Harriet Martineau a genderový konflikt

*Kde jsou moje dámy? Vážně, strávili jsme spoustu času učením se o počátcích sociologie a všichni zakladatelé, o kterých jsme dosud mluvili, byli muži. To proto, že když se sociologie stávala akademickou disciplínou, ženy neměly stejný přístup ke vzdělání. Ve skutečnosti bylo v 19. století považováno za nevhodné, aby ženy psaly články a přednášely na veřejnosti. A to platilo po celá desetiletí, přičemž některé z nejlepších univerzit neumožňovaly ženám studovat až do 70. let 20. století. Což je na nic. Ale také to vyvolává důležitou otázku: Proč se s ženami a muži zachází jinak? Na tuto otázku mohou odpovědět sociologové! Nebo se o to alespoň můžeme pokusit. Teorie genderových konfliktů aplikuje principy teorie konfliktů na vztahy mezi pohlavími. Konkrétně se zabývá tím, jak sociální struktury udržují genderové nerovnosti. Nuže, funkcionalistický přístup historicky zastával názor, že genderové nerovnosti jsou přirozeným důsledkem toho, že každé pohlaví se ujímá úkolů, pro které se nejlépe hodí. Mnoho moderních sociologů však tento názor nesdílí. Ekonomické a politické mocenské struktury, které posilují tradiční genderové role, často způsobují více dysfunkcí než funkcí. Omezování přístupu ke vzdělání podle pohlaví je skvělým příkladem této dysfunkce: Odepření přístupu žen ke kvalitnímu vzdělání zhoršuje naši společnost tím, že zmaří potenciál poloviny světa! Sociologické poznání společnosti by nebylo úplné bez žen a feministek, které zahájily konverzaci o genderu jako akademickém oboru. První zastávka: zapomenutá zakladatelka sociologie Harriet Martineauová.*

Harriet Martineauová byla první socioložka, která se narodila v roce 1802 v Anglii. Na rozdíl od Marxe, Durkheima nebo Webera, kteří jsou oslavováni jako praotcové sociologie a jejich teoriím jsou věnovány celé kapitoly, Martineauová obvykle dostane v učebnici nanejvýš pár vět. Martineauová začínala jako něco na způsob rychlokurzu své doby - přinášela výzkum masám ve snadno stravitelných soustech. Napsala sérii bestsellerů nazvanou Ilustrace k politické ekonomii, v níž pomocí bajek a literárního stylu psaní přiblížila široké veřejnosti ekonomické principy Adama Smithe. Byla oblíbená u mnoha předních intelektuálů té doby. Dokonce i královna Viktorie, která si Martineauovou oblíbila natolik, že ji pozvala na svou korunovaci. Ale to byl jen začátek. Martineauová odjela do Spojených států a dva roky cestovala po zemi a pozorovala společenské zvyklosti. Jezdila ze severu na jih, z malých měst do Washingtonu, účastnila se zasedání Kongresu, zasedání Nejvyššího soudu a setkání s prezidentem Madisonem. Své postřehy pak zachytila ve dvou knihách, Society in America a How to Observe Morals and Manners. První z nich byl soubor tří svazků, v nichž byly uvedeny zásady, které Američané vyznávali, jako je demokracie, spravedlnost a svoboda. Poté zdokumentovala společenské vzorce, které v Americe pozorovala, a konfrontovala hodnoty, které si Američané mysleli, že vyznávají, s hodnotami, které byly skutečně zakotveny v jejich ekonomických a politických systémech. Martineauová ve svých pozorováních mimo jiné poprvé akademicky sledovala americké genderové role a velkou část třetího svazku věnovala studiu manželství, ženských povolání a zdraví žen.

Navzdory názvu její druhé knihy - How to Observe Morals and Manners (Jak dodržovat morálku a mravy) - se nejednalo o příručku etikety. Bylo to pojednání o metodologii výzkumu, které popisovalo, jak provádět mezikulturní studie morálky a morálního chování. Martineauová hovořila o rozhovorech, výběru vzorků, zkreslení pozorování, problému zobecňování z jednotlivců na celou společnost - o mnoha charakteristických rysech moderního výzkumu. Psala o třídách, náboženství, sebevraždách, nacionalismu, domácím životě, pohlaví, kriminalitě, zdraví - a to vše ještě před Marxem, Durkheimem a Weberem. A její anglické překlady Comtova díla o pozitivistické sociologii byly tak dobré, že jí to řekl sám Comte: "Jsem si jist, že vaše jméno bude spojeno s mým." Ale Comte se samozřejmě mýlil. Brzy po její smrti bylo dílo Martineauové zapomenuto. Teprve v sedmdesátých letech 20. století, kdy se k jejímu dílu začaly vracet feministické badatelky, si začaly uvědomovat plný rozsah jejího vlivu na sociologii. Přesně tak, feministické vědkyně. Vím, že pro mnoho lidí je feminismus zatížený pojem. A já se chci ujistit, že si ujasníme historický a sociologický kontext feminismu, jak ho zde používám. Zde definujeme feminismus jako podporu sociální rovnosti mezi pohlavími. To je v opozici k patriarchátu, formě společenského uspořádání, v němž institucionálním strukturám, jako je přístup k politické moci, majetková práva a povolání, dominují muži. Feminismus tedy není spojován pouze s aktivismem, ale je to také vědecký termín. Feministická teorie je jednou z myšlenkových škol v oblasti studia genderu. A v průběhu času feminismus prošel mnoha různými formami, často řazenými do vln. Pojďme se podívat na tzv. první vlnu feminismu.

