Темрява/Розділ 1

Земялистка поглянула у калюжу. Падолист був на диво дощовий. Смугасто-сіра кішка принюхалась до повітря, і прислухалась. Падолист настав дуже скоро. До того ж дерева здавалися мертвими, а трава зникала. Дощ лив майже кожен день, а з-під хмар ніколи не виходило сонце. Ніч наставала дуже швидко, залишаючи для світла якусь маленьку мить. Вітер дмухав щосили кожен день. І дедалі хмуріше ставала погода. Здобичі ставало дедалі меньше, хоча у падолист її повинно бути більше. Калюжі одразу перетворбвалися на лід. А земля дедалі більше нагадувала багнюку.

  Землялистка прислухалася, чи не чутно здобичі. Десь поблизу зашурхтіла мишка. Землялистка притиснулася до землі,і поповзла до кущів. Там сиділа мишка і щось робила. Землялистка стрибнула, і спіймала її. Здобич була худа. Але Земялистка її закопала під землю, і пішла далі.

  Вітер посвистував у вуха.

  Раптом з дерева звалився прямо перед Землялисткою золотавий смугань.

  Землялистка вже давно не лякалася Грозопера

  -Ти досих-пір не навчився лазити по дереву?

  Грозопер струсив з себе гілки.

  -Я вмію лише вверх залізати. А по гілках ще не навчився.

  Землялистка підозріло глянула на гілку.

  -Може ти залазив на надто тонку?

  Грозопер трохи присоромлено смикнув вухами.

  -Та ні.-збрехав він.

  Земялистка не знала що ще казати, тому розвернулася, і пішла по здобич. Позаду неї, Грозопер мав вигляд, ніби хотів щось сказати, але передумав і почав залізати на дерево.

  -Як думаєш де вовки?-раптово спитала Землялистка озирнувшись.

  -Хто?-трохи збентежено перепитав Грозопер з дерева. Клан почав трохи забувати про вовків, відколи вони схопили Темносерду.-А... ти про це... Я думаю вони кудись пішли,-він відвів погляд від неї.

  -Що ти приховуєш?-примружила очі Земялистка

  -Навіть якщоя і приховую щось, то казав би це тобі?-спокійно відпвів Грозопер.-Але якщо хочеш почути головне, то стережися туману. У час туману завжди залишайся з кимось.

  Землялистка пирхнула.

  -А що? Заблукаю?

  Грозопер роздратовано смикнув вусами.

  -От коли вони тебе схоплять, то не думаю що ти будеш сміятися.

  Землялистка хотіла вже розсміятися, але натрапила на серйозний погляд Грозопера. Кішка вперше його таким бачила. Дуже повільно, вона зазирнула у його очі. Колись теплі і добрі вогники у його очах перетворилися зараз у холодні очі. Землялистка здригнулася. Вона ніби бачила свій найбільший страх. Це було відчуття дуже дивне. Ніби вже ніколи не буде веселою. Ніби страх збувся. Ніби нічого вже не врятуєш... це вже кінець... Землялистка не витримала цей погляд, що раніше наповнювало тепло, і відвела погляд.

  -Добре, добре,-пробурчала вона.-Але одразу кажу, мені це здається жартом.

  Грозопер лише просто глянув на неї, зліз з дерева, і пішов, зоставивши Землялистку одну.

  Землялистка замислилася над його словами. Він ніби помінявся... характер, очі... Ніби його підмінили

                                                                  \*\*\*

  Землялистка й не помітила як тут просиділа до ранку. Вона потяглася і пішла до табору.

  -Зараз вже повинні повертатися медикота,-подумала вона.

  Землялистка зайшла до табору, але її одразу мало не збили. Кішка обернулася, в помітила Совопера, який почав щось казати Вогнезору.

  Землялистка підкралася ближче, і прислухалася:

  -Листоплеса зникла. Зореклан наче віддалений. Стоїть за туманом, і нічого не може сказати.

  -Туман,-подумала Землялистка.-Грозопер щосьтаке казав...

  Землялистка обернулася, хотівши помітити Грозопера, але його не було видно.

  За табором почав здійматися туман. Він був дуже густий. Але у таборі його не було.

  Голову Землялистки пронизав раптовий біль. Вона чула незроумілі слова. Ніби тисяча криків що сильнішали і слабшали. Лише декотрі слова змогла розрізнити кішка "Відпустіть нас на волю. Ми хочемо померти".

   У Землялистки усе попливло в очах.

                                                           \*\*\*

  Землялистка не знала скільки так пролежала, але коли прокинулася, туман відступив, і судячи з обличчя її братів та сестер вони також чули ці голоси і знепритомніли.

  До табору зайшов патруль на чолі з Ожинокігтем. Вони несли якесь тіло.

-Туман був настільки густим, що ми нічого не бачили. Ми перечекали туман, і пішли до табору,-доповів він Вогнезорові.-Але по дорозі знайшли...-він трохи повагався.

  Але Землялистка не слухала. Вона підбігла до киці з кольором шубки як у солов'я. В

  Вона була вся в крові.

  Птахошубка була мертва.