Andra världskriget

**Andra världskriget** var ett världsomspännande krig, som till att börja med fördes på två åtskilliga skådeplatser: i fjärran östern började det med Japans angrepp på Kina den 7 juli 1937 och i Europa med Tysklands angrepp på Polen 1 september 1939.

Andra världskriget utvecklade sig till ett sammanhängande globalt krig med Tysklands angrepp på Sovjetunionen den 22 juni 1941 och Japans angrepp på USA den 7 december 1941. Kriget avslutades med Tysklands kapitulation den 8 mars 1945 och Japans kapitulation den 15 augusti 1945. Alla världens stormakter och ett stort antal andra stater var deltagare i kriget.

## Orsaker och upptakt

Medan första världskrigets förlopp fortfarande är ett diskussionsämne i internationell historieforskning, är ansvarsplaceringen för andra världskriget utbrett entydlig: Kriget var ett resultat dels av Tysklands aggressiva utrikespolitik efter 1933, då det nationalsocialistiska partiet kom till makten med Adolf Hitler som rikskansler, dels av japansk expansionspolitik och militarism. Japans imperialistiska politik ledde från 1800-t. till annektering av Korea, Taiwan och år 1932 Manchuriet (Manchukuo).

Till skillnad från europeiska kolonialmakter industrialiserade Japan de självständiga områdena och saknade i stigande utsträckning energi- och råmaterialresurser; ytterligare expansion skulle lösa detta problem samt tillfredsställa japanska herrefolksföreställningar. För Tysklands vidkommande var förhållandet mellan ekonomiska och ideologiska motiv annorlunda. Versaillesfredens bestämmelser pålade landet stora krigsskadeersättningar, förbjöd det från att ha en modern här och satte landet i den svåra industri, tyskarna var stolta över, under kontroll.

Detta upplevde den tyska befolkningen som ödmjukande (se även dolkstötslegenden och Ockupationen av Ruhr 1923-25). Social oro och stora ekonomiska och politiska problem, särskilt i samband med Världskrisen från 1929, gav nationalsocialisterna vind i seglet; de lovade befolkningen att bryta "Versaillesdiktatet" och återskapa Tysklands stormaktsposition (se Tyskland - historia).

Adolf Hitlers vision var att skapa en klasslös folkgemenskap, som vilade på "rasrenhet" och ekonomisk autarki. Större delen av medelskikten och eliterna stödde dessa mål, och den upprustning, som var nödvändig för att realisera dem, lovade gott för ockupationen och det tyska affärslivet. Från nazisternas maktövertagande i januari 1933 satte regimen alla sin kraft på att verkliggöra dessa mål.

Motsvarande motiv och expansionsavsikter låg i Mussolinis italienska fascism.

Den aggressiva expansionspolitiken ledde Japan, Tyskland och Italien samman som politiskt allierade, från 1936/37 i Antikominternpakten och från 1940 i Tremaktspakten. Den siktade mot att säkra dem en dominerande position i varsitt område av världen, om nödvändigt vid krig. För Japan var målet att skapa ett japanskt behärskat imperium i Östasien; det tyska målet var att "germanisera" Central- och Östeuropa, tvinga det Europa in under tysk dominans och genomföra en etnisk "nyordning" på rasistisk basis, medan Italien hade ambitioner om att skapa ett Medelhavsimperium.

Det internationella systemet, som skapades efter första världskriget, sattes under press av de tre makternas aggressiva utrikespolitik: År 1931 angrep Japan Manchuriet och höll det som Manchukuo under sin kontroll; år 1933 bröt det nazistiska Tyskland ensidigt Versaillesfreden och frigjorde sig från de bindningar, den hade lagt på landets säkerhets- och utrikespolitik, och år 1935 inledde Italien ett krig mot Abessinien (nuv. Etiopien och Eritrea), som gav det kontroll med Afrikas horn (Italiensk-abessinska kriget). Japan och Tyskland lämnade Nationernas förbund år 1933, Italien år 1935, där det svaga kollektiva säkerhetssystemet i realiteten sattes ur kraft.

Från 1934 började Tyskland en massiv upprustning, och från 1936 blev dess ekonomi och militär riktad efter, att landet inom fyra år skulle kunna föra ett erövringskrig. Många böcker om andra världskriget har släppts genom åren. Enligt den nazistiska regimens tankesätt var första världskriget bara avbrutits, och det krig, som förberetts, var en annan akt i det drama, som genom nya krigiska erövringar skulle göra Tyskland till en världsmakt.

I 1937 la Hitler fram sina expansionsplaner för den tyska militärledningen, och år 1938 började dess expansion, efter att Österrike i mars inlemmats utan krig (se Anschluß). Västmakternas bekymrande över regimens avsiktes syntes avvärjade med Münchenavtalet i slutet av september 1938 (se även appeasement), som innebar, att Hitler under hot om krig fick fria händer att inlemma Sudetenlandet i oktober 1938 (se sudettyskar). Men efter att Slovakien den 14 mars 1939 deklarerat sig självständiga, ryckte tyska trupper in i resten av Tjeckoslovakien; Tjeckien ombildades till protektoratet Böhmen-Mähren, medan Slovakien blev en tysk lydstat.

Tyskland tog dessutom Memelområdet från Litauen. Dessa aggressionshandlingar fick i slutet av mars 1939 Storbritannien och Frankrike att ställa ut en garanti om stöd till Polen, vars territorium utpekades som nästa målet för den tyska expansionen. Italien besatte Albanien i april 1939 och ingick i maj Stålpakten med Tyskland.

