer je bicikl bio nedostupan, a najpoželjniji prevoz transporta. **Mirsada Hodžić, Aisa Maca i Pava Barišić** osnovale su forum roditelja Sve za sve. Spašavale su djecu iz bolnice iz Cavtata i bavile su se povratkom mlađih vojnika iz JNA. Međunarodna inicijativa BiH Biser pomagala je žrtvama silovanja i njihovoj socijalizaciji. Organizacija Stope nade je u martu 1994. uspostavila ženske centre u Mostaru zajedno sa ženama iz lokalne zajednice koja je imala cilj da okuplja žene, dok se nakon rata njihov rad usmjerio na pomoć izbjeglicama. Tokom rata švedska organizacija Kvinna til Kvinna pomagala je ženama i djeci, izbjeglicama, i pružala psihološku pomoć kako bi pomogle majkama, naročito ženama iz Srebrenice koje su došle u Tuzlu, da ostanu bliske sa svojom djecom. Udruženje Kakanjke Užok je osnovano 1993. godine sa ciljem pomoći ženama u različitim segmentima u društvu. Udruženje žena Tuzle osnovano je 1992. godine, a Žene sa Une 1994. godine. Među prvima je osnovano Udruženje Suada Dilberović u sjećanje na prvu žrtvu rata u Sarajevu. Ovo udruženje se bavilo obrazovanjem i okupljanjem djece i omladine. Slične aktivnosti imala je i Fatma, udruženje koje je djelovalo u više gradova, a koje je sa radom počelo 1993. godine u Sarajevu. Neke od ženskih organizacija kao što su Bosančica, Sarajka, Žena BiH, Žena 21, Biser, Sumejja i dr., na inicijativu MAK Bosanke i Medice iz Zenice, formirale su Uniju ženskih asocijacija Republike BiH (ŽAR). Prvi skup je održan u Tuzli, 8. oktobra 1994. godine. Skupu je prisustvovalo 38 organizacija sa svih slobodnih teritorija, a među njima su bila i udruženja borkinja. Jedna od najaktivnijih članica udruženja borkinja bila je **Zuhra Brkić**, koja je do rata bila sutkinja u Živinicama. Važno je napomenuti da su se žene najviše organizovale u Sarajevu, s obzirom na to da je Sarajevo glavni grad i da je na neki način bilo simbol otpora. Na Skupštini udruženja borkinja dogovoreno je da se aktivnosti koncentrišu u Sarajevu, bez obzira na to što su tu bile žene iz Zenice, Živinica, Travnika, Bihaća, Konjica i drugih mjesta.

Swanee Hunt navodi neke od organizacija koje su osnovane tokom rata: Kolo srpskih sestara; Udruženje žena Hercegovke-borci, inicijativa je pokrenuta 1994. godine a zvanično je registrovano 1997. godine; Žena BiH, osnovana 1994. godine u Mostaru; Vive žene, osnovana 1994. godine u Tuzli; Žene za žene, osnovano 1993. godine; Forum žena Gračanica, osnovan 1992; Žena 21, osnovana 1994; Srcem do mira, osnovana 1992. godine u Zagrebu kao Žena BiH, a kasnije je promijenila naziv u Srcem do mira i nastavila je djelovati u Sanskom Mostu; Bosanska familija Bosfam osnovana je 1994. godine uz podršku OXFAM-a.

Članice ženske sekcije Bohoreta dobrovoljno su obilazile bespomoćne, bolesne i iznemogle ljude, donoseći im vodu, humanitarnu pomoć, lijekove, stvarajući im osjećaj sigurnosti i vjeru da nisu sami i napušteni. Početkom 1993. počele su u Evropi da se formiraju sestrinske organizacije La Benevolencije, što je rezultovalo stvaranjem mreže organizacija pod imenom Prijatelji La Benevolencije koje su se bavile prikupljanjem svih vrsta pomoći – od novca, preko hrane do medicinske opreme i lijekova.Na ovom mjestu spominjemo samo neka od brojnih udruženja koje su osnovale žene koje su preživjele ratna stradanja - Žena-žrtva rata, Majke Srebrenice, pokret Majke enklava Srebrenica i Žepa, Stope nade (danas Viktorija 99), Vive žene Tuzla, udruženje Prijedorčanki Izvor, Snaga žene Tuzla, Sumejja Gerc Mostar, Udruženje žena žrtava rata Republike Srpske.

## Žene simboli otpora i mnoge druge bezimene heroine

**Suada Dilberović** je iz Dubrovnika došla u Sarajevo studirati medicinu. Bila je studentica pete godine Medicinskog fakulteta kada se uključila u prve mirovne demonstracije ispred Skupštine RBiH. Ono po čemu će Suada biti zapamćena jeste da je jedna od dvije prve
osobe ubijene u Sarajevu, na Vrbanja mostu. Druga je bila **Olga Sučić**, koja je imala 34 godine i bila je službenica Skupštine. Olga je umrla na putu do bolnice. Na vijestima 5. aprila mogle su se čuti vijesti o prvoj žrtvi na Vrbanja mostu, Suadi Dilberović, a Olgu niko nije spominjao. Suada i Olga su sahranjene 8. aprila na groblju Bare, gdje je bilo stotine građana/ki i novinara/ki koji su ispratili Suadu, dok su na Olginom grobu bili samo njeni najbliži. Vrbanja most je preimenovan u Most Suade Dilberović 6. aprila 1996. godine. Gordan Trifković, Olgin bivši suprug, sa Edinom Kamenicom, novinarkom Oslobođenja, nakon dugotrajnog zalaganja uspio se izboriti da se na ploču upiše i Olgino ime, u decembru 1999. godine. Dana 3. decembra 1999. godine Službene novine Kantona Sarajevo objavljuju: Na lokalitetu Most Vrbanja, područje Općine Centar, podići će se spomen-ploča Suadi Dilberović i Olgi Sučić, koje su 5. aprila 1992. godine ubijene od strane paravojnih formacija SDS-a. Tako je 6. aprila 2001. godine ploča promijenjena.

thumb
Poštanska marka Jasnin encijan dobila je ime po J**asni Šarić**, asistentici na Prirodnomatematičkom fakultetu koja je poginula 1993. godine dok je čekala u redu za vodu ispred sarajevske Pivare. Nakon njene smrti endemična bh. biljka nazvana je po njoj, Gentiana jasnae. Ova poštanska marka je osvojila prvo mjesto u Kini 2011. godine. **Kadira Mujanović** je žena koja je živjela u Vijećnici prvih nekoliko mjeseci rata, sve dok Vijećnica nije zapaljena, 25. avgusta 1992. godine. Kadira je bila zaposlenica Nacionalne biblioteke BiH i kada je počeo rat sa porodicom se preselila u Vijećnicu, kako ne bi rizikovala život putujući svaki dan od Bara, sarajevskog predgrađa, do posla. U Vijećnici su živjele još dvije porodice iz istog razloga.

U Sarajevu je 1993. godine održan Izbor za miss opkoljenog Sarajeva u BKC-u. Najljepša djevojka je bila **Inela Nogić**, koja je postala simbol otpora Sarajeva. Djevojke su na Izboru za miss poručile cijelom svijetu Don’t let them kill us, a Miss Sarajevo naziv je pjesme koju je Bonno Vox posvetio Ineli Nogić.

U januaru 1995. godine održan je Bal Roma na kojem je izabrana miss **Lindita Tatri**.

**Maja Đokić**, atletičarka, imala je sedamnaest godina kada je poginula, 9. aprila 1995. godine u Sarajevu. Michael Mahoney, humanista, osnovao je fond u njeno sjećanje.

**Kada Delić i Mirjana Horvat** jedine su žene koje su imale ispunjenu olimpijsku normu za nastup na Olimpijskim igrama u Barseloni 1992. godine.  Zajedno sa njima nastupale su i **Mirsada Burić** (atletika) i **Anja Margetić** (plivanje), a na Mediteranskim igrama1993. godine ženska košarkaška reprezentacija je osvojila prvu zlatnu medalju za BiH. Nakon Kadinog nastupa na OI u Barseloni nastupala je i na Svjetskom seniorskom prvenstvu 1993. u Stuttgartu, Evropskom dvoranskom prvenstvu u Parizu 1994, te Svjetskom atletskom prvenstvu u Geteborgu 1995. godine. **Bibija Kerla** je 1992. bila državna prvakinja u parovima (kuglanje) i bila je pozvana u reprezentaciju bivše Jugoslavije koja je trebala nastupiti na Svjetskom prvenstvu. Godine 1994. u Ludwigshafenu je nastupila na Svjetskom prvenstvu u kuglanju sa bh. reprezantacijom.

## Kulturni život i žene

Ratna situacija u Bosni i Hercegovini zahteva od žena mobilisanje i pokornost višim državnim i nacionalnim ciljevima. Pa ipak, nekoliko ženskih organizacija funkcioniše u Sarajevu, a kulturni život Sarajeva u velikoj meri drže žene. Nasuprot ponavljanju AFŽ modela, u Sarajevu je došlo do izvesnog prkosnog insistiranja na urbanom identitetu žena.

Tokom ratnog perioda u BiH se javlja nova generacija umjetnika/ca čije je lično i umjetničko sazrijevanje bilo određeno iskustvom rata. Umjetnost je bila jedan način preživljavanja i otvorila je prostor za kreativni pristup rješavanju egzistencijalnih problema, koji se nisu samo ticali fizičkog preživljavanja.

Umjetnici/ce su, uz neprekidnu kišu streljiva nad glavama (nije floskula i odnosi se na veće centre Sarajevo, Mostar, Tuzlu, Zenicu i ostale), izgladnjeli i promrzli odlazili na probe i, uz svijeće i peć na drva – u Sarajevu u rijetkim sretnim trenutcima uz malo plinskog grijanja – tumačili likove Beketa, Sartra, Mrožeka, Čehova... Bilo je tu svakako i nacionalnih i patriotskih tema, ali preovladavali su klasici i suvremenici, čije je težište bio egzistencijalizam. Desilo se to da se nakon predratnog nacionalnog zamaha i „velikih“ tema, koje su kolektivni identitet stavljale ispred pojedinačnog, u ratu ponovo počelo razmišljati o smislu i besmislu ljudskog postojanja, o pojedincima i pojedinkama i njihovim sudbinama, željama i strahovima. „Mali ljudi“ i „obične priče“, kako se to najčešće označava u javnom diskursu, postaju središte ratnog besmisla. Na taj način razmišlja i djeluje u ratnom periodu i većina umjetnica i umjetnika radeći u podrumskim scenama i galerijama. Paradigmatičan je taj prostor – podrumski – u kojima se stvarala i doživljavala umjetnost.

