Athel Loren

Az erdei elfek által lakott misztikus erdő, ahol a Szakáll Háborúját követően lelnek új hazára és menedékre és akiknek leszármazottai a mai napig ott élnek, saját kultúrát és szokásokat létrehozva, illetve erdejüket őrzőkként óvva a behatolókkal szemben.

## Az erdei elfek

Athel Loren legfőbb lakói az erdei elfek, akik saját kultúrát hoznak létre, illetve személyiségüket megedzette az erdő. A wood elfek között a megérzések válnak fontossá, mintsem a tanulás válik a bölcsesség elérésének kulcsává. Velük született képesség, hogy megértik a természetet és rokonságot ápolnak fákkal és állatokkal. Az intrika és ambíció lényegében ismeretlen a számukra, ahogy az egyéb pusztító elf szenvedélyek is szunnyadnak bennük. Az erdei elfek ösztönöseken lopakodnak és nagyon fortélyosak, továbbá egészséges gyanút fejlesztettek ki az idegenekkel szemben, illetve bizalmatlanságot bármivel szemben, ami nem természetes. Erősen kerülik a többi fajjal való kapcsolatot, illetve nem mutatnak könyörületet azokkal szemben, akik rosszindulatból támadják meg a birodalmukat, vagy kárt tesznek benne szimplán ostobaságból, esetleg tudatlanságból. Ők váltak az erdő őrzőivé és ezt komolyan is veszik a kezdetektől egészen a mai napig.

A wood elfek ritkán láthatóak, ha nem akarják, nem lehet őket észrevenni. Ha valaki a birodalmukba hatol ártó szándékkal és egy pillanatra lát is egyet, nagy eséllyel az az utolsó dolog amit életében látott. A tündéket annyira nehéz megtalálni, hogy a bretonniai király kénytelen a legjobb kalandozó lovagjait az erdőbe küldenie követként.

Ritka alkalmakkor egy wood elf sereg emelkedik ki az erdőből, hogy a határaikon kívül harcoljanak, vagy hogy szövetségesüket, a bretonniaiakat segítsék a közös ellenséggel szemben. Ezek az alkalmak viszont gyorsan legendákká válnak.

Az erdei elfek képesek eltorzítani az erdőt és időt a furcsa bűbájaikkal. A településeik és helyeik titokban és elrejtve maradnak, miközben az utazók céltalanul haladnak akár éveken át, addig nem engedve őket belsőbb területekre, amíg az útfürkészek elégé meg nem vizsgálták őket és nem fejtik meg céljukat.

## Történelem

### Az elfek betelepülése

Az erdei elfek birodalmát, Athel Lorent a sűrű Loren Erdeje rejti Bretonniában. Eme rejtélyes erdei birodalom minden, ami megmaradt az egykori elf kolóniákból, amik egykor az Öreg Világban léteztek. Több mint 4000 évvel ezelőtt a Grey Mountainstól nyugatra lévő területeket (amik ma Bretonnia királyságának földje) egykor az Ulthuanból jött high elfek népesítették be. Itt a törpökkel kereskedtek, akik a távoli keleti törp birodalomból jöttek, illetve pompás kereskedelmi városokat emeltek a part menti területeken a kereskedelmi hajók számára, amik Ulthuanba és vissza hajóztak. Ezek a kolóniák az elf civilizáció előőrsei voltak a kegyetlen vadonban, ami akkoriban az Öreg Világ volt.

Az első elf gyarmatlakók, akik az Öreg Világ földjére lépnek egészen Forest Erdejének határáig nyomulnak. Akkoriban az erdő még jóval nagyobb terjedelmű volt, mint a jelen korban. Az erdőséget elnevezik Athel Lorennek, ami saját nyelvükön a "Virradó Világ Erdeje" (Wood of the Dawning of the World).