Även Japan hade sedan 1931 genomlevt en militarisering av samhället, och i slutet av 1930-talet, då man var i krig mot Kina, befann landet sig under kontrollerad krigsekonomi.

Den internationella avrustningskonferensen i Genève var strandad år 1933; år 1935 återinförde Tyskland värnplikten, och från 1936 användes en stigande andel av statsbudgeten och BNP:n till militära ändamål, år 1939 knappt 70%. I Japan låg andelen från 1937 på över 70%. Men även stater som Frankrike och något senare Storbritannien ökade rustningsutgifterna.

## Kriget i Europa 1939-41

Kort tid efter annekteringen av det tjeckiska området satte Adolf Hitler igång planerna om ett angrepp mot Polen. I samband med att man ingick den tysk-sovjetiska icke-angreppspakten den 23 augusti 1939 och ett hemligt tilläggsprotokoll, som delade upp Östeuropa i en tysk och en sovjetisk intressesfär, menade han att han hade ryggen fri för ett angrepp på Polen och att ha satt Storbritannien och Frankrike under press.

Den 1/9 angrep Tyskland Polen. Storbritannien och Frankrike stod dock vid deras garanti till Polen och deklarerade den 3/9 krig mot Tyskland. Västmakterna inledde en sjöblockad mot Tyskland, som svarade igen med ett tyskt ubåts- och handelskrig mot allierade och neutrala skepp, Slaget om Atlanten. I fälttåget mot Polen använde tyskarna en ny offensiv strategi: blixtkriget. Målet var att realisera nazismens expansionsprogram i en situation, där Tyskland ekonomiskt egentlig inte var starka nog för det, och inte minst slippa ett slitsamt territorialt ställningskrig som första världskriget. Blixtkrigsstrategin visade sig effektiv.

På sex veckor bekämpade Tyskland Polen och besatte landets västliga och centrala del. Den 17/9 angrep Sovjetunionen Polen och inlemmade den östliga delen i förhållande till det hemliga tilläggsprotokollet. Stalin beordrade år 1940 avrättningar av stora delar av den polska officerskåren, Katynmassakern, som Sovjetunionen fram till 1990 försökte ge Tyskland ansvaret för.

Kriget mot Polen var den första etappen i den nazistiska regimens ansträngningar för att "etniskt rensa" Östeuropa och säkra det tyska folket *Lebensraum* (ty. 'plats att leva'). I oktober 1939 blev de västpolska områdena Wartheland och Västpreussen inlemmade i Tyska riket, medan resten av de tyskockuperade delarna blev ombildade till ett tyskt protektorat under SS jurisdiktion (Generalguvernementet).

Här var det enligt de tyska planerna avsikten att återbosätta stora delar av den polska befolkningen för att skaffa plats åt etniske tyskar, som genom århundraden hade bebott Östeuropa och i Sydtyrolen (se även folktyskar och nation). De polska judarna flyttades under brutala former till Generalguvernementet, där de "fram tills vidare" spärrades in i ghetton. Det lyckades dock till viss mån att flytta till sovjetiskt kontrollerade territorier.

Sovjetunionen ställde hösten 1939 en rad krav till de baltiska länderna och Finland. Finland, som inte vill möta dem, blev den 30 november 1939 angripet av Sovjetunionen (se Vinterkriget) och tvingades den 12 mars 1940 att avstå Karelska näset och andra områden. Tillsammans med den sovjetiska invasionen i de självständiga stater Estland, Lettland och Litauen i juni 1940 förde Vinterkriget Finland i armarna på Tyskland.

Kort efter att Polenfälttåget avslutats satte Hitler igång förberedelserna till ett angrepp mot Frankrike, som emellertid flera gånger sköts upp pga. dåligt väder. Under tiden invaderade tyska trupper Danmark och Norge den 9 april 1940 under föregivande av att man ville hindra en brittisk ockupation av Norge (se även Weserübung).

Danmark kapitulerade snabbt och bevarade fram tills befrielsen i maj 1945 sin formella suveränitet. Den av alla demokratiska partier stöttade regering (efter 29 augusti 1943 Departementschefstyret) samarbetade ekonomiskt och politiskt med ockupationsmakten (förhandlingspolitiken), men undgick danskt krigsdeltagande, bl.a. genom att tolerera värvning av danska frivilliga till SS, medan motståndsrörelsens illegala arbete i stigande grad kom att prägla offentlighetens och utlandets uppfattning av förhållandena (se Danmark (historie)).

Norge fortsatte däremot att ge väpnat motstånd. Kungen och regeringen flyttade till Nordnorge och vidare till London, där de satt som norsk exilregering ända till att kriget avslutats. I juni 1940 kapitulerade den norska hären, och det ockuperade Norge blev därefter ombildat till ett tyskkontrollerat rikskommissariat.

Samtidigt som Weserübung fortsattes förberedelserna till angreppet mot Frankrike. I det sista ögonblicket ändrade tyskarna angreppsplanen, således att det stridsvagnstunga huvudangreppet fördes i norr om den franska försvarslinjen, Maginotlinjen. Den 10 maj 1940 gick tyska trupper till angrepp mot Holland, Belgien, Luxemburg och Frankrike, och efter ett kort, våldsamt fälttåg gav först Holland och därefter Belgien upp, medan exilregeringar etablerade sig i London, där den holländska drottningen också hade flytt.

Kort efter intog tyskarna Paris, och den 22 juni underskrev Frankrike och Tyskland ett vapenstilleståndsavtal, som i verkligheten var en fransk kapitulation, i samma järnvägsvagn i Compiègne, som hade varit ramen för vapenstilleståndsavtalet i november 1918.