U muzejima, galerijama, arhivima i drugim kulturnim institucijama postepeno su ostajale ponajviše žene, koje su organizovale rad i izmještanje i spašavanje muzejske, arhivske, bibliotečke i druge građe. U Zemaljskom muzeju je od 60 zaposlenika ostalo samo 18, uglavnom
žena. **Azra Begić**, kustosica Umjetničke galerije BiH, **Behija Zlatar** i mnoge druge organizovale su spašavanje građe, a bile su uključene i u spašavanje Gazi Husrev-begove biblioteke. U to vrijeme žene nisu bile na rukovodećim mjestima u institucijama kulture. Jedina žena na rukovodećoj poziciji bila je **Dženana Gološ,** direktorica Zavoda za zaštitu kulturno-historijskog i prirodnog nasljeđa Sarajeva. **Lejla Gazić** je postala direktorica ove ustanove kada je Orijentalni institut stradao. Zanimljiv je podatak da je tokom rata formirana Umjetnička četa Prvog korpusa ARBiH, koja je okupljala umjetnike i umjetnice iz različitih oblasti koji su doprinosili razvoju kulture, ali i pružanju otpora ratu. Svoj doprinos su dale historičarke umjetnosti, Azra Begić i **Nermina Zildžo**
iz Galerije BiH. **Mirsada Baljić** je bila rukovoditeljica likovnog dijela Umjetničke čete ARBiH u periodu 1992–1995. godine.

Alma Suljević, kiparka, preoblikuje uništeni tramvaj u alegorijsku Kentauromahiju. Alma je bila i jedna od učesnica mirnih demonstracija na Vrbanja mostu na kojem su poginule Suada Dilberović i Olga Sučić, pomogla je da se jedna od žena na Vrbanja mostu prenese sa mjesta zločina i tek kasnije je saznala da se radilo o Olgi. Odsjek za režiju na Akademiji scenskih umjetnosti u Sarajevu je u toku rata upisao dvije klase studenata/ca. Godine 1994. formirao se i Odsjek za dramaturgiju.

Za vrijeme rata u Sarajevo su dolazile **Susan Sontag**, koja je 1994. godine u Pozorištu mladih Sarajevo režirala dramu Samuela Becketta Čekajući Godoa, Liv Ullmann, Bibi Andersson, Joan Baez, Annie Leibovitz, Damjana Černe, Maria Black Belair, Anne MarieBezdrob i dr. Premijera predstave Čekajući Godoa bila je u Sarajevu 17. avgusta 1993, a među glumicama su bile **Ines Fančović, Nada Đurevska, Irena Mulamuhić, Milijana Zirojević. Izeta Građević** je zajedno sa nekoliko umjetnika otvorila ratnu galeriju u Obali Art centar, gdje su se tokom rata održavale mnogobrojne izložbe svjetskih umjetnika/ca kao što je izložba Annie Leibovitz u oktobru 1993. godine, Sarajevski portreti. **Dalida Hadžihalilović** je bila dio dizajnerske grupe Trio, koja je tokom rata dizajnirala mnogobrojne plakate, a značajna je njihova izložba Pozdrav iz Sarajeva, koja je obišla evropske galerije i bila na stranicama svjetskih magazina. Dana 17. maja 1992. godine osnovan je SARTR, Sarajevski ratni teatar koji je u avgustu konstituisan kao vojna jedinica pri Regionalnom štabu Oružanih snaga BiH Sarajevo, a 12. januara 1993. godine odlukom Ratnog predsjedništva Skupštine grada Sarajeva kao javna
ustanova iz oblasti kulture od posebnog interesa za odbranu grada. Predstava Svile bubnjevi Sarajevskog ratnog teatra odigrana je na Hirurgiji bolnice Koševo, 10. januara 1994. godine.

Tada su u SARTR-u bile i **Ines Fančović, Irena Mulamuhić, Lejla Pašović-Mustafić, Amela Vilić, Mirjana Čistopoljski**. Festival Mess je 1993. godine prerastao u međunarodni teatarski i filmski festival. U tadašnjoj ekipi bile su **Lejla Pašovićm Mustafić, Lejla** Hasanbegović, Mirsada Bjelak-Škrijelj, Ognjenka Finci, Marijela Margeta, Nada Salom, Senada Kreso, Aida Čengić. **Greta Ferušić** je žena koja je preživjela logor smrti Aušvic i opsadu Sarajeva, o njoj je snimljen dokumentarni film 1996. godine u Sarajevu, Aušvicu i Jeruzalemu.

**Nađa Mehmedbašić** je radila kao TV reporterka i producentica. Na televizijskom festivalu u Japanu dobila je nagradu INICEF-a Prix Japon za film Sarajevski spomenar, koji je snimila za vrijeme rata. Na premijeru u prvim danima mira u Kino Tesla došla je glumica Liv Ulman. U ratnim danima je bila novinarka i urednica u mnogim medijima, a pokrenula je i lutkarsko pozorište Sun Side – sunčana strana, za koje je pisala tekstove i songove. Predstave su često izvođene u podrumima i bolničkom odjelu za djecu. Nađa je za novinarski angažman 2005. godine bila jedna od sedam žena iz BiH koje su se kandidovale za Nobelovu nagradu za mir, a 2006. je uvrštena u knjigu Hiljadu žena mira objavljenu u Ženevi. Za **Jasnu Diklić** je napisan tekst prve predstave tek osnovanog SARTR-a Sklonište. Safet Plakalo je zajedno sa režiserom Dubravkom Bibanovićem posvetio lik Mine Hauzen Jasni Diklić. Za ovu ulogu Jasna je proglašena Ženom 1997. godine u umjetnosti BiH. **Nermina Kurspahić** je tokom rata bila glavna i odgovorna urednica najstarijeg magazina za umjetnost, kulturu, nauku i društvena pitanja u BiH, Odjek. **Amra Zulfikarpašić**, grafička dizajnerica, u ratu je, nakon što je dobila paket od prijateljice i kolegice Mile Melank, napravila performans u Kamernom teatru ‘55. Prethodno je prijateljicama podijelila konzerve, a sarajevski ratni kulinarski čarobnjaci napravili su pravu gozbu od namirnica iz pošiljke. Performans se zvao Otvaranje Milinog paketa.

**Dubravka Zrnčić Kulenović** od 1965. godine živi u Sarajevu. Na Filozofskom fakultetu, na Odsjeku za teatrologiju i komparativnu književnost, diplomirala je 1976. godine, od kada je radila kao dramaturginja u tadašnjem Pozorištu lutaka, a nakon integracije dva teatra postaje dramaturginja Lutkarske scene Pozorišta mladih, pa i Dramske scene istog pozorišta. Za vrijeme rata u Bosni i Hercegovini dobija status slobodnog umjetnika u Hrvatskoj. Godine 1996. vraća se u Sarajevo i postaje dramaturginja Sarajevskog ratnog teatra. S grupom umjetnika/ca, 1997. godine osniva Studio lutkarstva Sarajevo, kao prvu nezavisnu i neformalnu školu u BiH namijenjenu mladim umjetnicima/ama i djeci, gdje radi i kao pedagoginja. Kao dramaturginja je radila na preko stotinu predstava, a velik broj njih je i režirala.

**Ljubica Ostojić** (1945) je rođena u Beogradu. Krajem 1945. sa porodicom seli u Sarajevo, gdje i danas živi i radi. Likovni odsjek je diplomirala na Pedagoškoj akademiji a Komparativnu književnost i teatrologiju na Filozofskom fakultetu. Radila je kao dramaturginja Dramske scene Pozorišta mladih te kao dogogodišnja pozorišna kritičarka za listove Oslobođenje, Večernje novine, Odjek i Književna revija. Urednica je dokumentarne, eksperimentalne i poetske drame na Radio Sarajevu, dramaturginja – saradnica u Mostarskom teatru mladih. Od 1994. radi kao redovna profesorica na Akademiji scenskih umjetnosti u Sarajevu i predaje Praktičnu dramaturgiju. Piše radio drame, TV-drame, scenarije, kritiku i esejistiku iz oblasti pozorišne umjetnosti, književnosti i likovne umjetnosti. Kao dramaturginja, dramatizatorka i adaptatorka radila je na mnogim predstavama u savremenom pozorištu. Od 1974. godine je članica Društva pisaca BiH, a od 2007. godine je i članica P.E.N. centra. Dobitnica je više književnih i pozorišnih nagrada, između ostalog i nagrade za doprinos razvoju dramskog odgoja Grozdanin kikot 2000. godine.

## Književnost

Devedesete godine kao prvu dekadu postjugoslavenske BiH karakteriše period ratnog pisma,  pisanja kao derridaovskog javnog oplakivanja i politike žalovanja, te ratnog pisma kao traumatskog suočavanja sa realnim užasima ratnoga stanja, ratnim razaranjima i ranjivosti ljudskoga tijela. Unutar takvih poetika javljase kao sastavni dio, ali i kao parcijalna tvorevina koja upućuje na razlikovanje – žensko ratno pismo kao strategija otpora herojskoj figuri muškoga lika i žrtvenoj figuri ženskoga lika. Raspadom SFRJ,kreiranjem etnički čistih prostora i zaoštravanjem nacionalističkih diskursa, patrijarhalne podjele uloga na muškog lika kao heroja iliratnika i ženskoga lika kao žrtve i čuvarice patrijarhalnog doma i reda, nameću se kao najdominantnije interpretacije sablasti ratnoga uništavanja. Jedna od posve najsimptomatičnijih interpretacija je analiza mitskoga lika južnoslavenskih naroda (koja se inače pojavljuje u svim pregledima literarne historije ovih prostora, u ovom slučaju Bošnjaka) – Hasanaginice. Time se mogu pratiti promjene koje su jugoslavenstvo amijenile buđenjem homogene nacionalne svijesti. Za vrijeme SFRJ na Hasanaginicu i njenu krivicu: a ljubovca od stida ne mogla gledalo se kao na klasni prijepor u kastinskom ustrojstvu feudalnoga društva, dok je u postjugoslavenskoj BiH Hasanaginica stradala kao muslimanka, njezin stid je iskonski, a njezina tragedija inspirirajuća. Ništa nije moglo i nije trebalo biti drugačije.