Néhány elf az ősi kolóniák idejéből már akkor Loren erdejében lakott, mikor még a főnixkirály nem hívta vissza Ulthuanra a gyarmatlakókat. A hosszú Szakáll Háborúja során törp seregek jönnek át a hegyeken, hogy nyugatra tartsanak és megostromolják az elf part menti kikötőket. Hogy fűtsék hadigépeiket és ostromeszközöket építsenek, illetve hogy bosszantsák az elfeket, fejszéikkel elkezdik a fákat kivagdosni. Ez az indokolatlan élőfa pusztítás sokkolja és feldühíti az elfeket, miközben a tűz, kő és fémimádó faj tovább rontja az erdőt. Néhány elf úgy határoz, hogy megvédi az erdőt a pusztító törpökkel szemben, még ha így az erdőben is kell átmenetileg élniük. Minden lehetőséget megragadva ott ütnek rajta a törpökön, ahol csak lehet. Ahogy a háború tovább húzódik, 200 éven át, ezek az őrzők véglegesen erdőlakók lesznek és kiérdemlik a faemberek és driádok bizalmát és barátságát. A törpök valóban elrettennek attól, hogy mélyen betörjenek az erdőkbe, főleg a Loren Erdejébe.

Mikor a döntés megszületik, miszerint a kolóniák lakói térjenek vissza Ulthuanba, azok, akik hátramaradnak úgy döntenek csatlakoznak az erdőlakókhoz, mintsem maradjanak a kihalt városokban, amik mindenképpen vonzani fogják a fosztogatókat.

### A Szakáll Háborúja

Jóval Sigmar megjelenése előtt, -1997 I.C.-ben az Öreg Világ két nagyhatalma, a nemes elfek és törpök egy hatalmas, pusztító háborúba keveredik egymással. A háború 200 éven át dúl, a pusztítás zömét az elf part menti városok szenvedik el, Torr Alessi kikötője több alkalommal is ostrom alá kerül. A hegyeken átkelő törp seregek elkezdenek egész erdőket kivágni, hogy ostromgépeket építsenek, a hadigépeket fűtsék és hogy bosszantsák az elfeket. Az öncélú pusztítás hatására egyes tündék úgy döntenek, hogy megvédik az erdőket, kezdetben átmenetileg, majd a háború végére végleg a vadonba költözött őrzők elérik, hogy a törpök ne merészkedjenek az erdők mélyére, főleg Lorenbe ne. Tettek révén a faemberek és driádok barátként és szövetségesként tekintenek az őrzőkre, akik majd a leendő wood elf társadalomban a mentor szerepét töltik be.

Mikor mindkét oldal kimerül a harcok során, az elf hazát, Ulthuant hirtelen Naggaroth sötét elfjei támadják meg. -1589 I.C.-ben az akkori főnix király, Caradryel minden elf katonát hazahív az Öreg Világból, hogy megvédjék hazájukat. A gyarmatlakók ezt árulásnak látják, Caradryel viszont közli: ha védelmet akarnak, akkor jöjjenek ők is haza Ulthuanba. A többség szintén hazahajózik, a tornyok, városok mellett az Öreg Világban reked egy kisebb számú populáció, ami nem akar, vagy nem képes távozni. Ők lesznek az erdei tündék leszármazottai, akik megmaradnak elszigeteltségükben.

-1501 I.C.-ben az utolsó elf katona is elhagyja a kontinenst, hátrahagyva az itt rekedt gyarmatlakókat. Athel Loren vonzza a hátramaradtakat, ahol elrejtőzhetnek és élhetnek. Ennek oka maga az erdő történelme és helyzete: egy szinte érintetlen vadonról van szó, ami a világ kezdete óta ilyen. Az orkok és goblinok sose telepedtek meg az erdőben, szörnyek is csak a határán vagy a Grey Mountains hegylábánál fordulnak elő. A bestiaemberek se szentségtelenítették meg a tisztásokat a profán rituáléikkal. A törp talajkutatók meg elsiklottak felette, majd aztán az őrzők kergették el őket. Vagyis az erdő megmaradt egy olyan helynek, ahol a faemberek és driádok zavartalanul élhetnek. Jóindulatú mágia áramlik itt, ami áthatja az erdőt, amitől a hely virágzik. Délen, északon és keleten magas hegyek övezik az ősi, szűz erdőt, itt, az Öreg Világ utolsó elfjei biztonságra lelhetnek, utódaik pedig, a wood elfek a mai napig az erdőben maradtak.