Frankrike delades in i ett större, tyskockuperat område i väst och norr, där Alsace-Lorraine kort efter de facto blev inlemmat i Tyskland, och ett mindre, "fritt" Frankrike mot sydöst lett av marskalk Pétain i nära samarbete med Tyskland (se Vichystyret). Holland blev civilt regerat som rikskommissariat, medan Belgien och den tyskockuperade delen av Frankrike förblev under tyskt militärstyre. Segern och revanschen över Frankrike firades med en stor militärparad i Berlin den 6 juli 1940. Först detta datum gick Italien aktivt in i kriget på tysk sida.

I Berlin förväntade man sig att Storbritannien därefter skulle få sluta fred och ingå ett avtal med Tyskland. Men den brittiska regeringen, från maj 1940 ledd av premiärminister Winston Churchill, beslutade sig efter kort tids tvekan att vidareföra kriget.

Från mitten av juni riktade Tyskland talrika luftangrepp mot de brittiska öarna för att förbereda en invasion (kodnamn Operation Seelöwe). Från augusti fram till mitten av september 1940 utkämpades slaget om England. Då det visserligen gick bra för Royal Air Force att försvara luftrummet, blev den tyska landningsoperationen i september uppskjuten på obestämd tid och i verkligheten gavs den upp. Det tyska luftkriget mot England var det första exemplet på ett krig, som primärt riktade sig mot civila mål. London och andra brittiska städer utsattes för massiva bombangrepp; bl.a. blev Coventry nästan utplånat (se Blitzen).

Britterna svarade igen i slutet av augusti 1940 med att genomföra det första luftangreppet mot Berlin, som dock var av mer psykologisk betydelse. Luftslaget stod de bägge parterna dyrt, men Storbritannien stöddes med försörjning av USA, som ledde en partisk neutralitetspolitik, och som från november 1940 i växande omfattning hjälpte britterna, från 1941 som de facto allierade.

## Tysklands krig mot Sovjetunionen

Hos Adolf Hitler var att besegra Storbritannien inte prio nummer ett, trots att den tysk-sovjetiska icke-angreppspakten från 1939 var hans väsentliga krigsmål, nämligen erövringskriget mot Sovjetunionen att "krossa den judiska bolsjevismen", som det hette i nazistisk propaganda, och att säkra sig landområden (*Lebensraum*) och råvaruresurser. I december 1940 sattes förberedelserna till storangreppet i gång (Barbarossaplanen).

Hitlers order om härledning under våren 1941 om, att kriget mot Sovjetunionen skulle föras som en krigsslut utan hänsyn till folkrättsliga regler, och att tillfångatagna politiska officerare snart skulle komma att likvideras (Kommissarieordern), väckte inte odelat begeistring i den tyska generalstaben, men framkallade dock heller inte något motstånd. Målsättningen om att expandera långt in i Ryssland och "civilisera" ett land, som tyskar sedan senmedeltiden hade uppfattat som primitivt och hotande, låg i förlängningen med första världskrigets tyska krigsmål och hade officerskårens fulla tilltro.

Innan Operation Barbarossa kunde sättas i gång tvingades Tyskland att genomföra ett fälttåg på Balkan för att komma och hjälpa sina italienska allierade, vars erövringskrig hade stått stilla. I april 1941 angrep Tyskland Jugoslavien och Grekland och besegrade de två länderna inom loppet av kort tid.

Den grekiske kungen och regeringen gick i exil i Egypten, och Grekland blev efter att ha tilldelat territorium till Bulgarien och Albanien indelat i tyska och italienska ockupationszoner under tyskt överkommando. Jugoslaviens kung och regering gick i brittisk exil, och landet blev efter upprättandet av en tysk lydstat i Kroatien delat mellan Tyskland, Italien, Ungern och Bulgarien.

Den 22 juni 1941 inledde Tyskland stöttade av Finland, Italien, Rumänien och Ungern det planerade storoffensivet mot Sovjetunionen. En arméstyrka på knappt 3,5 mio. soldater stödda av flyg och stridsvagnar överskred gränsen och ryckte snabbt fram. Bakom dem följde de så kallade insatsgrupperna, vars uppgift var att döda kommunister och judar. Det sovjetiska försvaret, som hade försvagats av stalinismens utrensningar, bröt delvis samman, så att den tyska hären i stora inringningsslag skulle kunna tillfångata miljontals sovjetsoldater, som i stora tal svälte ihjäl i krigsfångelägren.

Den sovjetiska hären drog sig taktiskt tillbaka, men stod över tyskarna i ständigt nya slag. Det lyckade Stalinregimen med genom att stabilisera situationen och dra fördel av tyskarnas växande kommunikationssvårigheter i ett vidsträckt område med svagt utvecklad infrastruktur. Under 1941 ockuperade den tyska hären enorma landområden; i september blev Leningrad (nuv. Sankt Petersburg) omringat, och en belägring inleddes, som skulle komma att vara i 872 dagar, från 8 september 1941 till 27 januari 1944.

Men offensivet förlorade snabbt fart, och i december var tyskarna tvungna att stoppa framstegen mot Moskva endast knappt 30 km från staden; Sovjetunionen hade gjort överraskande ansträngningar för att innan årsskiftet driva tillbaka dem 250 km i ett motoffensiv, som endast lät sig stoppas under stora förluster. Ställningskriget, den tyska ledningen hade försökt att undgå, blev en realitet, och det blev den hårda vinterkylan med temperaturer ned till 40 minusgrader och epidemier som följd av dålig hygien, som krävde de största dödsoffren, inga stridshandlingar.

