Doživljaji jednog čvorka

<= Priče ispod zmajevih krila

– U ovom kraju baš nigdje nema grožđa. Zašto ga ljudi ne gaje? – upita čvorak skitnica svog slu
čajnog poznanika vrapca s kojim se toga jutra našao na ogradi pred školom.

– Ne znam, brate – odgovori vrabac.– Za takvu vrstu jela nikad ni čuo nisam, a živim ovdje već
vrlo dugo. Od mog rođenja dvaput su trešnje pocrvenjele, dvaput pšenica požutjela, trideset puta se mačak penjao na školski tavan,a ja sam pojeo more žita.

– Oho, pa koliko si ti to star? – začudi se čvorak.

– Eto, pa računaj – reče vrabac. – Dva više dva više trideset plus jedno more – koliko mu to dođe? Slab sam u računici.

– Hm, hm, čekaj! To će mu biti... Ček, ček... dva proljeća, dva ljeta, trideset bježanja pred mačkom i more ručkova. Je l' tako?

– Tako je – složi se vrabac. – I za čitavo to vrijeme nigdje nisam ni vidio ni čuo za to tvoje grožđe,

– Grožđa je bilo u prošlosti – ozbiljno se javi

s kruške jedan stari gavran. – Ja sam ga lično vidio.

– A gdje li mu je ta prošlost? – u jedan glas upitaše čvorak i vrabac misleći da je to neko mjesto.

– Pa iza vas je, klipani jedni – podrugljivo grakne gavran i diže se uvis, pa odletje prema
poljima, jer nije želio da dalje razgovara s neznalicama.

Čvorak i vrabac brzo pogledaše iza sebe, ali tamo
je bio samo prašan seoski put, na putu jedan vo, a na volu dva roga.

– Eto, nema iza nas nikakve prošlosti – reče vrabac. – Laže gavran.

– Idem da upitam vola, pa kad nađem prošlost, doći
ću da ti javim. Pričekaj me na ogradi – predloži čvorak i poletje prema volu.

– Znaš li ti gdje mu je ta prošlost? Tamo, kažu, ima grožđa! – upita čvorak doletjevši pred vola.

– Prošlost? – zamisli se vo. – Sigurno je tamo
negdje blizu naše štale, jer moja mati priča da sam ja u prošlosti bio tele. Idi, evo, ovim putem, pa onda okreni desno, pored velikog hrasta. Tamo je negdje ta prošlost.

Odletje čvorak do hrasta, spusti se na granu i upita:

– Starino, znaš li da mi pokažeš put za prošlost? Zaželio sam se grožđa.

Prastari hrast tiho zašumi sa svojih trista hiljada listova:

– Pogriješio si put. Ja sam u prošlosti bio samo jedan mali žir, tako malen da bi me i ti mogao nositi...

– Ma zar je to mogu će?! – uskliknu čvorak.

– Da, da, samo mali žir – potvrdi hrast. – Pao sam s velikog hrasta koji je rastao pored stare tvrđave gore, na brijegu. Jednog dana dođe neki dječak, švrća, diže me sa zemlje i uze sa mnom da se igra. Igrajući se strčao je niz brijeg i baš na ovome mjestu počeo je da se takmiči s drugovima u bacanju kamena s ramena. Žir je spustio na zemlju, pa tako i zaboravio. Iz toga žira nikao sam ja i, kao što vidiš, prilično porastao.

– Onda se prošlost nalazi gore na brijegu? – priupita čvorak.

– Tako je – potvrdi hrast. – Ja sam gore zaista bio u prošlosti. Šteta što sad nema onog dječaka da njega upitamo.

– A kuda je on otišao? Sigurno se kupa.

– Ne, ne kupa se – odvrati hrast. – Dječak je rastao i najzad postao gospodar velike tvrđave. A jednog dana zemlja je zatutnjala pod kopitama mnogobrojne konjice. Dolazio je veliki vezir Kara-Mustafa sa silnom vojskom. Gospodar tvrđave onda navuče oklop,sablju pripasa i siđe u ovo isto polje sa svojim silnim oklopnicima da dočeka Kara- Mustafu.

– Pa šta je onda bilo? – radoznalo upita čvorak.

