Školy a Sociální nerovnost

*Všichni jsme si někdy stěžovali, že musíme chodit do školy, že?  Kdo rozhodl, že teenageři musí chodit do školy v nekřesťanskou sedmou hodinu ráno?  Právě tohle se zdá být velkou nevýhodou, kterou jsme nezohlednili, když jsme mluvili o pozitivních funkcích škol.  Minulý týden jsme probírali všechny dobré stránky školní docházky - jak pomáhá lidem poznávat svět, jak pomáhá dětem setkávat se s ostatními dětmi jejich věku a jak existuje nespočet dalších způsobů, jak pomáhá společnosti lépe fungovat.  Ale existuje i mnoho nepříliš dobrých součástí našeho vzdělávacího systému - a nemluvím jen o tom, že se musí vstávat za úsvitu.  Teorie sociálních konfliktů nám může pomoci pochopit, jak americký vzdělávací systém může některé lidi znevýhodňovat a jiné naopak zvýhodňovat, takže školy nakonec hrají roli v posilování nerovností.*

Vzdělání by mělo být velkým vyrovnávačem, že?  Všichni nám říkají, že když budeš tvrdě pracovat a dobře se učit, můžeš být, čím chceš, až vyrosteš.  V tomto pojetí školy společnost vytváří meritokracii neboli systém, v němž je tvrdá práce a talent uznáván a odměňován.  V čistě meritokratickém systému by se dvěma dětem, které stejně tvrdě pracují a mají stejný talent, mělo dařit stejně dobře - bez ohledu na to, v jaké čtvrti vyrostly, bez ohledu na jejich rasu nebo pohlaví a bez ohledu na jejich třídní postavení.  Na první pohled by se mohlo zdát, že v USA funguje meritokratický školský systém.  Ale měřítka zásluh ve vzdělávání, jako jsou známky nebo výsledky testů SAT, ne vždy měří nadání každého důsledně.  Známky neměří pouze snahu nebo schopnosti jednotlivých studentů - jsou také ovlivněny mnoha faktory, které student nemůže ovlivnit, například kvalitou školy nebo přístupem ke zdrojům, jako jsou knihy nebo počítače.

Zde vstupuje do hry teorie sociálních konfliktů.  Teorie sociálních konfliktů pomáhá vysvětlit, jak může náš vzdělávací systém způsobovat a zároveň udržovat třídní rozdíly.  Ve Spojených státech existují velké třídní rozdíly v dosaženém vzdělání.  Zatímco 83 % studentů z rodin s vysokými příjmy se po střední škole zapíše na vysokou školu, u studentů s nízkými příjmy je to pouze 63 %.  Proč tedy tyto rozdíly?  Jedním z důvodů je, že bohatší děti žijí ve čtvrtích s vyššími příjmy, které financují kvalitnější školy.  Díky tomu je snazší dostat se na vysokou školu.  V USA se financování škol určuje na místní úrovni - a když říkám místní, myslím tím velmi místní.  Město nebo obec, ve které člověk žije, určuje financování školského systému.  Federální a státní vláda sice poskytují školským obvodům určitou podporu, ale většina peněz pochází z místních daní z nemovitostí - to znamená, že školy ve městech s dražšími domy a lépe vydělávajícími obyvateli mají více prostředků.  Například okres Fairfax ve Virginii, jeden z nejbohatších okresů v USA, vydal v roce 2016 na jednoho studenta 13 700 dolarů.

Srovnejte to s výdaji některých nejchudších okresů v zemi - například Scott County v Mississippi vydává o něco více než polovinu této částky, 7 900 dolarů na studenta.  Není překvapením, že školy v bohatších komunitách poskytují v průměru lepší vzdělání než školy v chudších komunitách.  Větší finanční prostředky na školu umožňují školám zaměstnávat lepší učitele, nakupovat více a kvalitnějších pomůcek, nabízet širší škálu předmětů a zajišťovat mimoškolní aktivity.  A tyto rozdíly v kvalitě škol se promítají do rozdílů ve výsledcích žáků. Víme to díky výzkumům, jako je nedávná studie amerických ekonomů Kiraba Jacksona, Ruckera Johnsona a Claudie Persico, která to ukázala na přirozeném experimentu - soudem nařízené reformě financování škol.  Zjistili, že zvýšení úrovně financování škol o 10 % bylo spojeno s tím, že studenti v dospělosti dosahovali o 7 % vyšších příjmů.  A to je jen jedna z mnoha studií, které ukazují, že přístup ke kvalitnějším a lépe financovaným školám zvyšuje pravděpodobnost, že děti půjdou na vysokou školu.  Jsou tedy peníze řešením?  Stačí, když dáme školám více peněz, aby se odstranily třídní rozdíly v dosaženém vzdělání?  Ano i ne.  Financování škol - nebo jeho nedostatek - je součástí sociální nerovnosti, kterou vidíme v americkém vzdělávacím systému.