Így az Öregvilág utolsó elfjei egyenletesen kisebb csoportokban átvándorolnak Loren Erdejének sűrű erdőségébe, ahol az őrzők örömmel fogadják őket, mint erősítést. A tündék a tisztásokon vagy ligetekben telepednek le, attól függően melyik hely tetszik meg nekik. Egyesek ott alapítanak települést, ahol különleges fák nőnek, vagy források mentén, ahol friss víz fakad, esetleg ott, ahol a mágusok megjövendölték, hogy szerencsés ott lakni. 7 nemzettség telepszik csak meg az erdőben, csupán ennyien nem akartak visszatérni Ulthuanba. Ők fokozatosan elkezdenek egymással megismerkedni, a 7 nemzettség közt persze egyet azok tesznek ki, akik az erdő őrzői voltak. A nemzettségek elkezdenek rendszeresen tanácsokban találkozni, ami a legtitkosabb és legrejtettebb tisztáson gyűlik össze az erdő mélyében, amit kivételesen nagy és ősi tölgyfák alkotta liget övez. Ez a liget válik aztán Athel Loren politikai központjává.

A wood elfek nemzettségei sok éven át elszeparálva élnek, amíg az első tanács össze nem ül. Azokban az időkben az elfek csupán óvatosan érintkeznek egymással, akkor is csak ritka esetekben. Többségük már ekkor megkezdi az erdőhöz való adaptációt, a régi szokásaikból pedig elvetnek dolgokat. Például egyikük se érzi úgy, hogy Ulthuan és a főnixkirály alattvalói legyenek. Többségük éppen hogy csak most mentesült azon elf urak kötelmei alól, akik a seregekkel elhajóztak.

A nemzettségek között házasságok történnek és új kötelmek születnek, ezzel közelebb vonva egymást. Akik már rég az erdőben éltek, azokból mentorok, útmutatók lesznek az újonnan érkezettek számára. A mesteremberek és mágusok az erdőhöz igazítják képességeiket és megtanulják az élő fákat formázni a fémek és kövek helyett.

A mágusok új mágikus forrást fedeznek fel ami a földön keresztül az élő dolgokba áramlik. Figyelmesek lesznek az évszakokra, ami Ulthuanban nincs és buzgón elkezdik az erdő titkait elsajátítani. Az elf nyelvben hajszálnyi változás történik, az írás művészete vagy az olvasás viszont kezd megszűnni. A beszéd és történetmesélés, tánc és rituálék művészete ezért sokkalta fontosabbá vállnak a wood elfek számára, mert ezek útját tudják csak emlékeztetni magukat a múltra, vagy hogy imádják az isteneiket.

A két nagy faj bukásával a többi faj megkezdi terjeszkedését, így kerülnek északról az erdei elfek mellé emberek, megalapítva királyságaikat, amik a tünde területet fogják közre, mint Bretonnia és a Birodalom.

Már a legelső tanácson meghatározzák, hogy egyik nemzettség se uralkodhat a másik felett, mert ez csak ambíciókhoz és irigykedéshez vezethet, ami testvérháborút szül. Az erdő útja már gyökeret vert a tündékben, így ez nem az ulthuani féle tanács, ahol bölcs férfiak vitatják meg az ügyeket. Isha és Kurnous felébresztette a vad és furcsa elf pszichét, így a tanácson a nemzettségek kiválasztott fiataljai rituális táncokat adnak elő, az idősek pedig nézeteiket rejtélyes drámákban nyilatkoztatják ki, miközben a mágusok megmutatják az új csodákat, amiket az erdőkben leltek. Még a faemberek és driádok is részt vesznek a tanácson, illetve már ekkor is vannak olyan elfek, akik elég képzettek ahhoz, hogy elméjüket egyesítsék ezekkel a lényekkel és többféle bestiával vagy madárral.

Minél tovább éltek az erdőben, az elfek annál inkább tisztábban lettek a legrégebbi ősi istenek létezésével. Ők Kornous és Isha, a zord vadász és a föld anyja. Kurnous lelke az erdő vadállataiban és a betöretlen vadonban manifesztálódik, míg Isha átjárja a növényzetet és vízforrásokat, amik a földből törnek elő. Ulthuanban az imádatuk elhalványult az újabb, civilizáció, gazdagság és dekadencia orientált kultuszok fényében. A vad erdőben viszont a régi erők szinte kézzelfoghatóak.

Kornoust és Ishát már az első elf őrzők is megidézték, hogy segítsenek a törpök elleni harcokban. Szentelt helyeket találtak, ahol a mágia ereje közel áramlott a felszínhez. Ezeket a helyeket szinte azonnal fellehet ismerni az ott növő irdatlan idős, vagy kivételesen gyönyörű fák által képzett ligetekről. Néha az elfek nagy köveket helyeznek ezekre a pontokra, hogy elvezessék a mágiát bizonyos tisztásokra. Ezek a helyek pedig majd Kurnous és Isha szentélyeivé válnak. A wood elf népek, akik majd betelepülnek Lorenbe, szintén elkezdik Isha és Kurnous imádatát. Körülményes rituáléiak és táncaik a napéjegyenlőség idején úgy tűnik valamit felébresztenek az erdőben, mintha az ősi istenek lelkei lennének előhíva a földből és fákból.