V 19. a na počátku 20. století se první vlna feminismu zaměřila na volební právo žen - neboli právo volit - a další právní nerovnosti. To proto, že v 19. století veškerý majetek a peníze, které žena měla, právně patřily jejímu manželovi. Představte si to. Nemohla si vydělat vlastní plat, nemohla vlastnit půdu, nemohla napsat závěť. A navíc nemůžete volit, což trochu ztěžuje možnost tyto věci změnit. Právě tyto problémy byly podnětem k zahájení Hnutí za práva žen, které začalo setkáním 300 stejně smýšlejících žen - a několika mužů - v Seneca Falls ve státě New York v roce 1848. Setkání zorganizovaly první feministky Elizabeth Cady Stantonová a Lucretia Mottová, aby předložily manifest o právech žen, který se stal známým jako Deklarace citů. Toto shromáždění bylo jiskrou, která odstartovala hnutí za volební právo žen ve Spojených státech. Trvalo mnoho let aktivistické činnosti - soudních procesů, projevů, protestů a hladovek - než ženy v roce 1920 konečně získaly volební právo.

První vlna feminismu se netýkala pouze právních otázek. Bylo to také místo, kde se poprvé objevilo mnoho myšlenek o společenských rolích pohlaví. Například Charlotte Perkins Gilmanová. Možná ji znáte jako autorku povídky "Žlutá tapeta". Byla však také socioložkou a sociální aktivistkou. Na počátku 20. století publikovala články a knihy o společenských předpokladech týkajících se pohlaví, přičemž se zaměřovala na manželství, rození dětí a předpokládanou roli žen jako hospodyněk a mužů jako živitelů rodiny. Napsala: "Ženský rozum neexistuje. Mozek není orgánem pohlaví. Stejně tak bychom mohli mluvit o ženských játrech." Všimněte si, jak to formulovala - mozek není pohlavní orgán. Pohlaví se vztahuje k biologickým rozdílům mezi ženami, muži a intersexuálními jedinci. Pohlaví však odkazuje na osobnostní rysy a sociální role, které společnost různým pohlavím přisuzuje. Přemýšlejte o tom takto: Chovají se muži a ženy ve všech kulturách a obdobích stejně? Pokud by pohlaví vzniklo pouze na základě biologických rozdílů mezi muži a ženami, očekávali bychom, že všechny kultury definují ženskost a mužskost stejným způsobem. Ale není tomu tak.

Od prací antropoložky Margaret Meadové ve 30. letech 20. století až po dnešní výzkumy ekonomů Uriho Gneezyho a Johna Lista vědci zjistili, že se genderové role v jednotlivých společnostech a v průběhu času mění. A tato myšlenka - myšlenka, že gender má společenský původ - se stala základem druhé vlny feminismu. Knihy jako Druhé pohlaví od Simone de Beauvoirové a Ženská mystika od Betty Friedanové polemizovaly s myšlenkou, že ženy jsou méněcenné pohlaví, které by se mělo smířit s péčí o děti a domácnost. Druhá vlna feminismu se zaměřila na zapojení žen do pracovního procesu, rovné odměňování, reprodukční práva, sexuální násilí, rovnost ve vzdělávání a rozvody. Byla to éra hlavy IX, legalizace antikoncepce a potratů, zákonů o rozvodech bez zavinění a zákona o rovném odměňování. Byla to však také éra rozdělení feministického hnutí, kdy mnohé ženy ve vedoucích pozicích měly pocit, že se zaměřují na otázky, které se nejvíce týkají bílých žen z vyšší střední třídy.

Tyto rozpory vedly k tzv. třetí vlně feminismu, která začala v 90. letech 20. století a zaměřila se na rozšíření definice feminismu tak, aby zahrnovala otázky rasy, třídy, sexuality a dalších forem znevýhodnění. Myšlenky vyvolané třetí vlnou pěkně reprezentuje autorka a feministka bell hooks: Ve své knize Ain't I a Woman (Nejsem žena) hooksová píše: "Proces začíná tím, že jednotlivé ženy přijmou fakt, že americké ženy jsou bez výjimky socializovány k rasismu, třídnímu chování a sexismu v různé míře ....". To je těžké tvrzení. Většina lidí o sobě nepřemýšlí jako o rasistech nebo sexistech. Ale jednou ze základních myšlenek třetí vlny feminismu je uznání mocenských struktur, které vytvářejí nerovnost napříč pohlavím, rasou, třídou a dalšími dimenzemi znevýhodnění. V současném feminismu se často používá termín, který jste možná nedávno slyšeli používat: intersekcionalita. Co je to tedy intersekcionalita? Když přidáte trochu teorie rasových konfliktů k teorii genderových konfliktů a trochu Marxových teorií o třídních konfliktech - získáte intersekcionalitu, analýzu toho, jak se rasa, třída a gender vzájemně ovlivňují a vytvářejí systémy znevýhodnění, které jsou na sobě závislé. Termín intersekcionalita zavedla teoretička rasové a genderové problematiky Kimberlé Williams Crenshaw. Napsala, že zkušenost černé ženy nelze pochopit jen tak, že pochopíme zkušenost černocha nebo zkušenost ženy nezávisle na sobě. Místo toho je třeba se podívat na to, jak se tyto identity prolínají. To, jak vy - ano, konkrétně vy - vnímáte společnost a sebe samu, bude zabaleno do identit, které máte.

Já jako cisgenderová bílá žena budu mít v důsledku svých vzájemně se prolínajících identit odlišnou zkušenost se světem. A pokud jde o naše chápání genderu v tomto společenském mixu, musíme poděkovat Harriet Martineauové, jejíž dílo bylo jedním z výchozích bodů, od nichž se odvíjely vlny feminismu. Dnes jsme se učili o Harriet Martineauové a teorii genderových konfliktů. Prozkoumali jsme také tři vlny feminismu a také intersekcionalitu.