De nazistiska ledarna hade optimistiskt räknat med, att Sovjetunionen skulle besegras inom sex veckor, och då det i juli 1941 ännu såg gynnsamt ut, blev Generalplan Ost utarbetad. Enligt den jobbade SS-ledaren Heinrich Himmler med att förflytta ca. 30 mio. ryssar från västra Ryssland, så att detta område skulle kunna göras färdigt för germanisering och tysk kolonisering.

Den 31 juli fick Reinhard Heydrich i uppdrag att utarbeta organisatoriska planer till en "slutlig lösning för den judiska frågan". Med sikte på en tidig seger var naziregimen redo att lösa andra problem, som naziledningen menade hotade de tyska folket.

Att sovjetfälttåget slog fel, och att den tyska militärmaskinen, som hade verkat oövervinnerlig, hade bromsats, utlöste en kris i den nazistiska regimen, som förstärktes av USA:s inträdande i kriget den 7 december 1941. Fort som attan ryckte den tyska befolkningen och den ekonomiska och militära eliten om führern. Krigsekonomin omorganiserades för ett långvarigt uppslitningskrig, och ett gigantiskt program för ett förintande av de ockuperade länderna och utnyttjande av tvångs- och slavarbetare igångsattes (se Albert Speer och Fritz Sauckel).

Samtidigt som angreppet på Sovjetunionen drog Tyskland, med stöd av lokala kollaboratörer, igång ett utrotningskrig mot Sovjetunionens judiska befolkning, och under vintern 1941-42 utvidgades massmorden till att omfatta judar i hela det tyskkontrollerade Europa och till att försiggå med giftgas i nyinrättade utrotningsläger i det tidigare Polen. Kriget användes som en täckmantel för folkmordet, som kostade ca. 6 mio. judar livet (se förintelsen och Den slutgiltiga lösningen).

Ställningen på östfronten höll i sig ända fram till att tyskarna våren 1942 iscensatte ett nytt offensiv. Som följd av de stora tyska förlusterna koncentrerades den om det sydliga, ukrainska frontavsnittet, som tyskarna stödde fram till Kaukasus i hopp om att erövra de viktigaste oljefälten. Under sommaren 1942 nådde tyskkontrollerade området i Europa sin största utsträckning, men utan att de ställda krigsmålen blev uppnådda. I september började slaget om den strategiskt viktiga staden Stalingrad (nuv. *Volgograd*).

Det varande ända fram till januari 1943, då de omringade tyska, italienska, ungerska och rumänska trupperna övergav sig. Slaget vid Stalingrad blev en vändpunkt i kriget, inte i första hand militärt, men politiskt och psykologiskt. Det markerade att krigslyckan hade vänt, och att Tyskland var tvunget in i defensiven. I de tyskockuperade områdena medförde det tyska nederlaget växande motstånd mot ockupationsmakten.

I Tyskland försökte propagandaminister Joseph Goebbels med parollen om totalt krig att mana det tyska folket till ett samlat och beslutsamt motstånd, men tron på seger och tilliten till Hitler hade minskat fatalt, utan att det uppstod något betydande motstånd. Sovjetunionens prestige och position bland de allierade länderna stärktes avsevärt, och de västallierade förstärkte förberedelserna till en invasion på den europeiska kontinenten, inte minst med avsikt på maktfördelningen efter krigets avslut.

Det tyska angreppet på Sovjetunionen i juni 1941 hade lett till bildandet av Anti-Hitlerkoalitionen, en ad hoc-allians först mellan Storbritannien och Sovjetunionen, möjliggjort tillfällig överträdelse av de politiska och ideologiska motsättningarna mellan de två länderna. Den 12 juli 1941 ingick de ett ömsesidigt biståndstraktat, som betydde, att Sovjetunionen fick brittiskt och amerikanskt bistånd och från november 1941 tillika även omfattade av den amerikanska lagen om lån och uthyrning av militär utstyrsel (Lend-Lease Act). USA:s ingång i kriget och i den allierade koalition i december 1941 gav denna ett globalt sikte.

## Krigsskådeplatserna i Afrika och Asien

*Ökenkriget i Nordafrika*. Från sin koloni Libyen angrep Italien den 13 september 1940 den brittiska kolonin Egypten, men blev snabbt tillbakadragna. Efter att den italienska hären efter slagen vid Tobruk och Benghazi i januari-februari 1941 var närmast utraderade, och stora delar av Libyen under brittisk kontroll, landade tyska styrkor under Erwin Rommel i Nordafrika och inledde i april 1941 ett offensiv, därunder britterna tvingades tillbaka till Egypten.

Offensivet, som hade Suezkanalen som mål, stannades dock vid el-Alamein i juni 1942. Därefter började ett brittisk-amerikanskt motoffensiv, understött av en allierad invasion i Marocko och Algeriet (Operation Torch). I hårda strider blev de tyska och italienska trupperna tvungna till tillbakatåg till Tunisien, där de gav upp i maj 1943. Se Ökenkriget.

Från Abessinien erövrade italienarna i augusti 1940 Brittiska Somaliland (nu en del av Somalia), men ett efterföljande brittiskt offensiv från Aden och Kenya, som varade till november 1941, fördrev dem från hela Östafrika.

## Japans expansion och Stillahavskriget

Sedan 1937 hade det industrialiserade, men råvarufattiga Japan lett ett brutalt krig mot Kina (se kinesisk-japanska kriget) och fram till 1941 besatt stora delar av landet, inklusive huvudstaden Nanjing. År 1939 förlorade japanerna ett större gränsslag i Manchuriet mot Sovjetunionen och riktade därför sin vidare expansion mot syd för att undgå ytterligare konflikt med detta land, med vilket de i april 1941 ingick ett icke-angrepps-traktat. Under 1940-41 erövrades Franska Indokina; det utlöste ekonomiska sanktioner från områdets stora kolonialmakter, Storbritannien och Holland, samt från USA, som kontrollerade Filippinerna.