### Változó világ

Miután a wood elfek letelepedtek és kibékítették az erdei lelkeket, miszerint ők is a hely őrzőivé és baráttá válnak, az elfek megkezdik a korszakok át tartó feladatukat, az erdő védelmét. Ezek kezdetben a vándorló emberi és ork törzsek, amik az Öreg Világ szerte migrálnak. Eme törzseket az elfek elrettentik az erdőtől, a népek ijesztő, elkerülendő és veszélyes erdőnek tartják a helyet. Míg máshol az emberek fejszékkel tisztították meg az erdőket, hogy megműveljék a földet és épületeket emeljenek, vagy orkok esetén erődöket és máglyákat emeljenek, Loren megmarad érintetlennek. Habár hatalmas vadonok vannak még ma is az Öreg Világban, melyekbe legfeljebb kereskedők törnek csak be, vagy a háborúk folytán elpusztult települések helyén regenerálódott a vadon, de Athel Loren az egyedüli nagy erdőség, ami az Öreg Világ legvadabb és legérintetlenebb pontja.

Az erdei elfek az első tanácsukon meghatározzák, hogy egyik nemzettség se uralkodhat a másik felett, mert ez csak ambíciókhoz és irigykedéshez vezethet, ami testvérháborút szül. Az erdő útja már gyökeret vert a tündékben, így ez nem az ulthuani féle tanács lesz, ahol bölcs férfiak vitatják meg az ügyeket. Isha és Kurnous felébresztette a vad és furcsa elf pszichét, így a tanácson a nemzettségek kiválasztott fiataljai rituális táncokat adnak elő, az idősek pedig nézeteiket rejtélyes drámákban nyilatkoztatják ki, miközben a mágusok megmutatják az új csodákat, amiket az erdőkben leltek. Még a faemberek és driádok is részt vesznek a tanácson, illetve már ekkor is vannak olyan elfek, akik elég képzettek ahhoz, hogy elméjüket egyesítsék ezekkel a lényekkel és többféle bestiával vagy madárral.

Amíg a tanács tartott, addig két elf elcsatangol a tisztásról: Orion, egy jóképű fiatal és Ariel, a legszebb elf hajadon. Átjutva egy masszív és ősi tölgyfa bereken (ami a világ kezdete óta nő), egy igazán gigászi fára lelnek, aminek gyökerei áttörték a sziklákat, ágaik pedig árnyvilágot alkotnak alattuk, amin csak egy szűk fénysugár jut csak át. Ketten elkezdik körbejárni a fa kerületét, miközben ujjaikkal simítják a bütykös kérgét. Egy egész évükbe telik félig megkerülni a fát, mikor is váratlanul hasadékot látnak rajta, ami mintha egy szűk bejárat lenne. Kíváncsiságuk ráveszi őket, hogy belépjenek.

Kettejük eltűnése egy ideig nem tűnik fel, de mikor nem jelennek meg nemzettségüknél, azonnal megindul a keresés utánuk. Az elfek aggódni kezdenek, hogy valami vadállat, vagy rosszabb, szörnyek ragadták el őket. A felderítők íjakat ragadva kezdenek tágabb ívben keresni, attól tartva, hogy támadás alatt lehetnek. A mágusok jövendölőpálcáikkal próbálják az eltűntek nyomát megtalálni, de senki se jár sikerrel. Napok telnek el, de Ariel és Orion nem kerülnek elő, a kutatók még a legkisebb nyomukat se találták. Viszont megtalálják az Korszakok Tölgyfáját, ahol érzik a csodás fa nagyságát, aminek azonnal behódolnak és tisztelegnek. Ugyan több hasadékot is észrevesznek, de amin a két fiatal belépett, az rejtélyesen eltűnt.

### A Gyász Tele

A tanács feloszlik, a nemzettségek hazatérnek otthon tisztásaikra, Ariel és Orion elvesztése ekkora szomorúságát váltott ki. Még mindig nem találták meg őket, pedig a tél már közeledik, ezért mindenki úgy hitte, hogy örökre eltűntek. A tél szokatlanul keménynek bizonyul, télközepén pedig, mikor a nap alacsonyan süt a sápadt horizonton, egy új ellenség jelenik meg: az orkok.