I jedna i druga interpretacija su odgovarale ideološkim tendencijama unutar kojih su razumijevane, s tim što se ovaj posljednji vezuje
za ženski lik kao žrtvu. Takva figura ženskoga lika kao one koja se žrtvuje za dom, supruga, oca ili djecu uvijek je potrebna tokom
procesa konstituisanja nacionalne svijesti i plasiranja nacionalističke retorike oslobađanja. U takvim okolnostima i ideološki nametnutim
poetikama, javljaju se subvertirajuće politike kod književnica **Feride Duraković** (1958), **Alme Lazarevske** (1957) i **Jasne Šamić** (1949) kao pokušaji označavanja razlike u otporu prema najtvrđem muškom diskursu, koji svoje krajnje otjelovljenje realizuje kao ratnički diskurz raščinjavajući strukture vlasti, moći i znanja koje su između ostaloga i dovele do traumatskog susreta sa ratnim sablastima. One će kao autorice iznevjeriti dominantni nacionalistički diskurs sa neočekivanim pripovijedanjem ratnih trauma unutar kojih se odustaje od herojske figure uopće, bez obzira da li se to odnosi na muški ili ženski lik.

**Ferida Duraković** sa svojom, sada već kultnom, zbirkom pjesama Srce tame (1992) herojskoj figuri junaka ratnika suprotstavlja figuru
majke koja iziskuje pravo na svoju priču, na osobnu verziju doživljaja rata i historije lišene antologija, kanonizacija i zvaničnih politika moći. Figura majke kao lirskoga subjekta u njenim pjesmama iznalazi put iz okvira žrtve determinirane životnim okolnostima i odupire se strukturama koje politiku žalovanja svode na proces ubrzanog zaboravljanja gubitaka i prošlosti zarad zvaničnog pomirenja. Pjesnikinja u svojim pjesmama problematizuje koncept historije te nastoji zvaničnu historiografiju svesti samo na narativ, na priču u čijem pripovijedanju ne mogu učestvovati svi, pogotovu ne oni čije se iskustvo rata ne poklapa sa zvaničnim strukturama vlasti i pomirenja. Bila je dugogodišnja sekretarka P.E.N. Centra BiH.

**Alma Lazarevska** (1957), savremena bosanskohercegovačka spisateljica i publicistkinja, rođena je u Velesu, u Makedoniji. Osnovnu školu, gimnaziju i Filozofski fakultet završila je u Sarajevu. Piše i objavljuje od 1981. a radovi joj uključuju prozu, eseje i kolumne.
Autorica je knjige kratkih priča Smrt u Muzeju moderne umjetnosti,izdate 1996. godine, koja se bavi temom opsade Sarajeva. Ostale knjige koje je objavila su: Sarajevski pasijans (eseji, 1994), U znaku ruže (roman, 1996), Biljke su nešto drugo (pripovijetke, 2002). Dobitnica
je Jugoslovenske novinarske nagrade Dušan Timotijević za 1986.godinu i Nagrade Društva pisaca BiH za najbolju knjigu 1996. godine. Alma Lazarevska zbirkom pripovijetki Smrt u Muzeju moderne umjetnosti (1996) i romanom U znaku ruže (1996) nastoji spasiti od zaborava i potiskivanja prevratničko odustajanje od stereotipne herojske retorike, kojem su mnogi od nas bili svjedoci, ali na koju nerado odsjećamo, polako se vraćajući u kolotečine patrijarhalne vizure svijeta. Lazarevska proustovskim stilom pripovijedanja, posve inovativnim unutar južnoslavenske interliterarne zajednice, propitujući iskustvo boli iznevjerava čitateljsku publiku jer ne pruža ono što se od ratnog pripovijedanja očekuje. Postoje knjige o kojima se govori i knjige s kojima se govori. Smrt u Muzeju moderne umjetnosti za
mene je upravo knjiga s kojom sam u još uvijek otvorenom dijalogu i, dok uranjam u asocijativni vrtlog ovog fluidnog pripovijedanja, teško
da mogu sasma jasno definirati čime me sve aficira.

**Jasna Šamić** romanom Mraz i pepeo (1997) razračunava se sa vlastitim prostorima identiteta između granica, tj. našom književnošću u egzilu. Njena proza predstavlja tekst u kojem se žena pojavljuje kao proizvođač smisla i u kojem se iz ženskoga iskustva i ženske vizure propituje čitav niz stereotipa kulture: pitanje identiteta, nacije i domovine, pitanje porodice i uloge žene u njoj, a nadasve položaj žene intelektualke u trusnom vremenu političkih i ideoloških previranja, rušenja jednih, a uspostavljanja drugih ‘vrijednosti’ na nacionalističkim temeljima. Ovaj roman interpretiran unutar poststrukturalističkih teorija i feminističke kritike predstavlja praksu
raščinjavanja samorazumljivih poimanja tradicije, fragmentiranih konstukcija identiteta unutar njih, pozicije ženskih likova kao
isključenih, prezrenih i odbačenih drugih, podobnih samo kao ranjivih žrtvi, majki i čuvarica patrijarhalnoga poretka. Suprotstavljajući
se velikim pričama, roman traga za osobnim doživljajima historije, za pokušajima rekonstrukcije navodnog zvaničnog znanja, jer se historija piše tako da ne moraš lagati, samo neke stvari možeš da prešutiš, kako jedna od protagonistica navodi u romanu.

Sve tri književnice svoju poetiku artikulišu kao feminističku vrstu teksta sa jasnim strategijama propitivanja metoda, objekata, ciljeva
ili principa glavnih tokova patrijarhalnih kanona, strategijama raščinjavanja dovode u pitanje samorazumljivo poimanje patrijarhata
i književnosti same.

## Ratne zločinke

Prva žena iz BiH koja je osuđena za odgovornost za zločine jeste bivša predsjednica Republike Srpske **Biljana Plavšić**. Haški tribunal ju je osudio na 11 godina zatvora zato što je u periodu od 1. jula 1992. do 30. decembra 1992. godine u okviru udruženog zločinačkog poduhvata, planirala, podsticala, naredila, te pomagala i podržavala progone bosanskih Muslimana, bosanskih Hrvata i drugog nesrpskog stanovništva u 37 opština u Bosni i Hercegovini.  Bljana Plavšić se dobrovoljno predala Međunarodnom krivičnom sudu za bivšu Jugoslaviju 10. januara 2001. godine. Oslobođena je nakon što je odslužila dvije trećine kazne. Tokom izdržavanja kazne, u švedskom zatvoru, napisala je knjige Svjedočim I i II, u kojima je opisala svoje viđenje rata, rad SDS-a, odnose sa tada ključnim političarima, sa Arkanom te period nakon potpisivanja Dejtonskog sporazuma. Prva žena koja je osuđena za ratne zločine u BiH je **Rasema Handanović**. Sud BiH ju je osudio za krivična djela ratni zločin protiv civilnog stanovništva i ratni zločin protiv ratnih zarobljenika zbog toga što je učestvovala u napadu na selo Trusina, Općina Konjic, 16. aprila 1993. godine,kao pripadnica Specijalnog odreda za posebne namjene pri Štabu Vrhovne komande ARBiH Zulfikar. Osuđena je jer je sudjelovala u ubistvu strijeljanjem ratnih zarobljenika i civila. Po prihvatanju Sporazuma o priznanju krivnje, koji je zaključila sa Tužilaštvom, Sud jojje izrekao kaznu zatvora u trajanju od pet godina i šest mjeseci. Od 1996. godine do izručenja živjela je pod lažnim imenom u SAD-u. **Albina Terzić** je osuđena pred Sudom BiH na pet godina zatvora za krivično djelo ratni zločin protiv civilnog stanovništva zato što je,kao pripadnica HVO-a, učestvovala u nečovječnom postupanju prema civilima srpske nacionalnosti koji su bili nezakonito zatvoreni u prostorijama Osnovne škole u Odžaku, i u tvornici Strolit u Odžaku, 1992. godine. **Monika Karan-Ilić** je osuđena za krivično djelo ratni zločin protiv civilnog stanovništva zbog toga što je, u vremenskom periodu od početka maja 1992. godine do 10. jula 1992. godine, sudjelovala u mučenju, nečovječnom postupanju i nanošenju povreda tjelesnog integriteta i zdravlja civilima zatočenim u logoru Luka i SJB Brčko. Za krivično djelo zločini protiv čovječnosti optužena je i Marina Grubišić Fejzić, zato što je, u periodu od maja pa do avgusta 1992. godine, kao pripadnica HOS-a, sudjelovala u krivičnim djelima počinjenim nad zarobljenicima srpske nacionalnosti zarobljenim u logoru Dretelj. Predmet se nalazi u fazi glavnog pretresa.[ Azra Bašić  je pred Sudom BiH optužena za ratne zločine nad srpskim civilima u ratnom logoru u blizini Dervente. **Indira Kemerić** iz Tuzle optužena je za krivično djelo ratni zločin protiv civilnog stanovništva. Predmet se nalazi u fazi glavnog pretresa.Za zločine počinjene tokom rata u BiH do sada je optuženo ukupno devet žena. U sedam predmeta optužbe su uključivale, odnosno
uključuju i krivična djela seksualnog nasilja (Albina Terzić, Indira Kamerić, Marina Grubišić-Fejzić, [ Monika Karan Ilić, Radmila Banjac, Bora Kuburić, Dragana Đekić). U tužilaštvima u BiH vode se istrage protiv još četrdesetak žena. Jedno od istraživanja koje se bavi pitanjem žena koje su činile ratne zločine rad je Almire Krupić koja je u svojoj knjizi Žene ratni zločinci napravila prikaz žena ratnih zločinki u BiH u periodu 1992–1995, identificirala dvadesetak žena koje su prema navodima svjedoka/inja činile zločine.