Pressade av oljeembargon förberedde sig Japan krig mot Storbritannien och Holland och försökte att förhindra amerikansk inblandning i de kommande fientligheterna. Efter att försöket på att uppnå ett avtal med USA slått fel, beslutade sig Japans militärregering att angripa både Storbritannien, Holland och USA i Östasien och Stillahavsområdet. Den 7 december 1941 företag Japan ett överraskningsangrepp på den amerikanska flottbasen Pearl Harbor på Hawaii och satte en stor del av den amerikanska stillahavsflottan i spillror.

Dagen efter deklarerade USA krig på Japan, och den 11 december deklarerade Japans allierade, Tyskland och Italien, krig mot USA. Härmed var kriget på allvar globalt. Axelmakterna Tyskland, Japan och Italien samt deras allierade stod över den världsomspännande alliansen, som med Storbritannien, Sovjetunionen och USA i spetsen till sist bestod av ca. 50 stater, av vilka några, t.ex. Argentina och Danmark, först anslöt sig under världskrigets sista månader.

Medan det tyska storoffensivet i Ryssland körde fast i slutet av 1941, hade Japans militära offensiv hastigt skaffat landet kontroll över stora områden som Thailand, Malaya, Burma, Singapore, Guam, Hongkong och en del av Filippinerna. År 1942 fortsatte den japanska expansionen med erövringen av stora delar av Holländska Indien (nuv. Indonesien) och Nya Guinea och hotade därmed de brittiska besittningarna Indien, Australien och Nya Zeeland.

Sommaren 1942 behärskade japanerna ett stridsområde med över 450 mio. invånare och viktiga ekonomiska resurser. Härefter gick de över till en defensiv strategi för att säkra och försvara det japanska imperiet mot amerikanska och brittiska angrepp.

Efter Slaget vid Midway i juni 1942, där amerikanerna tillfogade japanerna ett allvarlig nederlag, inträffade en vändpunkt i Stillahavskriget, och USA inledde ett offensiv efter en strategi, där genom erövring av ö efter ö skulle föra dem stadigt tätare i det japanska riket; de blodiga slag på och vid Guadalcanal i Salomonöarna 1942-43 var denna krigsfas början. På det asiatiska fastlandet inledde brittiska styrker ungefär samtidigt ett landsoffensiv inne i Burma.

## De allierades offensiv 1943-44

De västallierade hade i januari 1942, bl.a. av hänsyn till Sovjetunionens försvarsstrid, bekräftat den fastlagda krigsstrategin, som löd "Germany first". Ett tyskt nederlag förväntades också föra med sig Japan. De tvekade emellertid att uppfylla Stalins krav om att öppna "den andra fronten" i Europa.

Efter de tysk-italienska styrkornas kapitulation i Tunisien i maj 1943 var de västallierade redo att gå i land på den europeiska kontinenten och öppna en ny front mot Tyskland och axelmakterna.

Från 1943 upptrappade de luftbombningarna av Tyskland. De huvudsakliga brittiska nattangreppet fick kompanjonskap av intensiva amerikanska dagbombningar av fabriker, infrastrukturanläggningar och större städer, men även om de materiella skadorna och de civila förlusterna var stora, lyckades det bara i begränsad utsträckning att försvaga den tyska moralen. Städer som Köln, Berlin och Bremen utsattes för massiva luftangrepp.

En serie bombningar av Hamburg i juli-augusti 1943 framkallade en eldstorm liksom den, som närmast utraderade Dresden i februari 1945, även om denna stad var utan militär och industriell betydelse; av samma anledning hade ett stort antal flyktingar sökt läger i Dresden, efter att angreppet ägt rum.

Det tyska motdraget till luftbombningarna var utvecklingen av krigshistoriens första korsmissiler och långdistansraketer, V1 och V2 (ty. Vergeltungswaffe 'motåtgärdsvapen'). De var först 1944 klara att bli serieproducerade och användes i synnerhet mot mål i England och Belgien.

Ovanpå det tyska sammanbrottet vid Stalingrad ryckte den röda armén fram på östfronten. Den tyska militärledningen försökte med ett främjande mot Kurskområdet, där krigets största stridsvagnsslag ägt rum i juli 1943, förgäves att bromsa den ryska frammarschen.

Efter att de västallierade den 10 juli 1943 gick i land på Sicilien, tog utvecklingen i Italien fart. Den 25/7 blev Mussolini avsatt vid en kupp och fängslades, varefter marskalk Badoglio övertog regeringsmakten med det mål att få ingått ett vapenstillestånd. Den offentliggjordes den 8/9, samtidigt som Italien officiellt bröt med Axelalliansen och trädde över till de allierades sida.

Som svar ockuperade tyskarna Rom, som i augusti deklarerades som en öppen stad, förutom hela den norra delen av landet. Här upprättades ett fascistiskt styre (Salòrepubliken) under Mussolini, som tyska kommandoenheter under tiden hade befriat.

Den italienska härens soldater och officerare deporterades till tvångsarbete i Tyskland. Med nya defensiva ställningar höll tyskarna på att stoppa den allierade frammarschen, som bl.a. företogs av nyzeeländska, indiska och exilpolska enheter, men i maj 1944 lyckades genombrottet; Rom blev befriat den 4 juni 1944. Salòrepubliken bestod som tysk lydstat fram tills april 1945.