A korgó gyomruk által a hegyekből kiűzött zöldbőrűek Athel Loren erdejére szabadulnak, hogy élelmet szerezzenek. Érdes és durva kiáltásaik visszhangzanak a csupasz fák között, miközben levadásszák az állatokat, a fákat pedig máglyák képében égetik el. Az elf felderítők naponta követik figyelemmel őket, miközben a horda egyre mélyebben hatol be Loren Erdejébe. Hamarosan a felderítők csatározásokba bonyolódnak az orkokkal, akik közül rengeteg esik olyan nyilaktól, amiknek gazdáját még megpillantani se tudták. Azonban az orkok nem tántorodnak el, az elf mágusok összes varázslata hatástalannak bizonyul a feltartásukban. Az orkok fokozatosan kezdik megközelíteni a szent ligeteket és az elfek otthon tisztásait.

Az elfek eldöntik, hogy egy nagy csatában győzik le az orkokat. Minden harcost mozgósítanak és így rontaka rá az ellenségre, ami viszont nem törik meg. Számos bátor elfet vágnak le, a horda pedig továbbra is egyre mélyebbre tör be az erdőbe, egyes nemzettségek kénytelenek hátrahagyni otthonaikat, hogy barlangokban bújjanak el, míg mások viszont megfogadják, hogy halálukig küzdenek, ha az orkok feltűnnek a bejárataiknál. A Gyász Tele tovább folytatódik, a fagy vas keménnyé dermeszti a talajt, az üvöltő szél pedig havat fúj a fák közé. Az erdő egy végtelen fehér és szürke látképpé válik, miközben farkasok portyáznak mindenfelé. Az élelem ritkás, az ork horda pedig veszélyesen közel táborozik le a Tanács Tisztásához. Az elf mágusok éjt nappallá téve próbálják őket bűbájjal elcsalni vagy hamis csapásokat mutatva nekik.

Éjjelente az ork tábortüzek láthatóvá válnak a hatalmas tölgyfa körüli tisztáson. Egy olyan helyen, ami még az elfek számára is különös és hátborzongató.
Egy fényes reggel a felderítők elkezdik fellelni a tavasz jeleit. Ahogy arra is figyelmesek lesznek, hogy valami zavar támadt a madarak és az ágak suttogásában. A mágusok éppen csak elkezdik eme előjeleket tanulmányozni, mikor egy erős kürt harsan fel az erdő mélyéről. Az orkok is hallották ezt, mindannyian megdermednek, lábuk gyökeret ver tábortüzeik mentén, ahol menyéteket és mókusokat sütögettek. Ezt követi a vadászkopók csaholása, miközben madarak hada száll fel, elsötétítve az eget. Egy nagy szarvas hátborzongató, kihívó hangja csendül fel, aztán egy hatalmas bestia zaja, ami előtör a halott fák közül. A felderítők pillantják meg először a hangok forrását, egy nagy vadászt, magát Kurnoust! A fák között ugrálva az antilopok gyorsaságával és agilitásával. Fejéből sűrű agancsok nőttek ki, arca körül borostán és moha lóg. Húsa zöld, mint a tavaszi leveleknek, szeme borostyán színben világít, mint egy vadállatnak. Magasság kétszerese egy elfnek, kezében pedig egy hatalmas lándzsa.

Kurnous átrohanva az aljnövényzeten egyenesen nekiront az ork tábornak, pusztítva az ott lévőket. Amint megpillantja a hadfőnököt, Grotfangot, ráüvölt a vezérre és azonnal felnyársalja a lándzsájára, majd agancsaival úgy felökleli, hogy átrepül a feje fölött. Az orkok ezt látva rémületükben meghátrálnak. A fekete hollók már így is rárepültek az elkárhozott zöldbőrűekre. Az orkok egymásban felbukva próbálnak elrohanni, de az erdőből nem nyílik könnyű kiút. Faemberek és driádok zárják el az útjukat, akiket Kurnous kürtje és kiáltása ébresztett fel téli álmukból. Kurnous maga is üldözőbe veszi a menekülőket a lándzsájával a kézben. Mögötte egy hullám elf igyekszik, akik sietve csatlakoztak a vadászathoz. Íjaik jelentős mészárlást visznek végbe, míg csatatáncosok szökellnek előre, mint Kurnous rituális táncán, levágva az ügyetlen orkokat, akik nem voltak elég gyorsak, hogy kitérjenek az útjukból.