## Žene i politika, 1990–2014.

Nakon prvih demokratskih, višestranačkih izbora, koji su se održali 1990. godine, žene su u Skupštini BiH zauzele 2,92% mjesta, što je bio najmanji zabilježeni omjer u kojem su žene u BiH sudjelovale u najvišim tijelima vlasti od 1946. godine. Na lokalnom nivou, na izborima za skupštine općina, pripalo im je 5,0% mjesta.[675] Liste su bile zatvorenog tipa, a patrijarhalno okruženje i sveopća retradicionalizacija društva imali su utjecaj na strukture političkih stranaka i formiranje izbornih listi.

Nakon referenduma u proljeće 1992. godine započinje novo poglavlje u životu građana i građanki BiH obilježeno stradanjima, gubljenjem porodica, imovine, dostojanstva. Žene u to vrijeme nisu imale značajan politički angažman. Nakon prvih poslijeratnih općih izbora 1996. godine vlast je pripala vodećim nacionalnim strankama, koje su i tokom rata bile na vlasti a koje su ujedno predstavnice tri najveće etničke skupine u BiH (SDA, HDZ i SDS). U Predstavničkom domu Parlamentarne skupštine BiH (PSBiH) zastupljenost žena iznosila je 2,38%, u Predstavničkom domu PFBiH 5% i u Narodnoj skupštini RS-a 1,89%.  Na izborima 1998. godine u Predstavničkom domu PSBiH bilo je 26% žena, u Predstavničkom domu PFBiH 15% i u Narodnoj skupštini RS-a 22,8%. Na lokalnim izborima 1997. godine u općinama FBiH žene su ostvarile zastupljenost od 6,15%, a u RS-u 2,4%. Na izborima 2000. godine u Predstavničkom domu PSBiH učestvovalo je 4,76%, u Predstavničkom domu PFBiH 17,4% a u Narodnoj skupštini RS-a 14,86%. Ove godine uvedene su otvorene liste koje su omogućile individualni pristup kampanji.[680] Na lokalnim izborima 2004. godine žene su ostvarile zastupljenost od 18,1%. Na izborima 2006. godine u Predstavničkom domu PBiH žene učestvuju sa 14,28%, u Predstavničkom domu PFBiH sa 21,42% a u Narodnoj skupštini RS-a sa 20,48%.[682] Nakon općih izbora 2010. i lokalnih izbora 2012. godine,rezultati  pokazuju da je učešće žena i muškaraca u zakonodavnim organima na svim nivoima vlasti slično ranije održanim izborima.Trenutno u Predsjedništvu BiH nema nijedne žene, u Predstavničkom domu PBiH nalazi se 33 muškarca i devet žena, u Domu naroda PBiH je 13 muškaraca i dvije žene, a Vijeće ministara BiH nema nijedne žene na ministarskoj poziciji. Vlada FBiH se sastoji od 16 muškaraca i jedne žene (Ministarstvo okoliša i turizma), dok se u Vladi RS-a nalazi 11 muškaraca i pet žena. Prva žena na mjesto predsjednice Vlade RS-a, **Željka Cvijanović**, izabrana je u martu 2013. godine na Četrnaestoj posebnoj sjednici Narodne skupštine RS-a.

Program OSCE-a Žena u politici, zajedno sa kampanjom Nas je više koju su vodile ženske nevladine organizacije 1998. godine pred opće izbore, promicao je žensku kvotu s ciljem povećanja izabranih žena u zakonodavnim tijelima. Zahvaljujući njihovim naporima u Izborni zakon BiH, u privremena izborna pravila, uvedena je gender kvota. Izborni zakon BiH je potom usvojen 2001. godine sa kvotom od 30% manje zastupljenog spola na izbornim listama. Nakon uvođenja kvote došlo je do pozitivnih promjena te se na parlamentarnim izborima 1998. godine broj zastupnica povećao sa 2,7% na 27,64 %. U isto vrijeme uvedene su otvorene liste koje onemogućavaju djelovanje kvota.

Među značajnim pravnim dokumentima koji regulišu pitanja ravnopravnog učešća žena u političkom životu BiH su Ustav BiH, Zakon o ravnopravnosti spolova u BiH, Izborni zakon BiH. Zakon o ravnopravnosti spolova u BiH, usvojen 2003. godine, jedan je od najznačajnijih pravnih dokumenata koji reguliše položaj žena u BiH i garantuje ravnopravnost spolova u ekonomskom, socijalnom
i političkom životu. Izborni zakon BiH je također važan pravni dokument koji reguliše politička prava žena u BiH. Izborni zakon reguliše raspoređivanje kandidata i kandidatkinja na izbornim listama. Članom 4.19, stavom 4. Izbornog zakona BiH predviđena je obavezujuća izborna kvota. Ovim zakonom su predviđene i sankcije za neispunjavanje propisanog redoslijeda. U martu 2013. godine usvojen je Zakon o izmjenama i dopunama Izbornog zakona BiH  što je bila jedna od preporuka nevladinih organizacija u Alternativnom izvještaju o implementaciji CEDAW konvencije i ženskim ljudskim pravima u BiH iz 2010. godine. Izmjene se tiču odredbi koje regulišu organe za provođenje izbora, kao i odredbi koje regulišu ovjeru i kandidovanje za izbore u koje je ugrađen cenzus o neophodnih 40% zastupljenosti manje zastupljenog spola. Rezultati povećanja kvote vidjet će se nakon Općih izbora 2014. godine.

Početkom februara 2013. godine, zastupnice u Zastupničkom domu PFBiH uspostavile su Klub parlamentarki, koji djeluje kao
neformalna grupa. Inicijativu je pokrenuo Međunarodni republikanski institut u BiH s ciljem zajedničkog djelovanja parlamentarki po pitanju inicijativa koje mogu zagovarati unutar svojih političkih stranaka i na nivou vlasti na kojem se nalaze. Od tada je ovaj klub političarki koje pripadaju različitim političkim grupama napravio značajan napor u organizacionom razvoju i utjecaju u Parlamentu.
Klub je do danas radio sa državnim nevladinim organizacijama na nacrtu amandmana o povećanju sankcija protiv počinitelja nasilja u
porodici i ostalih krivičnih djela počinjenih protiv žena i djevojčica kao što je incest, silovanje maloljetnih osoba, akti koji kriminaliziraju porodiljski dodatak, promjena dobne granice za zakonsko shvatanje maloljetnika/ca i harmonizirajuće kompenzacije za porodiljsko odsustvo majki i očeva širom zemlje.

Kao dio podrške procesa EU integracijama, uz podršku Međunarodne zajednice, BiH je u proteklih nekoliko godina pokrenula niz reformi ciljanih na reformiranje oružanih i policijskih snaga, ustava i ostalih bitnih područja ekonomskog i političkog života. U oktobru 2013. godine, 15 nevladinih organizacija zajednički je kreiralo Platformu ženskih prioriteta za ustavne promjene sa amandmanima na Ustav BiH iz rodne perspektive. Ženska platforma je pripremila pet zahtjeva koji bi se trebali uključiti u ustavne promjene: primjena rodno osjetljivog jezika u Ustavu BiH (s obzirom da se trenutno u Ustavu koristi samo muški rod); uvođenje principa afirmativne akcije u Ustav BiH kako bi isti radio prema upotrebi zakona o ravnopravnosti spolova u njegovoj punoj snazi; amandmani na postojeći katalog o fundamentalnim pravima koji bi uključio odredbe vezane za zajedničke usluge iz oblasti zdravstvene zaštite, te socijalne i porodične zaštite; afirmacija višeg nivoa sudske i zakonske zaštite ljudskih prava i sloboda, s obzirom da trenutni Ustav naglašava kolektivna prava konstitutivnih naroda (Bošnjaka, Hrvata i Srba) umjesto individualnih prava; da se primjenjuje princip direktne demokratije u procesima ustavnih promjena.

Brojne su prepreke koje ženama otežavaju bavljenje politikom i odlučivanje u javnom prostoru. Jedan od faktora koji to sprečava je
rodna podjela rada tako da ženama, tradicionalno, pripada privatna sfera koja se tiče kućnih poslova, ili poslova koji su okarakterisani i kao ženski, kao što je npr. polje obrazovanja. Politički život je jedan od segmenata u kojima žene nisu dovoljno zastupljene, a jedan od razloga za to jeste društvo prožeto tradicionalnim uvjerenjima da ženi ne pripada javna sfera u kojoj može da utječe na odluke koje su bitne za pitanja cjelokupnog društva. Iako je ženama formalno-pravno osigurana ravnopravnost i mogućnost da biraju i budu birane, da ravnopravno sudjeluju u raspodjeli funkcija vlasti i na mjestima odlučivanja te da predstavljaju vlade na međunarodnom nivou, žene su ipak neadekvatno zastupljene u političkom životu BiH. Otvorene liste, mnogi pravni dokumenti i preporuke međunarodnih organizacija o učešću žena u politici idu u prilog ženama koje se bave politikom u BiH, ali u praksi politički život BiH ne predstavlja žene i muškarce podjednako. Analiza položaja žena unutar  političkih stranaka u BiH je posebna tema kojoj treba posvetiti pažnju, s obzirom na to da su političke stranke glavni faktori pri raspoređivanju mjesta na kandidatskim listama i značajne su prilikom raspodjele mjesta u vlasti nakon izbora. Političke partije često ne uvažavaju specifična ženska pitanja, a istovremeno uskraćuju ženama mogućnost da govore u ime stranke ili da je predstavljaju. Ženski ogranci političkih stranaka često nemaju utjecaj u strukturama stranaka, niti učestvuju u forumima za kreiranje politika.