Existuje však spousta školských obvodů, které již nyní vynakládají na jednoho žáka hodně peněz, a přesto se snaží zlepšit výsledky svých žáků.  Proč tomu tak je?  Možná si vzpomínáte na práci francouzského sociologa Pierra Bourdieua o kulturním kapitálu z našeho dílu o socializaci před několika měsíci.  Kulturní kapitál je cenná kulturní znalost a zkušenost, která se může promítnout do forem ekonomického a sociálního kapitálu.  I kdyby bylo financování škol všude stejné, žáci, jejichž rodiče mají čas, peníze a znalosti na podporu vzdělávání v domácnosti, budou mít náskok před žáky, jejichž rodiče nemají čas nebo prostředky na předávání kulturního kapitálu.

Například rodiče s vyššími příjmy svým dětem častěji čtou a tráví více času interakcí s dětmi, a to i ve velmi nízkém věku - což vede k tomu, že děti vstupují do školy s bohatší slovní zásobou a lepšími gramotnostními dovednostmi než jejich méně majetní vrstevníci.  Ve věku tří let mají děti profesionálů o 50 % větší slovník než děti z dělnických rodin.  Děti z různých tříd jsou také vystaveny různým očekáváním ohledně toho, jakou cestou se bude ubírat jejich život.  Pokud vyrůstáte ve čtvrti vyšší střední třídy, kde mají vaši rodiče a rodiče všech vašich kamarádů vysokoškolské vzdělání, je mnohem pravděpodobnější, že budete také studovat vysokou školu - a podle toho se budete připravovat.  Vzpomínáte na sebenaplňující se proroctví z minulého dílu?  Tohle je jeden ze způsobů, jak to funguje.  Ale u lidí, jejichž rodiče na vysokou školu nechodili, mohou být očekávání ohledně studia na vysoké škole nižší.

Může být také mnohem těžší zorientovat se v přihláškách na vysokou školu, pochopit, jak funguje systém finanční pomoci, nebo se zapsat do kurzů, což jsou všechno výrazné překážky účasti na vysoké škole.  Tyto specializované znalosti jsou formou kulturního kapitálu.  Školy a rodiny tak bohužel často společně reprodukují sociální nerovnost - děti s rodiči, kteří mají více času nebo peněz na to, aby se doma věnovali vzdělávání, jsou zároveň dětmi, u nichž je největší pravděpodobnost, že budou navštěvovat dobře financované a kvalitní školy.  A americký vzdělávací systém nepřispívá pouze k třídním rozdílům ve výsledcích vzdělávání.  V USA také pozorujeme přetrvávající rozdíly ve výsledcích podle rasy, které jsou ještě zhoršovány prvky našeho vzdělávacího systému, jež zvýhodňují bílé studenty.  Již dříve jsme hovořili o roli, kterou historické vzorce segregace sehrály při utváření čtvrtí, v nichž vyrůstají děti menšin.  Například černošské děti častěji žijí ve čtvrtích s nižšími příjmy, které mají tendenci mít horší školy kvůli tomu, jak jsou školy podporovány z místních daní.

To je skutečná strukturální nevýhoda.  Teoretici sociálních konfliktů však poukazují na další, méně známé způsoby, jakými náš vzdělávací systém zvýhodňuje bílé studenty oproti studentům z menšin, zejména černošským a hispánským.  Zaprvé, většina učitelů a školských správců jsou běloši - což má důležité důsledky jak pro učební osnovy, které se studenti ve školách učí, tak pro způsob hodnocení studentů.  Nedávná studie na celostátním reprezentativním vzorku amerických studentů zjistila, že černošští studenti se stejnými výsledky ve standardizovaných testech jako jejich bílí spolužáci měli menší pravděpodobnost, že budou nominováni do programů pro nadané, pokud měli učitele, který nebyl černoch.  Toto zkreslení však neexistovalo u studentů, kteří měli černošského učitele.  Jedná se o příklad sledování, kdy školy zařazují žáky do různých typů vzdělávacích programů.  Ačkoli má sledování pomáhat učitelům uspokojovat potřeby různých studentů, často ve výsledku prohlubuje existující nerovnosti.  Bílí a asijští studenti jsou častěji vybíráni do tříd s vyznamenáním nebo AP než černí a hispánští studenti - což pak přispívá k rasovým rozdílům v účasti na vysoké škole.  To, kdo je vybrán do přípravných tříd na vysokou školu a kdo je zařazen do odborných tříd, často nesouvisí jen se studijními schopnostmi, ale i s tím, jak učitelé vnímají chování žáka.

