Potraviny

*Pokud žijete v Severní Americe jako já, první, co si možná představíme, když slyšíme o zemědělství a farmaření, jsou pole s obilím, která se táhnou, kam až oko dohlédne. Nebo obrovské ranče s opravdovými kovboji pasoucími dobytek a rozlehlé krmelce, na kterých končí. Na světě však existuje spousta jiných systémů výroby potravin. Jak jsme viděli minule, potraviny byly domestikovány v podstatě všude, protože hlad a přístup k potravinám je něco, co se snažíme vyřešit odjakživa. V průběhu tisíciletí se tedy v každé oblasti na Zemi vyvinuly vlastní úspěšné zemědělské ekosystémy, což je složitý systém klimatu, rostlin, místních zvířat, živin a mikrobiomu půdy a všeho, co se v tom všem pěstuje. A k tomu, abychom mohli pěstovat potraviny, nemusíme zůstat na pevnině! V místech v blízkosti vody je akvakultura také typem zemědělského ekosystému, který může sahat od komunit chránících a kultivujících rybářské revíry až po rybí farmy, kde se druhy chovají v umělých rybnících nebo nádržích, často podél velkých vodních toků. Nebo by lidé změnili krajinu, aby vytvořili podmínky pro zachycení a zadržení půdy pomocí horských teras. V místech, která byla příliš suchá pro zemědělství, lidé chovali a pásli různá zvířata a v místech s bohatou půdou se vyvinuly tradice k udržení zdraví půdy. Jako geografy nás přitahuje pochopení souvislostí mezi fyzickými potřebami organismů, které nám poskytují potravu, a systémy a strukturami, které lidé vytvářejí pro interakci s těmito organismy. Je to ekonomický vztah, který spojuje lidi a nelidské organismy po celém světě. Jmenuji se Alizé Carrère a toto je Crash Course Geography.*

Abychom mohli hovořit o různých typech zemědělských ekosystémů a porovnávat je, používáme v geografii k popisu jednotlivých technik mnoho různých kategorií a slov. A ať už se jedná o akvakulturu, pastevectví nebo jinou metodu, každá technika se odehrává v určité velikosti neboli měřítku. Existují různé způsoby členění velikosti zemědělských systémů a my budeme používat jeden, který má tři různá měřítka. Na nejmenším měřítku je samozásobitelské zemědělství, což znamená, že někdo pěstuje jen tolik potravin, kolik potřebuje pro sebe. Mnoho kultur, kde je samozásobitelské zemědělství běžné, také sdílí veškerou půdu mezi všechny členy komunity, takže to může znamenat i pěstování dostatku potravin pro komunitu. O něco větší hospodářství může mít prostor pro vypěstování dostatečného množství potravin pro obživu rodiny a komunity a pro obchod nebo prodej v rámci regionu. Tomu se říká drobné zemědělství. V obou případech se těmto farmám někdy také říká drobné farmy nebo dokonce rodinné farmy a všechny vyprodukované potraviny jsou určeny pro místní spotřebu.

Průmyslové zemědělství však funguje v mnohem větším měřítku a většina vyprodukovaných potravin je určena na vývoz do celé země nebo do světa. Jedná se o opravdu velkou kategorii - obří zemědělské podniky, o kterých jsme hovořili ve 41. díle, spadají do kategorie průmyslového zemědělství, ale i některé nezávislé farmy. Klíčové je, že většina potravin je pěstována za účelem vývozu mimo komunitu. V rámci těchto různých měřítek můžeme najít další kategorie pro srovnání různých systémů. Jak samozásobitelské, tak drobné zemědělství může zahrnovat také polykulturu, což je komplexní forma pěstování plodin, což znamená, že se na jednom poli pěstuje více plodin současně. V polykulturním systému je běžné, že rostliny dozrávají v různou dobu, a dokonce se zde mísí rostliny a zvířata! Vezměme si například jednu z nejstarších polykultur na světě, vyvýšené záhony s rýží a rybami, které se vyskytují po celé jihovýchodní Asii. Rybí trus je hnojivem pro rýži. A pokud jsou přítomny kachny, mohou se živit plevelem, který se snaží prorůst s rýží, a ony a jejich vejce mohou také poskytovat bílkoviny jako potravu pro komunitu. To je důležitá strategie, protože díky rozmanitosti rostlin a živočichů je pravděpodobnější, že zemědělský systém bude mít stálé střídání plodin, které se budou sklízet, a lépe odráží složitost okolního ekosystému. Stejně tak rozmanitost predátorů udržuje škůdce pod kontrolou.