Under vintern 1943/44 avancerade Röda armén hastigt på östfronten; Kharkiv, Kyjiv, Minsk och Vilnius blev befriade, Vitryssland och Västukraina återerövrades. Belägringen av Leningrad avbröts i januari 1944, och i juni inledde de sovjetiska styrkorna ett storoffensiv, som ledde till den tyska mittfrontens sammanbrott och möjliggjorde en hastig framryckning mot väst.

Efter att den ungerske diktatorn Horthy sökt förståelse med Sovjetunionen, besatte Tyskland Ungern den 19 mars 1944. I slutet av juli stod Röda armén vid Östpreussens gräns, och i augusti 1944 nådde sovjetiska styrkor fram till floden Wisła vid Warszawa, men misslyckades att komma det polska upproret i staden till hjälp, pga. bristande resurser, förmodligen för att de var intresserade i, att tyskarna nedkämpade de polske partisanerna (se Warszawaupproret). I augusti-september gick Röda armén tillika in i Slovakien, Ungern, Rumänien och Bulgarien.

Samtidigt inleddes slutligen de allierades angrepp på Atlantväldet, den sammanhängande tyska kustbefästningen från Nordnorge till Sydfrankrike. Den 6 juni 1944, D-dagen, gick stora styrkor från USA, Kanada och Storbritannien i land i Normandie och kämpade sig under hårda strider fram genom Frankrike.

Den 25/8 blev Paris intaget och en fransk regering sattes in under general de Gaulle, ledaren av De fria franska styrkorna, medan ledarna av den franska kollaborationen, statschefen Philippe Pétain, och Vichyregeringens ledare, Pierre Laval, sökte tillflykt i Tyskland. Den 3/9 erövrade de allierades här Bryssel; få dagar senare överskred de gränsen till Holland.

## De sista krigsåren 1944-45

Ut från motiv, som gällde allt från avsky för nazisternas framfärd och dödandet av judarna, slaviska folk o.a. över politiskt motstånd mot regimen till erkännandet av den utsiktslösa militära situation, uppstod motstånd i Tyskland, som kulminerade i, att en grupp officerare den 20 juli 1944 begick ett bombattentat mot Hitler, som skulle följts av en militärkupp (se 20 juli-sammandrabbningen).

Attentatet misslyckades, och Hitler kunde genom sitt brutala uppror med de militära och civila sammansvurna stärka sin position och vinna ytterligare tid; den populäre generalfältmarskalken Rommel var bland offren för utrensningen i officerskåren.

Motviljan mot den vita kolonialismen ledde på många håll i öst till upprättande av regeringar, som var villiga att samarbeta med Japan. De västallierades moderata insats i Europa lämnade större resurser till kriget i Östasien och Stilla havet, än vad japanerna hade räknat med. Efter Casablancakonferensen mellan Churchill och Roosevelt i januari 1943 inledde amerikanska, brittiska och kinesiska styrkor, stödda av lokala partisaner, försöket till att återerövra det oljerika Burma och återupprätta den strategiskt viktiga landsvägen till Kina. Men annars var det en dålig koordinering mellan britterna, som ville försvara och återvinna sina kolonier, och USA, vars huvudintresse var inflytande i Kina.

De allierades arméer stod hösten 1944 vid Tyska rikets gränser i öst och väst, och en efter en föll Tysklands europeiska allierade från: Rumänien, Bulgarien, Ungern och till sist Finland (se Fortsättningskriget 1941-44), som efter sovjetiskt krav inledde Lapplandskriget för att fördriva de tyska trupperna från landet. Den nazistiska propagandan porträtterade nu tyskarna som offer för de allierade och i synnerhet sovjetisk aggression och utnämnde Tyskland till en fästning, som skulle försvaras med alla möjliga medel. Den tyska rustningsindustrin toppade sommaren 1944 och började därefter att gå tillbaka, och brist på bensin och olja hämmade krigsföringen allvarligt. Pojkar och äldre män, kvinnor och krigsfångar drogs in i de tyska väpnade styrkorna.

I januari 1945 inledde Röda armén ett storoffensiv genom Polen och sydöstra Europa; 30/1 nådde den floden Oder, och efter hårda strider ryckte de sovjetiska styrkorna den 21/4 in i Berlin. Den 25/4 möttes sovjetiska trupper med amerikanska vid staden Torgau vid Elbe och delade upp Tyskland i två delar, som dagligen krympte, medan den tyska eliten hektiskt sökte att tillägna sig de flesta möjliga värderingarna och lägga dem i hemlighet
.
Efter att ha avvärjat ett tyskt motoffensiv i Ardennerna (Ardenneroffensiven) omkring juli 1944 hade de västallierade överskridit Rhen i mars 1945, och därefter förlöpte genomryckningen genom Tyskland hastigt. När trupperna under krigets sista månader kom fram till utrotningslägrena Auschwitz och koncentrationslägrena, stärkte de fruktansvärda bevis för de tyska förbrytelserna de allierade i målsättningen om Tysklands betingelselösa kapitulation; sensorer från bl.a. SS-riksledaren Heinrich Himmler om en tysk-västallierad separatfred avvisades.

I Italien tryckte de allierade i april 1945 fram till Bologna; 28/4 blev Mussolini angripen och dödad av partisaner. Även i Grekland, som inrymdes av tyskarna i oktober 1944, och Jugoslavien spelade partisaner en viktig roll genom att tränga de tillbaka de tyska trupperna och den lokala kollaboration. De stöttades dels av Sovjetunionen, dels av Storbritannien, och deras ömsesidiga politiska motsättningar ledde i Grekland till ett inbördeskrig, som varade ända fram till 1949.