Među ženama koje su obilježile politički život u periodu rata ističe se **Tatjana Ljujić Mijatović,** ratna članica Predsjedništva i jedina žena sedmočlanog Predsjedništva SRBiH. Tatjana je bila članica kupštine SRBiH te je na poziciju članice Predsjedništva došla kao
zamjena za Nenada Kecmanovića koji je početkom rata napustio Sarajevo. Tatjana je jedna od žena o kojima Swanee Hunt piše u
svojoj knjizi Ovo nije bio naš rat. Tatjana je prije rata bila profesorica hortikulture, a u ratu je bila i bh. UN ambasadorica u Beču. Na samom početku rata imala je intervju za bečku televiziju o opsadi Sarajeva. Nakon ovog intervjua austrijski ministar vanjskih poslova je tražio da ona bude imenovana za bh. ambasadorku u Beču, što je i postala 1993. godine. Nakon rata Tatjana je ostala u Socijaldemokratskoj partiji. Druga žena koja je obilježila politički život u BiH je Biljana Plavšić, rođena 1930. godine u Tuzli. Biljana se nalazila u vrhu Srpske demokratske stranke (SDS) od njenog osnivanja. Bila je članica kolektivnog Predsjedništva BiH od 18. novembra 1990. do aprila 1992. godine, predsjednica Savjeta za zaštitu ustavnog poretka Predsjedništva BiH i prva predsjednica Srpske Republike BiH, od 28. februara 1992. do 12. maja 1992. godine.

Jedna od žena koja je značajno obilježila medijski prostor, ali i politički, jeste **Amila Omersoftić**, suosnivačica jedne od tri pobjedničke nacionalne stranke, Stranke demokratske akcije (SDA) i njena članica do 1996. godine. Iako se u ovom periodu nalazila na
odgovornoj poziciji generalne direktorice i urednice programa RTVBiH, Amila je na ovu poziciju došla zahvaljujući poziciji koju je imala u stranci, tako da je njen dolazak u medijski prostor, bez prethodnog iskustva u medijima, obilježen političkim kontekstom. U stranci je obavljala funkciju predsjednice Kadrovske komisije i bila je članica Glavnog odbora, što znači da je bila u vrhu jedne od najmoćnijih stranka u BiH. Amila se u periodu od 1994. do 1998. godine nalazila na poziciji generalne direktorice RTVBiH, na koju
ju je postavio Predsjednik Predsjedništva BiH Alija Izetbegović. Amila opisuje kako je došla na poziciju direktorice televizije:

U februaru 1994. godine u jeku žestokih borbi s jedne strane Srba i Bošnjaka s druge strane pak Hrvata i Bošnjaka, u Sarajevu pod
granatama i snajperskim hitcima, 5 minuta prije 4 sata popodne zazvonio je telefon u mojoj kancelariji. Na drugoj strani čula sam glas predsjednika Izetbegovića, koga nisam ni vidjela ni čula posljednja dva mjeseca. Rekao mi je ‘Amila imaš li pisaću mašinu pored sebe. Piši biografiju. Za pet minuta dolazi Bega da je uzme. Počinje sjednica Predsjedništva. Bićeš imenovana za direktora Radio-televizije Bosne i Hercegovine’. I prije nego što sam uspjela reći ‘ali Predsjedniče’, veza je bila prekinuta.

Jedna od prvih dilema na koju je naišla jeste polemika o mješovitim brakovima koja se vodila u Oslobođenju, a Amila je odbila
objaviti vijest po nalogu Džemaludina Latića. Nakon što je odbila da objavi odgovor izgubila je podršku vrhova SDA. Uskoro se oglasio i Reis,  tražio je 15 minuta u Dnevniku da on kaže šta on misli. Odbila sam ga i rekla mu da u dnevniku može dobiti maksimalno 90
sekundi. Zatvorila sam si vrata podrške i u ovoj instituciji. Bila je u sukobu sa strankama opozicije i tadašnjim premijerom Harisom
Silajdžićem, koji je nakratko zabranio prisutnost novinara TVBiH na sjednicama Vlade. Amila je u periodu 1992 -1993. djelovala u okviru vladine uprave za izbjeglice i raseljene osobe, a 1996. godine je osnovala političku partiju Stranka žena Bosne i Hercegovine, čija je bila predsjednica.  U decembru 1995. godine, kada se potpisivao Dejtonski mirovni sporazum i kada je došlo novo poglavlje u političkom životu BiH, nijedna žena nije sudjelovala u pregovorima. U Sarajevu se u junu 1996. godine održala Prva ženska konferencija pod nazivom Žene transformiraju sebe i društvo u sklopu koje se održala i radionica Žene i politika, na kojoj su iznijeti stavovi o potrebi za većim učešćem žena u političkom životu, ženskom doprinosu kvalitativnim promjenama u politici, potrebi za minimalnim učešćem žena od 30% u parlamentima te da isti procenat treba biti zastupljen u izvršnoj i sudskoj vlasti.

**Semiha Borovac** je bila prva žena koja je obavljala funkciju gradonačelnika Sarajeva. Lamija Tanović, profesorica na Prirodnomatematičkom fakultetu, bila je predsjednica Liberalno-demokratske stranke BiH od 2005. **Lidija Korać**, potpredsjednica SDP-a BiH, vodila je u ime SDP-a sve pravne sporove na Ustavnom sudu FBiH. **Borjana Krišto**, HDZ BiH, prva je žena koja je postala predsjednica Federacije. Prije toga je bila ministrica pravosuđa HBŽ-a, a onda i ministrica pravde u Vladi Federacije. Trenutno je delegatkinja u Domu naroda Parlamenta BiH. **Željka Cvijanović**, SNSD, prva je premijerka Republike Srpske. Prije toga je bila ministrica za evropske integracije. Aleksandra Pandurević, SDS, 2010. godine je izabrana za zastupnicu SDS-a u državnom Parlamentu, i od tada je najglasnija i najprepoznatljivija državna zastupnica. **Sehada Kolenović**, SDA, šefica Ureda predsjednika stranke Sulejmana Tihića. **Azra Hadžiahmetović**, SBiH, jedna je od osnivačica Stranke za BiH. Bila je ministrica vanjske trgovine i ekonomskih odnosa BiH a trenutno je zastupnica SBiH u državnom Parlamentu.

**Mubera Aganović** (1943–2008) je politički bila angažovana od 1974. godine. Bila je članica Općinskog vijeća u periodu od 2000. do
2004. i ponovo od 2007. godine. Prva je žena koja je postala predsjednica stranačkog kluba SDP-a pri Općinskom vijeću Jajce.
Bisera Turković je prva ambasadorica imenovana u BiH. Bila je ambasadorica u Hrvatskoj (1993–1994), Mađarskoj (1994–1996), stalnoj misiji OSCE-a u Beču (1996–2000), u SAD-u, Meksiku i Brazilu (2005–2008). Trenutno je ambasadorica BiH u Belgiji. Od 2000. do 2001. bila je ministrica evropskih integracija BiH. Od 2001. do 2004. bila je izvršna direktorica Centra za sigurnosne studije u BiH, zatim je bila članica Izvršnog odbora SDA od 1991. do 1996. godine i članica Glavnog odbora SDA od 1991. do 1997. godine.

**Ismeta Dervoz** je 1992. godine pokrenula projekt učestvovanja RTVBiH na Takmičenju za pjesmu Evrovizije. Dugogodišnja je
producentica takmičenja i šefica delegacija RTVBiH. Nagrađena je poveljom Internacionalne lige humanista za djelovanje u periodu
od 1992. do 1996. Danas je zastupnica u Parlamentu BiH (SBBBiH). Tokom 2013. godne, na njen prijedlog, u Izborni zakon Bosne i Hercegovine uvedena je rodna kvota od 40% učešća žena na izbornim listama. Prva je podpredsjednica Komiteta za ravnopravnost i nediskriminaciju PS Vijeća Evrope, kao i prva izvjestiteljica unutar iste institucije.

**Besima Borić** je od 1986. do 1990. godine bila predsjednica Općinskog odbora Socijalističkog saveza u Vogošći. Nakon rata je obnovila rad općinske organizacije Socijaldemokratske partije (SDP); 1997. godine je izabrana u Općinsko vijeće Vogošća, a 1998. godine
u Parlament FBiH. Od 2001. do 2003. godine bila je ministrica rada, socijalne politike, raseljenih lica i izbjeglica u Vladi Kantona Sarajevo. Trenutno je zastupnica u Parlamentu FBiH. Besima sarađuje sa mnogim nevladinim organizacijama koje se bave ženskim aktivizmom te političkom participacijom žena. Jedan je od zaslužnijih za institucionalizaciju ženskih ljudskih prava u BiH.

**Svetlana Cenić**, ekonomistica, bila je ministrica finansija Vlade RS-a, a tokom rata sekretarka u kabinetu Nikole Koljevića. Od 2000. do 2005. godine bila je nestranačka savjetnica Dragana Čavića. Obavljala je različite poslove vezane za javne finansije, konsultacije, održivi razvoj i vanjsko-trgovinske poslove.

## Opća napomena za ovo poglavlje

Tokom ratnog perioda žene u BiH su, pored zajedničkih nedaća koje su zadesile sve građane i građanke, imale još jedan teret sveopćeg
patrijarhalnog uređenja i priklanjanja određenim ideologijama tokom najtežih egzistencijalnih trenutaka. Danas, kada se govori o
ženama u BiH tokom rata najviše se govori o ženama koje su preživjele silovanje, govori se o majkama Srebrenice od kojih sve nisu pronašle kosti članova svoje porodice i koje svakog 11. jula podsjećaju BiH i svijet na stravične zločine, najstrašniju ostavštinu posljednjeg rata. Ovo poglavlje nije dalo detaljan pregled uloga žena niti se to moglo uraditi na ovako malom prostoru i u kratkom periodu istraživanja. Poglavlje o devedesetim godinama samo je dalo osnovne smjernice koje bi mogle voditi ka daljim istraživanjima o položaju žena tokomrata u BiH, sa posebnom napomenom da priče i informacije koje su do sada dostupne ipak ne govore o svim segmentima društva niti osvim područjima BiH tokom ratnog perioda, niti pak o svim ženama koje su obilježile ovaj period. Također, u ovom i narednom poglavlju izostaje crtica o ženama čije su sudbine svojevrsne paradigme vremena u kojem žive. Ne zato što takvih žena nema, upravo suprotno – mnogo ih je koje su imale najrazličitije uloge tokom rata, koje su poslije rata bile u milosti ili nemilosti vladajućih režima, koje se i danas bore, rizikujući miran život, za promjene – političke, ekonomske,
pravne, kulturne.