V celosvětovém měřítku se však s rozvojem průmyslového zemědělství a rostoucím využíváním pozemků na vývoz nebo k výživě většího množství lidí staly populárnějšími monokulturní systémy, kdy se na pozemku pěstuje pouze jedna plodina, protože jsou efektivnější při sklizni. A můžeme také hovořit o tom, kolik musíme vložit zvenčí do udržování zemědělského systému. Například na Filipínách se v horské provincii Kordillery nacházejí rýžové terasy zapsané na seznamu světového dědictví UNESCO. Tyto pečlivě zkonstruované terasy dovedně zachycují stékající vodu z hor a dokáží vytvořit ideální prostředí pro rýži, které se pečlivě udržuje již 2 000 let! Recyklují živiny ze svého bezprostředního okolí, místo aby je sem přidával člověk, takže jde o zemědělství s nízkými vstupy, a často se zde pěstuje rýže i ryby, takže jde o polykulturu. Zatímco průmyslové zemědělství je zemědělství s vysokými vstupy, které vyžaduje spoustu komerčně vyvinutých osiv nebo syntetických hnojiv a herbicidů. Máme však také slova, která popisují vztah mezi tím, kolik úsilí vynakládáme, a množstvím využívané půdy. Stejně jako filipínské rýžové terasy jsou také příkladem intenzivního samozásobitelského systému, protože na sklizeň potravin na obvykle malém množství půdy je vynaloženo velké množství práce.

Lidé musí kromě každoroční výsadby rýže vybudovat příkopy, které zadržují a usměrňují vodu. Jiné systémy, jako je směnný nebo swiddenový styl zemědělství v Amazonii, jsou polykultury s nízkými vstupy, ale také extenzivní subsistenční systémy, protože využívají hodně půdy, ale ne tolik práce na hektar. Každý zemědělský ekosystém tedy může spadat do několika kategorií a měřítek. Protože je tolik různých zemědělských ekosystémů, o kterých můžeme mluvit, přiblížíme si jen jedno místo a prozkoumáme, jak se zemědělství v průběhu času vyvíjelo v různých kategoriích. Filipíny jsou souostrovím ostrovů v Tichém oceánu, které oplývá velkou biologickou rozmanitostí. Nachází se zde hojnost bujné vegetace, unikátní živočichové a je to domov Korálového trojúhelníku, oblasti se stovkami korálů a 6 ze 7 hlavních druhů mořských želv. Tyto ostrovy se sopečnou půdou jsou považovány za megabiodiverzní. A přesto měly Filipíny po celé 20. století také nedostatečné zásobování potravinami, přestože jsou součástí "rýžové mísy" světa a jedním z hlavních producentů rýže v jihovýchodní Asii. Na místě plném biologické rozmanitosti je nedostatek dostupných potravin v nápadném kontrastu. V 16. století byly Filipíny kolonizovány Španěly, kteří drasticky změnili držbu půdy, respektive to, kdo měl na půdu práva nebo přístup. Reorganizovali zemědělství tak, aby zahrnovalo encomiendy, což byly plantáže s řadou komerčních plodin, od cukru přes tabák až po kávu.

Filipínští dělníci měli teoreticky stále vlastnické právo k půdě, ale v praxi podléhali vysokým daním. V průběhu tohoto procesu se práva na půdu přesunula od pozemků pro vlastní obživu ke stále více komercionalizovaným zemědělským činnostem. A tato masová produkce potravin na vývoz přispěla k současnému kapitalismu a globalizaci našeho zásobování potravinami. Jako geografové můžeme studovat, jak zemědělství utváří ekonomickou činnost a jak se změnilo díky silám globalizace, kdy se zboží a myšlenky vyměňují po celém světě bez ohledu na hranice. Například s industrializací potravin se stává rentabilní, aby se velké množství potravin vyrábělo a zpracovávalo jen na několika místech. To vychází z myšlenky úspor z rozsahu, která spočívá v tom, že dochází k úsporám nákladů, které jsou vlastní velkým výrobním provozům, kde se náklady na zařízení a pracovní sílu používají k výrobě tolika položek, že se celkové náklady na výrobu stávají opravdu nízkými. To ztěžuje konkurenci menším, místním subjektům, protože nemají přístup ke stejnému rozsahu zdrojů. A aby pokryly své náklady, budou jejich výrobky dražší a méně konkurenceschopné. Zemědělství v 21. století je také opravdu drahé a rizikové - je třeba nakoupit spoustu vybavení, osiv a technologií a vždy existuje možnost, že se úroda nepodaří.