På östfronten hade tyskarna följt "den brända jordens taktik": Det, man kunde ta med sig på tillbakatåget, blev rövade, den arbetsdugliga befolkningen deporterad, och de flesta andra föremålen av värde förstördes. I stora tal flydde civilbefolkningen med den tyska armén.

Adolf Hitler gav den 19 mars 1945 order om att förstöra den tyska produktionsapparaten och infrastrukturen, dels för att fienden inte skulle finna några användbarheter, dels för att det tyska folket enligt hans mening hade visat sig ovärderliga till fortsatt existens.

Den 30/4 begick Hitler självmord i sin bunker i Berlin. Han utnämnde riksamiral Karl Dönitz till rikspresident och ledare av en ny tysk regering, som flydde till Flensburg.

Berlin kapitulerade den 2/5. De tyska styrkorna i Nordvästtyskland och i de ockuperade länderna Holland och Danmark gav upp den 4/5 till de brittiska styrkorna med verkan från 5/5 på morgonen; 7/5 kapitulerade Tyskland.

På enskilda platser fortsatte emellertid striderna, bl.a. på Bornholm, där den tyska kommendanten först kapitulerade efter landsättningen av sovjetiska trupper den 9/5. Dönitzregeringen arresterades 23/5 av de allierade.

Den massiva västallierade insatsen i Europa från juni 1944 lättade trycket på japanerna i Östasien noga, men även här fortsatte Storbritanniens och i synnerhet USA:s frammarsch. De japanska styrkorna gjorde hårt motstånd och backade fullt ut hemmafronten. De förstärktes av tvångsrekryterade koreaner, och allt som allt blev det 1 mio. koreanska män och kvinnor som deporterades till Japan och japanskockuperade områden för att fungera som tvångsarbetare eller prostituerade i soldatbordeller.

År 1944 började de allierade tillbakaerövringen av Filipperna och Burma, och med erövringen av Guam i augusti 1944 hade amerikanerna kommit så tätt intill på Japan, att de japanska storstäderna kunde angripas med bombflygplan. Strategin var att blockera förnödenheter till Japan, eftersom att en invasion i ögruppen hade kostat stora amerikanska förluster. Detta bekräftades efter att ön Okinawa i juni 1945 intogs efter en hård strid.

Med tanke på den galenskap som japanerna försvarade sig för och i ett försök att begränsa de allierades förluster beslutade sig USA att använda atomvapen för att tvinga Japan till att ge upp (se kärnvapen). Det spelade också en roll att USA ville demonstrera sin styrka mot Sovjetunionen, som efter en lång tids passivitet förberedde sig på att träda in i kriget mot Japan, vilket skedde 8/8 med ett offensiv mot Manchuriet.

I juli 1945 försöksblästrades världens första atombomb i USA; den 6/8 kastades en atombomb över Hiroshima, och den 9/8 ännu en över Nagasaki med totalt 110 000 civila dödsoffer som följd. Japan kapitulerade därpå betingelselöst den 15.8.1945; dock fortsatte striden mot de sovjetiska styrkorna i Manchuriet och på Sakhalinhalvön ända tills den 25/8.

## De allierades förhandlingar och avtal om Tyskland

Efter Casablancakonferensen i januari 1943 var det allierade krigsmål och krav till axelmakterna "betingelseslös kapitulation". Från denna tidspunkt genomförde de tre stora allierade, Sovjetunionen, Storbritannien och USA, en rad konferenser for att nå enighet om de problem, som kan förutses som ett resultat av kriget.

På Teherankonferensen i november 1943 uppnåddes enighet om, att den västallierade landgången skulle äga rum i Frankrike våren 1944, och att en kommission, European Advisory Commission, EAC, skulle etableras för att föreslå betingelser för behandlingen av det besegrade Tyskland.

Det ledde den 12 september 1944 till Londonavtalet, som fastslog en indelning av Tyskland och Berlin samt Österrike och Wien i ockupationszoner. På mötet mellan de tre allierade ledarna Churchill, Roosevelt och Stalin i Jalta på Krim i februari 1945 (se Jaltakonferensen) beslutade "de tre stora" att uppdela Tyskland i fyra ockupationszoner och upprätta ett gemensamt allierat kontrollråd till att styra landet; Polens västgräns skulle gå längs floderna Oder och Neisse, och Tyskland skulle avnazificeras, demilitariseras och påläggas att betala krigsskadeersättningar.

Dessutom beslutade de tre stora, att en ny internationell organisation, Förenade nationerna, skulle upprättas, och att de, som hade gjort sig skyldiga i krigsförbrytelser eller förbrytelser mot mänskligheten, skulle straffas. Potsdamkonferensen i juli 1945 regulerade det ockuperade Tysklands status och administration.

De tre stormakterna avtalade, att de skulle ske en genomgripande demokratisering av landet, och att ockupationsmakterna kunde hämta de skyldiga krigsskadeersättningarna i varsin zon, evt. genom demontering; området öster om Oder-Neisse-linjen sattes under tiden under polsk och sovjetisk administration, och man enades om, att de tyska befolkningarna i dessa områden kunde utvisas och förflyttas till det ockuperade Tyskland. Till Japan framsatte de tre stormakterna på Potsdamkonferensen ett fredsbud, som avvisades.

## Krigets omedelbara följder

Utfallet av andra världskriget ledde till avgörande maktändringar i det internationella systemet. Japan och Tyskland, som hade inlett kriget, var en längre period utan stormaktsstatus.