**Jak se kázeň ve třídě negativně projevuje zejména u studentů z menšin.** Ve třídě se od žáků očekává určité chování.  Sedět v lavici. Zvedněte ruku.  Rychle a tiše dokončete úkoly.  Ačkoli se to může zdát jednoduché, když jste dospělý, pro malé děti jsou tyto úkoly často obtížné, ale porušení těchto pravidel může mít velké následky.  U žáků z menšin, zejména černošských a latinskoamerických chlapců, je mnohem větší pravděpodobnost, že budou za tyto drobné přestupky ve třídě potrestáni, což často vede k vyloučení ze školy nebo vyloučení ze školy.  Černošští studenti jsou vyloučeni třikrát častěji než jejich bílí spolužáci.  A pokud jste suspendováni nebo vyloučeni, ve třídě se neučíte.  Vyšší riziko vyloučení a vyloučení ze školy také vystavuje menšinové studenty vyššímu riziku špatného prospěchu ve škole a přispívá k vyššímu počtu případů předčasného ukončení studia.  To má v konečném důsledku vliv na jejich vyhlídky na zaměstnání, a tedy i na jejich postavení ve třídě.  Pobyt ve škole však také chrání děti před ulicí.  Děti, které jsou vyloučeny nebo vyloučeny ze školy, se častěji zapojují do rizikového chování, jako je užívání drog nebo jiné kriminální chování.  To přispívá k takzvanému přechodu ze školy do vězení.  Jedná se o neformální "sledování" žáků, které kriminalizuje deviantní chování ve školách, a to i drobné kázeňské přestupky, jako je odmlouvání učitelům.  V případě menšinových studentů školy častěji eskalují kázeňské problémy do systému soudnictví pro mladistvé, čímž se studenti dostávají do kontaktu se systémem trestního soudnictví již v raném věku.

Dalším způsobem, jak jsou menšinoví studenti zařazováni do horších studijních skupin, jsou výsledky standardizovaných testů.  Standardizované testy jsou předmětem velkých sporů kvůli obavám, že učitelé "učí podle testu" a nevyučují kompletní a široké učební osnovy.  A většina standardizovaných testů je vytvářena a testována na dominantní skupině společnosti - bílé střední třídě.  Kritici standardizovaných testů často uvádějí kulturní předsudky jako jeden z důvodů, proč vidíme rozdíly ve výsledcích testů napříč rasami a třídami.  Federální požadavky na financování škol zavedené zákonem No Child Left Behind z roku 2001 také mohou vytvářet určité zvrácené pobídky pro to, jak školy klasifikují své žáky.  Aby školy nadále dostávaly federální financování, musí mít určité procento žáků, kteří projdou národním hodnocením.  Žáci však mohou být od těchto testů osvobozeni, pokud jsou klasifikováni jako zdravotně postižení - což může vést k tomu, že školy označují okrajové žáky za studenty s poruchami učení, aby si udržely procento úspěšnosti, které potřebují k získání finančních prostředků.  To je důležité, protože, jak jsme o tom hovořili minulý týden, nálepky, které školy studentům dávají, se často mění v sebenaplňující se proroctví.

U okrajového žáka, který je udržován v běžném testování, může být větší pravděpodobnost, že učitelé budou věnovat čas a prostředky na jeho zlepšení, než u žáka, který je označen jako žák s poruchami učení.  Tento typ sledování je navíc častější u menšinových studentů, což může přispívat k rasovým rozdílům ve vzdělávacích výsledcích.  V širším měřítku může mít sledování dlouhodobé důsledky pro to, jaké příležitosti jsou studentům k dispozici, nebo pro volbu, kterou učiní v pozdějším životě.  Například u chlapců je větší pravděpodobnost, že budou sledováni ve vyšších třídách matematiky, než u dívek.  To přispívá k tomu, že se méně žen věnuje profesím náročným na matematiku, jako je ekonomie nebo inženýrství - což jsou shodou okolností jedny z nejlépe placených profesí, což znamená, že sledování přispívá k rozdílům v odměňování žen a mužů.  Nakonec jsou vzdělávací systémy založeny na předsudcích společnosti, v níž jsou vybudovány - a přestože náš školský systém dělá mnoho dobrého, teoretici sociálních konfliktů poukazují na to, že jeho strukturální prvky - od daní přes kulturní kapitál až po standardizované testování - mohou znevýhodňovat menšiny způsobem, který může udržovat vzorce sociální nerovnosti.

Dnes jsme se zabývali několika z těchto sociálních nerovností v americkém vzdělávacím systému a pomocí teorie sociálních konfliktů jsme zkoumali, jak se náš systém odchyluje od meritokracie.  Diskutovali jsme o tom, jak se financování škol a jejich kvalita liší podle příjmů.  Poté jsme se zabývali tím, jak kulturní kapitál a rodina, ve které vyrůstáte, ovlivňují vaše vzdělávací zkušenosti.  Nakonec jsme použili teorii rasového konfliktu, abychom pochopili, jak americký školský systém znevýhodňuje menšinové studenty prostřednictvím praktik, jako je sledování, disciplinární předsudky a standardizované testování.