Furcins fana

Unionen och imperiet är inte eviga.  Precis som med alla andra civilisationer så har de uppstått och kommer således någon dag att falla. En ledare vill att världen förblir, dess folk vill att den ska gå vidare. När folket svälter och ledaren lever flott så tänds de första eldarna. Ur askan av förändringens eldar reser sig nya kungadömen, imperier eller unioner och under historiens långa gång så har många av dessa revolutioner genomförts under Furcins Fana.

Fanan är beskriven som röd, med en klarvit brodyr i form av en eld. I målningar och andra avbildningar som går att finna runt om i Sanctera har den varit uppburen av allt ifrån spjut till trädgrenar. Om Furcin anser de som kämpar under gudars fana värdiga så fylls de av dess kraft. Tills att de uppfyllt sitt mål kommer de aldrig bli trötta, aldrig bli hungriga och varken vapen eller trolldom kan skada dem. Var och en ges styrkan av tio krigare och viljan av åter tio.

### **Vreden som gror ur bröstet**

*Hundratals år innan imperiet existerade ett kungadöme vid namn Celanda. Riket var inte stort till ytan men stor till befolkningen. Oproportionerligt så, rent utav. På deras ryggar byggdes en mäktig stad, och när ytan inte räckte till så beordrade monarken att staden skulle expandera på höjden och att rikets mur skulle höjas allt eftersom den pulserande bölden som var Celanda växte och växte.*

*Längst ner levde de fattigaste på vad än de bättre lottade och rika slängde ner från de långa broarna som formade ett spindelnätet över den svindlande staden.*

*Högst upp levde de rika på guld eller inflytande. Högst upp stod väldiga trädgårdar, och luften var alltid ren.*

*I enorma palats frossade de på allt det som förnekades de som bodde på marken. I de berg av sopor som formades på stadens botten grävdes tunnlar och grottor som bostäder,  och det var här som historia skulle komma att skrivas.*

*Celandas rikedom hade skapats igenom handel, men det som hade startat rikets växt var gruvorna som låg som ett ormbo under hela staden. Med piska och lovord om den ljus framtiden hade monarken tvingat folket att gräva jorden ihålig i jakt på dyrbara mineraler.  Efter att gruvorna sinat hade köpmännen tagit över.  Arbetskraft fanns det gott om, desperata för minsta lilla källa till mat. I skuggan bakom de enorma murarna förtvinades deras kroppar,  men i deras hjärtan grodde ilskan. I sopbergen och gruvorna började de unga,  som fortfarande hade kraft, att samlas och tala om vad som måste göras.*

*Ingen var argare än Granje. Hela hens familj hade arbetat i gruvorna, och sedermera som sopletare ute på berget. Ingen av dem hade levt att se sin femtionde födelsedag. Hade de inte dött av hungern så dog de på grund av levnadsförhållanden.  Sjukdom, brist på vatten och vila. Granje och hens vänner hade gång på gång ställt med oreda för de rika. De brukade råna köpmän, bryta sig in i apotek för mediciner och palatsen för mat. Mer än en gång hade Granje mött piskan, men för vår lag hade vreden bara cementerats hårdare.*

*Den här dagen hade allt gått i stöpet.*

*Tre av Granjes närmsta hade blivit hängda till döds och deras kroppar dinglade nu från broarna för alla att se. De skulle skäras ner, men enbart för att falla för broarna ner i havet av skräp. Allt eftersom det sura regnet började falla stod Granje och stirrade upp i väntan på att henoms vänner skulle återvända ner till dem så att de kunde begravas. Blodet dånade i hens öron, som en väldig trumma. Knogarna färgades vita när de krampaktigt knöts i den yttersta ilskan.*

*Åskan dånade och klockan i stadstornet ekade över staden. Den var många hundra meter upp, men ekot dånade hela vägen ner till sopberget. En kropp föll och träffade marken. Det var Mark. Tillsammans hade de grävt efter ved under vintrarna och hållit varandra varma med historier om livet utanför muren.*

*Åskan dånade igen, och tornets klocka gjorde sig än en gång hörd. En andra kropp föll. Det var Joiletta. Hon hade alltid vetat vad man skulle säga när allt var som värst. Undrar vad hon skulle ha sagt just nu.*

*Åskan dånade en tredje gång,  och tornklockans eko tycktes få alla regndroppar att vibrera. Den tredje kroppen föll. Marick. Granje ville inte tänka på Marick. Det gjorde för ont.*

*Styrkan flydde ur Granjes ben och hen föll ner på knä i regnet. Åskan dånade igen, ett väldigt muller som täckte det vrål av total smärta som nu flydde ur hens mun.  Med ögonen fyllda av tårar och vrede höjde Granje sina knutna nävar mot staden åvan. Hen kunde inte höra ljudet av varken åskan eller blodets trumma i öronen, det ända som Granje kunde höra var ljudet av en brand.*

*Med stapplande steg började hen bestiga sopberget. Nu hade en samling av de lokala börjat titta ut ur sina hål i marken, deras skjul och regnskydd. Granje nådde toppen av sopberget,  knöt åter nävarna och skrek utan ord mot staden.*

*Åskan löd, och det skarpa ljuset från en blixt bländade åskådarna.  När de återfått fattningen såg de med förfäran hur Granje stod i lågor på toppen av berget. Silluetten av den brinnande Granje greppade sig om bröstet, och från det drog den en fana som sken av själens vrede. Flammorna dog för att avslöja en Granje,  oskadd från eldens lågor. I sin hand höll hen Furcins fana, och innan dagen var slut skulle staden ligga i ruiner.*

### **Idag**

Vart Furcins fana finns idag är inte allmän kunskap.  Vissa tror att den förvaras i Noctanens högkvarter i Gulama, andra tror att den konfiskerats av Precati Curata i skräck för att den skulle användas mot dem. Precis som många andra av gudarnas verktyg verkar den inte visa sig förrns den verkligen behövs. För den troende Furcin dyrkaren är fanan ett tecken på förändring,  och många bär liknande fanor och vimplar i bältet för att stå redo att hälsa den Välkommen.