Na Filipínách byly jedním z důvodů nedávné neúrody záplavy způsobené katastrofálními tajfuny. Ekonomická nejistota je tedy jedním z důvodů, proč celosvětově klesá počet zemědělců. A to pomohlo velkým zemědělským podnikům, jako je Dole, vybudovat na Filipínách úspory z rozsahu tím, že uzavřely smlouvu se spoustou malých farem nebo s nimi uzavřely partnerství. A v situacích, kdy zemědělci mohou vlastnit svou půdu a zachovat si kontrolu nad vstupy a cenovými dohodami, to může slušně fungovat, což se některým skupinám na Filipínách podařilo. Na celém světě však panuje napětí mezi vysokými náklady na materiál potřebný ke komerčnímu hospodaření, nízkými cenami potravinářských produktů a tím, kdo vlastní a kontroluje půdu, na níž se hospodaří. Obří zemědělské podniky, jako je Dole, mají také bohatství, které jim umožňuje vertikální integraci, což je proces skupování všech částí dodavatelského řetězce. Vlastní pole, na kterých se ananasy pěstují, a kontrolují také balírny a zpracovatelské závody, nákladní automobily a další části dodavatelského řetězce, které dodávají jejich produkty na pulty obchodů s potravinami. S globalizací zemědělství tak na jedné straně došlo ke zlevnění některých potravin.

Na druhou stranu však intenzivní komerční zemědělství Zemi a jejím obyvatelům hodně ubírá. Tento typ zemědělství také vytváří napětí kolem toho, kdo si může dovolit účastnit se komerčního zemědělství a kdo si může prací v tomto odvětví vydělat na důstojné živobytí. Například od koloniálních plantáží v roce 1700 až po dnešek je práce v zemědělství stále skrytým nákladem. Drobné zemědělství je často vnímáno jako těžké a rizikové, zatímco průmyslové zemědělství je považováno za výnosnější. V obou případech jsou však ti, kdo práci vykonávají, často v nejistém postavení. U velké části produktů, které se spotřebovávají po celém světě, neexistuje jiný automatizovaný způsob sklizně choulostivých potravin než ruční. Proto je poměrně běžná sezónní migrující práce. V mnoha oblastech světa však migrující pracovní síla nemá chráněná zákonná práva, což ji činí zranitelnou vůči zneužívání, zotročování a škodlivé právní politice. A zemědělství v podstatě z definice mění životní prostředí.

Vezměme si například půdu. Tradiční metody se zabývaly ochranou půdy prostřednictvím terasování a větrolamů jako způsobu, jak zabránit odplavování nebo odfukování půdy. Zemědělci také začali kreativně pracovat na způsobech obnovy živin v půdě, například na systémech swidden, kdy se půda nechá alespoň jedno vegetační období odpočívat. Nebo systémy rýžových teras, které jsou integrovány se zvířaty a zajišťují šetrný koloběh živin pomocí organických nebo neprůmyslových hnojiv. Průmyslové zemědělství je však příliš intenzivní a specializované na to, aby tyto metody využívalo, což často vede k degradaci a erozi půdy. V celosvětovém měřítku je také větší tlak na vodonosné vrstvy a povrchovou vodu způsobený zemědělstvím a suchem. Nezapomeňte, že pouhých 0,3 % vody na Zemi tvoří sladká voda, kterou můžeme pít, a produkce potravin spotřebuje 70 až 80 % této vody. Řízení koloběhu živin, zdraví půdy a zásob vody je ve světě klimatických změn také složitější. Bude to znamenat hledání nových rostlin, nových odrůd a možná i změnu některých potravin, které jíme.

Geografové a vědci také zkoumají agroekologii, což je termín používaný pro označení zemědělských ekosystémů, které vycházejí ze znalosti místního prostředí, spravedlnosti a jsou často maloplošné a ekologicky rozmanité. Budeme tedy tyto metody používat i v budoucnu? Já v to rozhodně doufám! Ale vzhledem k tomu, jak moc se zemědělství v současnosti zaměřuje na vývoz potravin do celého světa, a ne na výživu místních komunit, je nepravděpodobné, že by v dohledné době došlo k masovému přechodu na agroekologii. Na planetě je však tolik lidí, že budeme potřebovat rozmanité portfolio zemědělských postupů, abychom všechny uživili. A přesto lidé stále inovují. Velkou roli hrají klimatické změny a ekonomika, ale existují hnutí, která se snaží změnit způsob financování nákladů zemědělců, jako jsou mikropůjčky a družstva, což může, ale nemusí pomoci v závislosti na zemi. Zemědělské komunity na Filipínách jsou průkopníky platforem vzájemných půjček, které se snaží učinit financování pro zemědělce dostupnější. Protože jídlo je náš život. Příběh zemědělství je nedílnou součástí příběhu člověka a my budeme dál bojovat a inovovat. Včetně příště, kdy budeme pokračovat v naší cestě za pochopením toho, jak lidé interagují s půdou a jak ji využívají - tentokrát v hlubinách Země.