Frankrike och Storbritannien hade blivit allvarligt försvagade och kunde inte förhindra, att deras kolonier, utan vissa mänskliga och ekonomiska resurser de inte vill delta i kriget, vilka i efterhand gjorde sig självständiga. Som krigets egentliga segerherre framstod Sovjetunionen, som etablerade ett stängt system för självständiga, kommunistiska stater omkring sig, och USA, som i enlighet med Bretton Woods-systemet fick den dominerande rollen i efterkrigstidens internationella ekonomi. Konkurrensen mellan dessa två stormakter och de ideologier, de representerade (kommunismen och liberalismen), blev bestämmande för global politik ända fram till kommunismens sammanbrott omkring 1990 (se Järnridån och kalla kriget).

De två stormakternas utgångsposition var dock olik, å ena sidan hade USA med blygsamma förluster tjänat stora summor på leveranser av krigsmateriel, mat mm. och utvidgade sin produktionskapacitet enormt, medan Sovjetunionen förblev präglade av kolossala förluster av människoliv och materiella värden.

Anslaget var knappt 110 mio. människor som mobiliserades inför krig. Som följd av att Tyskland och Japan i deras krigföring hade upphävt gränsen mellan krigsdeltagare och civilbefolkning och i Östeuropa och Kina hade fört utrotningskrig mot civilbefolkningen, blev krigens förluster i människoliv och förstörelser bra mycket värre än under första världskriget. Det beräknas att minst 55 mio. människor miste livet som följd av andra världskriget; möjligtvis är siffran så hög som som 70 mio., som ny information föreslår, att de sovjetiska och kinesiska förlusterna är en del högre än vad man fram tills nu antagit. Drygt 2/3 av de dödade var civila.

Sovjetunionen miste minst 27 mio. människor, Kina minst 10 mio., Polen 6 mio., och de övriga centraleuropeiska staterna tillsammans ca. 4 mio. Italiens förluster beräknas till 0,3 mio., Japans till 1,8 mio., och de tyska till 5,3 mio., det innefattade även förluster bland etniska tyskar, som inte var tyska medborgare, särskilt i samband med flykt och fördrivningar från de östeuropeiska områdena.

På de västallierades sida var förlusterna relativt små: Frankrike förlorade 0,8 mio., Storbritannien och USA var knappt 0,4 mio. människor. Räknar man i procent i förkrigsbefolkningen var förlusterna störst i Vitryssland (25%) och Polen (20%). Inräknat i förluster är ca. 6 mio. civila judar, som omkom som följd av den tyska judeutrotningen, som inte var sammanhängt med krigets militära mål.

Kriget medförde tillika omfattande folkutbyten som följd av deportation och flykt. Allt som allt kan det ha handlat om 20 mio. människor som tvångsdeporterats. Vid krigsslutet befann de sig enbart på tyska områden knappt 8 mio. displaced persons, DP; majoriteten av dessa hade deporterats från de ockuperade länderna som tvångs- och slavarbetare.

Under Röda arméns frammarsch och under det första efterkrigsåret lämnade knappt 13 mio. folktyskar, de flesta under tvång, sina uppehåll i de tidigare tyskbebodda områdena i Östeuropa och blev omplacerade i de fyra ockupationszonerna i Tyskland.

De materiella skadorna och förstörelserna var kolossala, särskilt i Östeuropa, Tyskland och en rad områden i fjärran östern. Segerherrarna inledde 1945 i Nürnberg och år 1946 i Tokyo krigsförbrytelseprocesser mot de av Tysklands och Japans ansvariga ledare, som ännu var i liv (se Nürnbergprocessen 1945-46 och Tokyoprocessen 1946-48), och sedan dess har många länder fört rättsfall om krigsförbrytelser och förbrytelser mot mänskligheten begångna under andra världskriget; den senaste inträffade 2009.

## Freden

Liksom efter första världskriget ingicks efter andra världskrigets avslut en rad fredsavtal. I februari 1947 undertecknade de allierade i Paris fredstraktat med Finland, Italien, Bulgarien, Rumänien och Ungern, som bl.a. pålade dem territoriella överlämningar. De tyska lydstaterna Slovakien och Kroatien existerade vid det tillfället inte längre. De västallierade anförda av USA och Storbritannien slöt 1951 fred med Japan, som bl.a. tvingades avstå Manchuriet, Taiwan och Korea. Japan har inte formellt slutit fred med Sovjetunionen (nu Ryssland).

När det gäller det tyska riket följdes inte kapitulationen av något fredsavtal. Efter Potsdamkonferensen blev oöverensstämmelserna mellan Sovjetunionen och de västallierade stadigt mer djupgående, således att det inte kunde uppnås enighet om fredsbetingelserna för Tyskland.

Varken tyska eller allierade politiker var intresserade i ett avtal som hade cementerat Tysklands delning; och Tyska förbundsrepubliken, som vid Luxembourg- och Londonavtalen 1952-53 uppnådde en särdeles fördelaktig lösning på frågan om ersättningsbetalningar till de västallierade och judarna/staten Israel, önskade att manövrera utan krav från de central- och östeuropeiska staterna. Frågan om ett fredsavtal hölls stillastående pga. kalla kriget.

1949 proklamerade Tyska förbundsrepubliken och DDR sig som självständiga stater. 1951 och 1955 förklarade västmakterna och Sovjetunionen krigsstillestånden med Tyskland som avslutat. Österrikes suveränitet och neutralitet erkändes av stormakterna 1955, varefter deras ockupationsstyrkor inrymde landet. Tyskland förblev delat ända fram till 1990, då det så kallade 2+4-traktat avslutade de krigsbetingade förhållandereglerna, härunder besittningen av Berlin, och som reellt gällde istället för ett fredsavtal.