– Eh, šta je! To je trebalo da vidiš. Zašto ranije nisi došao?

– Razgovarao sam s vrapcem, pa se zadržao – objasni mu čvorak, a hrast nastavi:

– Ehe, da si samo vidio kako sablje sijevaju, zveče oklopi i konji se propinju. Od jutra do mraka trajala je bitka, a onaj moj negdašnji dječak sedam je puta kretao na juriš oklopnike, tri su konja pod njim ubijena, a on je još uvijek neumorno jurišao.

"Junački ovaj brani zemlju!" uzviknuo je s odobravanjem Kara-Mustafa i lično poveo u boj svoje odmorne konjanike. Zatutnja bojno polje, ukrstiše se mačevi i krive turske sablje, diže se oblak praha. A uveče, kad se stiša bojna vreva, gospodar tvrđave ležao je mrtav pored svoga barjaktara.

– Tužna priča – reče dobri čvorak. – Eto ti šta sve putnik čuje kad dođe u prošlost. Baš je ta prošlost neko začarano selo, njiva, šta li je.

– A ja mislim da je prošlost onaj strmi brijeg s tvrđavom na vrhu – reče hrast. – Moj dječak je baš tamo živio u prošlosti.

– E, onda letimo tamo – odluči čvorak i zaleprša visoko iznad negdašnjeg bojnog polja.

Sletio je na jednu od kula stare tvrđave baš kad se na njenu terasu penjao neki stari istoričar,
čičica duge bijele brade.

– Šta ti tražiš ovdje, uvažena brado? – učtivo upita čvorak.

– Oživljavam prošlost, moj dragi repiću – odgovori mu istoričar.

– E, to ti je dobro – pohvali ga čvorak. – Baš i mene interesuje prošlost, u prvom redu grožđe koje je u njoj raslo. I njega ćeš ti oživjeti, je li tako?

– Naravno da ću oživjeti – reče naučnik – vidjećeš, na primjer, kako je Horacije volio grožđe i o njemu krasno pjevao.

– Oho, sigurno je i taj Horacije bio neki

čvorak? – upita bezazleno ptica neznalica.

Istoričar se nasmiješi.

– Nije baš čvorak, ali je bio nešto tako kao slavuj – veliki pjesnik.

– Aha, aha, dobro je! – obradova se čvorak. – Baš
ćeš mi pokazati gdje se tu u toj prošlosti nalazi Horacijevo grožđe. Željan sam da ga izbliza vidim.

Čvorak se spusti na istoričarevo rame i tako zajednički krenuše, to jest: krenu istoričar noseći svog neobičnog prijatelja.

I evo: u velikoj sali, na univerzitetu, stari istoričar drži predavanje i pred svojim slušaocima oživljava prošlost. Oživljava slavne bitke, pobjede, velike heroje koji su branili svoj narod i čuvene pjesnike koji su o njemu pjevali. Oživjeće jednog dana i onog branioca stare tvrđave o kome je pričao moćni hrast, govoriće o pjesniku Horaciju.

A šta radi čvorak?

Čvorak, bogme, kao svaki

čvorak: sjedi među studentima ispod biste Julija Cezara, nemiran je, vrti se i brblja smetajući ostalima da slušaju predavanje. Kad jednog dana bude riječ o Horaciju, sigurno,zbog brbljanja, neće ni to čuti i, eto ti, – ne vrijedi mu što je došao na univerzitet. Možda mi poneko ne vjeruje da je čvorak otišao baš na studije?

Ehej, istinu ja govorim! Baš sam jednom prolazio pored neke škole, i to za vrijeme nastave, kad tamo: nešto čavrlja u posljednjoj klupi.

Čavrlja,čavrlja neumorno. Vidider, mislim se ja, i ovdje dospjeli čvorci. Ta koće drugi čavrljati za vrijeme časa nego baš čvorci!

Ovdje je priči kraj, ali... ček ček, zaboravismo vrapca! Gdje je vrabac?

Eno ga, i danas ćete ga sresti na kome bilo plotu. Čeka svog poznanika čvorka,čeka uporno, a kad mu koji drugi vrabac kaže da je čvorak već odavno mrtav, on mu ne vjeruje i bez prestanka ponavlja;

– Živ, živ! Živ, živ!