## Reference

1. ↑ Revidirani osnovni dokument, koji predstavlja dio izvještaja države članice BiH, (2010), Sarajevo, Ministarstvo za ljudska prava i izbjeglice, str. 5.
2. ↑ Spolna i nacionalna struktura žrtava i ljudski gubitci vojnih formacija (1991–1996), prema Bosanskoj knjizi mrtvih, IDC, (ur. Tokača, M.). Izvor. http://goo.gl/Asrswl (10. juni 2014)
3. ↑ Svirčić, J., Feministički raskol devedesetih: takozvane nacionalistkinje i samoproglašene antinacionalistikinje.
Izvor. http://goo.gl/LpyDYq (27. juni 2014)

http://bs.knjizevnost.wikia.com/wiki/Feministi%C4%8Dki\_raskol\_devedesetih:\_takozvane\_nacionalistkinje\_i\_samoprogla%C5%A1ene\_antinacionalistikinje
4. ↑ Drezgić, R; Žarkov, D; (2005), Feminističke nevolje sa Balkanom, u: Sociologija, Vol. XLVII, No. 4, str. 298
5. ↑ Kaldor, M. (1999), New and Old Wars: Organized Violence in a Global Era. Stanford, CA:
Stanford University Press
6. ↑ Meintjes, S; Pillay, A; Turshen, M. (2001), The Aftermath: Women in Post Conflict Transformation, London, str. 6.
7. ↑ Simić, O. (2010), Rod, konflikt i pomirenje: Gde su muškarci? A šta je sa ženama? – časopis
za političku teoriju i istraživanja globalizacije, razvoja i rodnosti. Izvor: http://postjugo.
filg.uj.edu.pl/baza/texts\_display.php?id=329 (27. juni 2014)
8. ↑ Hunt, S., Ovo nije bio naš rat: Bosanke obnavljaju mir, Biblioteka Dani, str. 207, 208.
9. ↑ Kao što u samom uvodu Carol Mann navodi, tema ove studije je otpor žena za vrijeme rata u BiH, u sarajevskom predgrađu Dobrinja; vidjeti više u: Mann, C. (2006), Kućne amazonke, otpor žena iz Dobrinje, predgrađa Sarajeva, Sarajevo, Svjetlost, str. 5.
10. ↑ Mann, C. (2006), Kućne amazonke, otpor žena iz Dobrinje, predgrađa Sarajeva, Sarajevo,Svjetlost, str. 36
11. ↑ Hauser, M., Ne prestajati počinjati. Izvor: http://www.medicazenica.org/daownload/ Monika\_Hauser-Ne\_ prestajati\_ pocinjati. pdf str. 59. (27. juni 2014)
12. ↑ Drezgić, R; Žarkov, D. (2005), Feminističke nevolje sa Balkanom, u: Sociologija, Vol. XLVII,
No. 4, str. 302.
13. ↑ 13.0 13.1 Žilić, D., Rodni esencijalizmi, politizacija i mirovni aktivizam na prostoru bivše Jugoslavije, str. 230.
14. ↑ Žene u BiH između valova: može li specifično kontekstualni feminizam pomoći, str. 85.
15. ↑ Slapšak, S. (2000), Hunting, ruling, sacrificing: traditional male practicies in contemporary
Balkan cultures, u Male roles, masculinities and violence, A culture of peace perspective, (Breines, I; Connell, R; Eide, I.), Pariz, UNESCO, str. 139
16. ↑ Simić, O. (2010), Rod, konflikt i pomirenje: Gde su muškarci? A šta je sa ženama? – časopis za političku teoriju i istraživanja globalizacije, razvoja i rodnosti. Izvor: http://postjugo.
filg.uj.edu.pl/baza/texts\_display.php?id=329 (27. juni 2014)
17. ↑ Yuval-Davis, N. (2003), Nacionalistički projekti i rodni odnosi, Treća, Časopis Centra za ženske studije, broj 1-2/ vol. V, str. 208.
18. ↑ 18.0 18.1 Mann, C., n. d., str. 37
19. ↑ Mann, C., n. d., str. 37
20. ↑ Mann, C., n. d., str. 39
21. ↑ Neke od ratnih priča žena iz BiH se nalaze u publikaciji, koju su izdale Žene u crnom, Ženska strana rata. Zbirka predstavlja 120 autentičnih svjedočanstva, izvještaja, pisama i sjećanja žena o ratovima vođenim na području bivše Jugoslavije 1991–1999. Sva susvjedočenja u obliku monologa, slobodna od komentara ili drugih interpretacija, kako bi se u potpunosti afirmirala ženska individualnost. Na taj način je temeljni princip
feminističke kulture – omogućiti da se čuju glasovi individualnih žena – ispoštovan. http://zeneucrnom.org/pdf/zenska\_strana\_rata.pdf
22. ↑ Mlinarević, G. (2012), u Procesuiranje ratnog seksualiziranog nasilja na Sudu BiH: šta se dogodilo sa interesom pravde? Analiza i preporuke u vezi sa rodno osjetljivim praćenjem suđenja za ratno seksualizirano nasilje u BiH, u periodu 23. maj 2011–25. maj 2012, Sarajevo, ACIPS, str. 11
23. ↑ Bakšić-Muftić, J. (ljeto-jesen-zima, 2003), Zločin silovanja u BiH, Odjek. Izvor: http://www.odjek.ba/index.php?broj=03&id=21 (10. juni 2014)
24. ↑ 24.0 24.1 24.2 Mlinarević, G., u navedeno djelo, str. 11.
25. ↑ Popov-Momčinović, Z. (2013), Ženski pokret u Bosni i Hercegovini: Artikulacija jedne kontrakulture, Sarajevo, Sarajevski otovreni centar, Centar za empirijska istraživanja religije u BiH, Fondacija Cure, str. 111.
26. ↑ Izvor:

http://www.minoritycentre.org/sites/default/files/becka-deklaracija.pdf (20. juni 2014)
27. ↑ Mlinarević, G., u n. d., str. 11
28. ↑ Izvještaj o primjeni Konvencije o ukidanju svih oblika diskriminacije žena u Bosni i Hercegovini,
(2004), Gender centar BiH, str. 5
29. ↑ Žarkov, D. (2000), Feminism and the disintegration of Yugolsavia: on the politics of gender
and ethnicity, str.
30. ↑ 30.0 30.1 Iveković, R., Žene, nacionalizam i rat: Vodite ljubav a ne rat. Izvor: http://www.zenskestudie.edu.rs/izdavastvo/elektronska-izdanja/casopis-zenske-studije/zenske-studije-br-
2-3/274-zene-nacionalizam-i-rat-vodite-ljubav-a-ne-rat (02. juli 2014)
31. ↑ Knjiga je nastala dok je Swanee Hunt bila američka ambasadorica u Beču, od 1993. do 1997. Tada se zainteresovala za rat u Bosni i počela se intenzivno baviti pitanjem kako
postići mir. Već nakon četiri mjeseca susrela se sa ženama iz hrvatskih nevladinih organizacija, a potom i sa ženama iz Sarajeva, koje su se zalagale za mir. U knjizi se nalazi 26 priča o ženama iz različitih dijelova BiH.
32. ↑ Hunt, S., Ovo nije bio naš rat: Bosanke obnavljaju mir, Sarajevo, Biblioteka Dani, str. 210
33. ↑ ur.) Zaharijević, A. (2012), Neko je rekao feminizam: kako je feminizam uticao na žene XXI
veka, Sarajevo, Sarajevski otvoreni centar, Fondacija Heinrich Boll, Ured u BiH, Fondacija CURE
34. ↑ Istraživanje se bavi životima jedanaest žena, liderica i mirotvorki koje imaju različite
etničke i religijske, ali i nereligijske identitete. Vrlo su aktivne u protekle dvije decenije na
izgradnji mira i pomirenja u BiH
35. ↑ Spahić-Šiljak, Z. (2013), Sjaj ljudskosti: životne priče mirotvorki u Bosni i Hercegovini, Sarajevo, TPO fondacija, str. 169-172.
36. ↑ U ovom tekstu se bavimo ženama u Armiji RBiH, iako je žena bilo i u drugim vojnim i
paravojnim postrojbama. Napominjemo da se u ovom poglavlju u najvećem dijelu bavimo
prilikama u Sarajevu
37. ↑ Omanić, A; Serdarević M; Ovćina A; Omanić H; Omanic J. (2009), Participation of Women in War in Bosnia and Herzegovina from 1992 to 1995, Materia Socio Medica (21. mart
2009), str. 175.
38. ↑ Dautbegović-Bošnjaković, S. (2013), Zaboravljena dimenzija rata u BiH – vojnikinje, u Kojeg je roda sigurnost, Sarajevo, Sarajevski otvoreni centar, str. 88
39. ↑ 39.0 39.1 Hadžiahmić, L. (oktobar, 2010), Women-combatants in defense of Sarajevo: agents or victims, Master’s Dissertation, Sarajevo, University of Sarajevo, CIPS, Master’s programme in gender studies
40. ↑ Dračo, I., Sigurnost za koga? Feminističko redefiniranje koncepta sigurnosti, u: Kojeg je roda
sigurnost, Sarajevo, Sarajevski otvoreni centar, str. 223
41. ↑ Hadžiahmić, L., n. d
42. ↑ Podaci o vojnikinjama su preuzeti iz: (2013), Okrugli sto, Uloga žene u odbrani BiH, Zbornik radova sa Okruglog stola Uloga žene u odbrani BiH (Sarajevo, 21. maja 2013), Sarajevo, Udruženje za zaštitu istorijskih vrijednosti BiH Haber; Omanic, A; Serdarevic, M; Ovcina, A; Omanic, H; Omanic, J. (2009), Participation of Women in War in Bosnia
and Herzegovina from 1992 to 1995, Materia Socio Medica (21. mart 2009); Monografija
Zlatni ljiljani, Odlikovani pripadnici Armije RBiH 1992–1995, (2000), Dan štampe, Zenica; Bosanske heroine: Žene koje su branile BiH, http://radiosarajevo.ba/novost/87876) (28. februar 2014)
43. ↑ Hadžiahmić, L. (januar–april, 2011), Women-combatants in defense of Sarajevo: Agents or Victims u: WBSO, Gender identity in security vocations, NO 19, str 43.
44. ↑ Dautbegović-Bošnjaković, S. (2013), Zaboravljena dimenzija rata u BiH – vojnikinje, u:
Kojeg je roda sigurnost, Sarajevo, Sarajevski otvoreni centar, str. 84, 85.
45. ↑ Dautbegović-Bošnjaković, S. (2013), Zaboravljena dimenzija rata u BiH – vojnikinje, u:
Kojeg je roda sigurnost, Sarajevo, Sarajevski otvoreni centar, str. 91
46. ↑ O pripadnicama ARBiH i njihovim ulogama više pročitati u: (2013), Okrugli sto, Uloga
žene u odbrani BiH, Zbornik radova sa Okruglog stola Uloga žene u odbrani BiH (Sarajevo, 21. maja 2013), Sarajevo, Udruženje za zaštitu istorijskih vrijednosti BiH Haber
47. ↑ Mann, C. (2006), Kućne amazonke, Otpor žena iz Dobrinje, predgrađa Sarajeva, Sarajevo, Svjetlost, str. 5.
48. ↑ Mann, C. (2006), Kućne amazonke, Otpor žena iz Dobrinje, predgrađa Sarajeva, Sarajevo,
Svjetlost, str. 54.
49. ↑ Mann, C. (2006), Kućne amazonke, Otpor žena iz Dobrinje, predgrađa Sarajeva, Sarajevo, Svjetlost, str. 33.
50. ↑ Mann, C. (2006), Kućne amazonke, Otpor žena iz Dobrinje, predgrađa Sarajeva, Sarajevo,
Svjetlost, str. 48,49
51. ↑ Berman, David M. (2004), Heroji Treće gimnazije: ratna škola u Sarajevu 1992–1995, Sarajevo, Institut za istoriju, str. 94.
52. ↑ Taljanović, A. (2010), Žena u politici BiH, Sarajevo, str. 72
53. ↑ Berman, D. M., n. d., str. 42
54. ↑ Berman, D. M. (2004), Heroji Treće gimnazije: ratna škola u Sarajevu 1992–1995, Sarajevo, Institut za istoriju, str. 49.
55. ↑ Berman, D. M. (2004), Heroji Treće gimnazije: ratna škola u Sarajevu 1992–1995, Sarajevo, Institut za istoriju, str. 24
56. ↑ Berman, D. M. (2004), Heroji Treće gimnazije: ratna škola u Sarajevu 1992–1995, Sarajevo, Institut za istoriju, str. 50
57. ↑ Berman, D. M. (2004), Heroji Treće gimnazije: ratna škola u Sarajevu 1992–1995, Sarajevo, Institut za istoriju, str.136
58. ↑ 120 godina osnovne škole Edhem Mulabdić Sarajevo, str 40
59. ↑ Đugum-Hukić, A., Malo ko Akademiju nauka BiH doživljava kao svoju. Izvor: http://www.
slobodnaevropa.org/content/huki%C4%87-malo-ko-akademiju-bih-do%C5%BEivljavakao-svoju/25359646.html (12. juni 2014
60. ↑ Podaci su preuzeti iz: Sumeja magazin za ženu i porodicu No. 8-5 2002, No. 23-2007, No. 32. Tuzla: UGM, 2009; Omanić A. u Zdravstvo u okruženom/opsjednutom Sarajevu, Dokumentacioni materijal istraživačkog projekta, Medicinski fakultet Univerziteta u
Sarajevu, Ministarstvo zdravstva Kantona Sarajevo; Sudjelovanje žena u ratu u Bosni iHercegovini u razdoblju 1992–1995; Omanic, A; Serdarevic, M; Ovcina, A; Omanic, H; Omanic, J. (2009), Participation of Women in War in Bosnia and Herzegovina from 1992 to 1995, Materia Socio Medica (21. mart 2009
61. ↑ Omanic, A; Serdarevic, M; Ovcina, A; Omanic, H; Omanic, J. (2009), Participation of Women in War in Bosnia and Herzegovina from 1992 to 1995, Materia Socio Medica (21. mart 2009), str. 176
62. ↑ 62.0 62.1 62.2 Omanic, A; Serdarevic, M; Ovcina, A; Omanic, H; Omanic, J. (2009), Participation of
Women in War in Bosnia and Herzegovina from 1992 to 1995, Materia Socio Medica (21.
mart 2009), str.177
63. ↑ Omanic, A; Serdarevic, M; Ovcina, A; Omanic, H; Omanic, J. (2009), Participation of
Women in War in Bosnia and Herzegovina from 1992 to 1995, Materia Socio Medica (21.
mart 2009), str. 178
64. ↑ Čengić, E. (april, 2008), Metak u haljinici, Dani (specijalno izdanje), Civitas, str. 72.
65. ↑ Serdarević, M; Omanić, A., navedeno djelo, str. 217.
66. ↑ Mehmedić H. (15. maj 1995), Corridor, list koji zbližava ljude, No 3, Sarajevo, str. 3
67. ↑ Sakic-Hatibovic, M; Saračević, A., 1993 Courage in Journalism Award. Izvor: http://
www.iwmf.org/mirsada-sakic-hatibovic-arijana-saracevic-1993-courage-in-journalismaward/ (10. april 2014)
68. ↑ Gavrić, S; Stojić, H. (2011), Žene u Bosni i Hercegovini: Dolje ti rijeka, dolje ti je pruga,
Sarajevo, Buybook, str. 147
69. ↑ 9 Kurspahić, K; Knežević, G., 1992 Courage in Journalism Award, Oslobodjenje, Bosnia
and Herzegovina. Izvor: http://www.iwmf.org/kemal-kurspahic-gordana-knezevic-1992-courage-in-journalism-award/ (10. april 2014)
70. ↑ Izvor: http://word.world-citizenship.org/wp-archive/470 (10. april 2014)
71. ↑ Hunt, S., Ovo nije bio naš rat: Bosanke obnavljaju mir, Biblioteka Dani, str. 469
72. ↑ Spahić-Šiljak, Z. (2013), Sjaj ljudskosti: životne priče mirotvorki u Bosni i Hercegovini, Sarajevo,TPO fondacija, str. 30.
73. ↑ Spahić-Šiljak, Z. (2013), Sjaj ljudskosti: životne priče mirotvorki u Bosni i Hercegovini, Sarajevo,
TPO fondacija, str.110
74. ↑ Spahić-Šiljak, Z. (2013), Sjaj ljudskosti: životne priče mirotvorki u Bosni i Hercegovini, Sarajevo,
TPO fondacija, str. 140
75. ↑ Spahić-Šiljak, Z. (2013), Sjaj ljudskosti: životne priče mirotvorki u Bosni i Hercegovini, Sarajevo,
TPO fondacija, str 166
76. ↑ Spahić-Šiljak, Z. (2013), Sjaj ljudskosti: životne priče mirotvorki u Bosni i Hercegovini, Sarajevo,
TPO fondacija, str. 274
77. ↑ Spahić-Šiljak, Z. n.d., str. 276
78. ↑ Hunt, S., navedeno djelo, str. 425
79. ↑ Spahić-Šiljak, Z. n.d., str. 292.
80. ↑ Dautbegović-Bošnjaković, S., Zaboravljena dimenzija rata u BiH – vojnikinje, Kojeg je roda sigurnost?
81. ↑ Dautbegović-Bošnjaković, S., Zaboravljena dimenzija rata u BiH – vojnikinje, Kojeg je
roda sigurnost str 83
82. ↑ 82.0 82.1 Izvor: http://postjugo.filg.uj.edu.pl/baza/files/212/ratirod.pdf (20. juni 2014)
83. ↑ Izvor: http://postjugo.filg.uj.edu.pl/baza/files/212/ratirod.pdf (20. juni 2014)
84. ↑ Popov-Momčinović, Z. (2013), Ženski pokret u BiH: Artikulacija jedne kontrakulture, Sarajevo, Sarajevski otovreni centar, Centar za empirijska istraživanja religije u BiH, Fondacija Cure, 2013, str. 111.
85. ↑ Hauser, M., navedeno djelo, str. 59
86. ↑ Hauser, M., navedeno djelo, str. 9
87. ↑ Lačević, F.(2008), Uloga žene u odbrani Sarajeva: Duhovno-povijesne pretpostavke nezapamćenog otpora žene opsadi i čudu snage u odbrani Sarajeva, u Okrugli sto Opsada
i odbrana Sarajeva: 1992–1995, Referati Okruglosg stola održanog 23. novembra 2005.godine, Sarajevo, Institu za istraživanje zločina protiv čovječnosti i međunarodnog prava Univerziteta, str. 207.
88. ↑ Lačević, F.(2008), Uloga žene u odbrani Sarajeva: Duhovno-povijesne pretpostavke
nezapamćenog otpora žene opsadi i čudu snage u odbrani Sarajeva, u Okrugli sto Opsada
i odbrana Sarajeva: 1992–1995, Referati Okruglosg stola održanog 23. novembra 2005.
godine, Sarajevo, Institu za istraživanje zločina protiv čovječnosti i međunarodnog prava
Univerziteta, str 205
89. ↑ Lačević, F.(2008), Uloga žene u odbrani Sarajeva: Duhovno-povijesne pretpostavke
nezapamćenog otpora žene opsadi i čudu snage u odbrani Sarajeva, u Okrugli sto Opsada
i odbrana Sarajeva: 1992–1995, Referati Okruglosg stola održanog 23. novembra 2005.
godine, Sarajevo, Institu za istraživanje zločina protiv čovječnosti i međunarodnog prava
Univerziteta, str. 213
90. ↑ Serdarević, M; Omanić, A., navedeno djelo, str. 210
91. ↑ Omanic, A; Serdarevic, M; Ovcina, A; Omanic, H; Omanic, J. (2009), Participation of Women in War in Bosnia and Herzegovina from 1992 to 1995, Materia Socio Medica 21.3, 2009, str. 178
92. ↑ Omanic, A. Serdarevic, M. Ovcina, A. Omanic, H. Omanic, J.: Participation of Women in War in Bosnia and Herzegovina from 1992 to 1995. Materia Socio Medica (21.mart 2009), str.177
93. ↑ Izvor: http://www.peacewomen.org/assets/file/Resources/NGO/kvinna\_tomakeroomforchanges\_2006.pdf(20. juni 2014)
94. ↑ Serdarević, M; Omanić, A., navedeno djelo, str. 206
95. ↑ Serdarević, M; Omanić, A., navedeno djelo, str. 211
96. ↑ Serdarević, M; Omanić, A., navedeno djelo, str. 204
97. ↑ Serdarević, M; Omanić, A: navedeno djelo: str. 205.
98. ↑ Hunt, S., navedeno djelo, str. 617-619.
99. ↑ Mulić-Bušatlija, S. (april, 2008), Vrbanja most, Trči, Nora, trči! O mostu, Suadi i Olgi, DANI, (specijalno izdanje) Civitas, str. 33.
100. ↑ Mulić-Bušatlija, S. (april, 2008), Vrbanja most, Trči, Nora, trči! O mostu, Suadi i OlgiDANI, (specijalno izdanje), Civitas, 33
101. ↑ Haman, A., Kadira Mujanović, žena koja je živjela u Vijećnici, Front slobode. Izvor:

http://www.frontslobode.ba/vijesti/drustvo/19963/kadira-mujanovic-zena-oja-je-zivjela-uvijecnici(10. juni 2014
102. ↑ Izvor: http://www.klix.ba/magazin/showbiz/miss-opkoljenog-sarajeva-za- klix-ba-na-izboru-za-miss-smo-porucile-da-je-duh-naseg-naroda-neunistiv/140608060#6, (9. juni 2014)
103. ↑ Omanic, A. Serdarevic, M. Ovcina, A. Omanic, H. Omanic, J. (2009), Participation of
Women in War in Bosnia and Herzegovina from 1992 to 1995, Materia Socio Medica (21.
mart 2009), str.177
104. ↑ Slapšak, S., Žene i rat u bivšoj Jugoslaviji, Ogledi, Republika br.145-146. (1-31. avgust 1996). Izvor: http://www.yurope.com/zines/republika/arhiva/96/145/145-16.html (21. april 2014)
105. ↑ Kaikčija, L., Ženske/feminističke izvedbene umjetnosti u BiH 1990–2010: razvoj i kontekst, u Ženski glasovi u izvedbenim umjetnostima Zapadnog Balkana 1990–2010, str. 90.
106. ↑ Kaikčija, L., Ženske/feminističke izvedbene umjetnosti u BiH 1990–2010: razvoj i kontekst u Ženski glasovi u izvedbenim umjetnostima Zapadnog Balkana 1990–2010, str. 215
107. ↑ Abadžić-Hodžić, A., Osvrt na neke aspekte umjetničke produkcije u BiH 1990-ih. Izvor: http://
behar.hr/osvrt-na-neke-aspekte-umjetnicke-produkcije-u-bih-1990-ih/# (12. juni 2014)
108. ↑ Više o umjetnosti u Sarajevu tokom rata na http://www.famacollection.org/bhs/.
109. ↑ Seksan, V. (april, 2008), Trijumf volje, Dani (specijalno izdanje), Civitas, str. 131.
110. ↑ Pašović, H. (april, 2008), Za šta smo se borili, Dani, (specijalno izdanje) Civitas, str. 136.
111. ↑ Pašović, H. (april, 2008), n.d., str. 137.
112. ↑ 653 Biser, Internacionalna inicijativa žena BiH, Sarajevo, (8. mart 2007)
113. ↑ Izvor: http://www.source.ba/clanak/8801413/ (14. juli 2014)
114. ↑ Izvor: http://novovrijeme.ba/dubravka-zrncic-kulenovic-dramaturginja-i-rediteljica-neophodno-je-reorganizirati-institucije-kulture/(02. juli 2014)
115. ↑ Izvor: http://www.bh-leksikon.ba/index.php?sid=879 (13. juli 2014)
116. ↑ Vidi: Moranjak-Bamburać, N. (2004), Ima li rata u ratnom pismu? u Sarajevske sveske, 5,Sarajevo, Mediacentar, str. 79-93.
117. ↑ Šehabović, Š. (2004), Mit o Hasanaginici, kulturalne matrice i rodna isključivanja, u Razlika/Differance, 9, Tuzla, Društvo za književna i kulturalna istraživanja, str. 283-291.
118. ↑ Moranjak-Bamburać, N. (2003), Signature smrti i etičnost ženskog pisma, u Sarajevske sveske, 2, Sarajevo, Mediacentar, str. 113-123.
119. ↑ Hawkesworth, C. (2000). Izvor: http://sh.wikipedia.org/wiki/Alma\_Lazarevska. http://www.penbih.ba/kojeko/lazarevska.html (12. juli 2014)
120. ↑ Moranjak-Bamburać, N. (2003), Signature smrti i etičnost ženskog pisma, u Sarajevske sveske, 2, Sarajevo, Mediacentar, str. 113-123.
121. ↑ Moranjak-Bamburać, N. (2003), Signature smrti i etičnost ženskog pisma, u Sarajevske sveske, 2, Sarajevo, Mediacentar, str. 113-123
122. ↑ Denić-Grabić, A., (2010), Bosanskohercegovačkih roman na kraju 20. stoljeća, Brčko, Preporod
123. ↑ Sudski postupak protiv Biljane Plavšić ICTY, predmet br. IT-00-39 I 40/1. (Optužnica podignuta 10. januara 2001, presuda donesena 27. februara 2003
124. ↑ U BiH pet žena osuđeno zbog ratnih zločina, Tanjug. Izvor: http://www.blic.rs/Vesti/ Hronika/348783/U-BiH-pet-zena-osudjeno-zbog-ratnih-zlocina (10. april 2014),
125. ↑ Almira Krupić, str. 135-137
126. ↑ Izvor: http://www.dailymail.co.uk/news/article-2137411/Rasema-Handanovic-guilty
 -war-crimes-Bosnia.html (12. juli 2014)
127. ↑ Izvor: http://www.sudbih.gov.ba/index.php?opcija=predmeti&id=698&jezik=b (20. juni 2014)
128. ↑ Izvor: http://www.lex18.com/news/croatian-living-in-kentucky-cleared-for-return- in-war-crimes-case/ (5. juni 2014)
129. ↑ Izvor: http://www.justice-report.com/en/articles/albina-terzić-nagrada-za-silovanje (5. juni 2014)
130. ↑ Izvor:http://www.justice-report.com/en/articles/primoravan-da-udara-i-seksualno-
 zlostavlja (5. juni 2014)
131. ↑ Izvor: http://www.justice-report.com/en/en-audio/zelenika-et-al-forced-to-have-orasex (5. juni 2014)
132. ↑ Izvor: http://www.justice-report.com/en/articles/žene-okrutnije-u-zločinima (5. juni 2014)
133. ↑ Pročitati više u: Krupić, A. (2010), Žene ratni zločinci: s posebnim osvrtom na žene izvršioce ratnih zločina u Bosni i Hercegovini 1992-1995, Sarajevo, Dobra knjiga, Sarajevo, str. 90.
134. ↑ Taljanović, A.(2010), Žena u politici BiH, Sarajevo, str. 73.
135. ↑ Pročitati više u: Žena, religija i politika
136. ↑ 136.0 136.1 Taljanović, A., navedeno djelo, str. 80.
137. ↑ 137.0 137.1 Taljanović, A., navedeno djelo, str. 81.
138. ↑ U Parlamentarnoj skupštini BiH 19,3% od ukupno izabranih predstavnika/ca čine žene, u
Parlamentu Federacije BiH, 23,1% od ukupno izabranih predstavnika/ca čine žene, a u Narodnoj skupštini RS, 21,7% od ukupno izabranih predstavnika/ca čine žene. U 143 općinska i
gradska vijeća, odnosno skupštine, izabrano je 17,1% žena (sedam lokalnih zastupničkih tijela
nema žena u svom sastavu, a pet žena su načelnice općina). Izvor: http://www.oscebih.org/documents/osce\_bih\_doc\_2012071212593128bos.pdf (7. juni 2014
139. ↑ Izvor: http://www.narodnaskupstinars.net/ (15. juni 2014)
140. ↑ Zakon o izmjenama i dopunama Izbornog zakona BiH (Službeni glasnik BiH, broj 18/13), član. 1. i 2.
141. ↑ Alternativni izvještaj, Dodatak 3. Alternativnom izvještaju o implementaciji CEDAW konvenciji
i ženskim ljudskim pravima u Bosni i Hercegovini, Sarajevski otovreni centar, juli 2013, str. 20
142. ↑ Alternativni izvještaj, Dodatak 3. Alternativnom izvještaju o implementaciji CEDAW konvenciji i ženskim ljudskim pravima u Bosni i Hercegovini, Sarajevski otovreni centar, juli 2013, str. 20.
143. ↑ Garcia Fransioli, E, Godišnji izvještaj o stanju prava žena u Bosni i Hercegovini tokom
2013. Godine, str. 11
144. ↑ Garcia Fransioli, E, Godišnji izvještaj o stanju prava žena u Bosni i Hercegovini tokom 2013. Godine, str. 12
145. ↑ Pejanovic, M., Through Bosnian eyes, str. 110
146. ↑ Hunt, S., str. 485.
147. ↑ 147.0 147.1 Disciplinovanje medija, BiH: Televizija u rukama Stranke demokratske akcije. Izvor: http://www.aimpress.ch/dyn/pubs/archive/data/199405/40505-002-pubs-sar.htm (10. april 2014)
148. ↑ Izvor: http://www.sarajevskatribina.info/bos/konferencije/2004/govornici/amila\_omersoftic.html (10. april 2014)
149. ↑ Reis Mustafa ef. Cerić
150. ↑ Izvor: http://www.sarajevskatribina.info/bos/konferencije/2004/govornici/amila\_omersoftic.html (10. april 2014
151. ↑ Izvor: http://www.sarajevskatribina.info/bos/konferencije/2004/govornici/amila\_omersoftic.html (10. april 2014)
152. ↑ Taljanović, A. (2010), Žena u politici BiH, Sarajevo, str. 74, 75.
153. ↑ Sjaj ljudskosti, str. 190