Ahogy a nap a fák fölé ér, a gyenge napsugarak egy mészárszéket világítanak be. A tisztást levágott orkok teste fedi be, amit a hollók és varjak feketítenek még be, fölöttük héják köröznek és a farkasok is előjönnek a jussukért. Egyetlen ork se jutott ki az erdőből, fehérlő csontjaik a Gyász Tisztásának (*Glade of Woe*) bütykös gyökereivel keverednek majd el. -1125 I.C.-ben tehát egy jelentős ork és goblin had pusztult el, Athel Loren pedig megmenekült a pusztulástól.

### Az erdő királya és királynője

Mikor biztossá válik, hogy az utolsó orkot is levágták, a felderítők és a többi harcos követni kezdik Kurnoust amennyire csak tudják. Távoli bőgése még hallható, hatalmas árnyékát is ellehet csípni, ahogy a fák között sebesen rohan. Útját lándzsával átszúrt orkok testei övezik. Egy széles ívet követően az elfek a Tanács Tisztására érnek, majd a Korszakok Tölgyfájához. Itt megállnak, ugyanis Kurnous eltűnt, ezért mágusokat hoznak elő. Varázspálcáikkal elkezdik megidézni Kurnoust, hálát és köszönetet kántálva, amiért megszabadultak az ellenségtől. Ahogy előhívják Kurnoust, a fa csikorogva, nyögve nyílik meg és egy mély, hangzatos és zengő hang szólal meg: "Ki idézte meg Kurnoust?"

Az összegyűlt elfek meglátják a fában ásító hasadást, ahonnan a hang jött. Néhány bátrabb felderítő és varázsló benyomakodik a hasadékba, lopakodva haladva előre a szűk semmiben a fa belseje felé, ahonnan rejtélyes és mágikus nevetést és zenét hallanak. Csupán egy tompa fény jelzi az alagút végét, amit elérnek és döbbenten nézik a hatalmas üreges teret. Itt két alakot vesznek észre egy-egy trónon ülve: a két leggyönyörűbb és legdöbbenetesebb személyt, akiket eddig láttak. Isha és Kurnous földi megtestesítőit, de némileg hasonlítva a rég eltűnt Arielre és Orionra. Körülöttük driádok és egyéb, furcsa erdei lelkek hódolognak, mintha a királyuk és királynőjük lennének.

Athelor, a főmágus lép előre és kérdezi meg, hogy valóban Ariel és Orion az, akit látnak. Orion válaszol először, hogy valóban ők azok, csak megváltozva. Majd Ariel szólal meg, elárulva, hogy egyesültek a két istennel, Ishával és Kurnousszal és felvették az aspektusukat. Ugyanis az isteneket előhívták az erdőből és tünde testet akartak ölteni. Ariel és Orion kivételes szépsége, az elfek legszebbjei csalták őket eme testekbe, amikbe isteni lelkük egy kis részét ültették. Már ez is elég ahhoz, hogy Orion és Ariel képesek legyenek egy kis időre átváltozni az istenekké. Elég időre, hogy megpecsételjék bármely ellenség sorsát, ami Ather Lorenre tör.

Ariel egy istennő mély bölcsességével szólott, az elfeket pedig valóban lenyűgözte, amit láttak. Athelor, a főmágus megértette a mondandót és kinyilatkoztatja társainak: "Lássátok az Erdő Királyát és Királynőjét!"

Ariel és Orion kiemelkedik a Korszakok Tölgyfájából és tanácsot tartanak a Tanács Tisztásán, amit ettől fogva a Király Tisztásának (*King's Glade*) neveznek. Minden nemzettség hódolatát teszi a királynőjük és királyuk előtt. A varázslók felismerik őket, hiszen Kornous és Isha mágikus ereje árad belőlük. Orion képes Kurnoussá, a Féktelen Vadásszá (*Wild Hunter*) válni, aki az ellenséget üldözi a területén. Ariel képes Ishává válni, aki vele született mágiát használ játszi könnyedséggel. Ereje képes összefonódni az erdő bűbájával, így védve Athel Lorent és lakóit és elcsalva az ellenséget.
Az elfek több évszázadig képesek élni, de Orion és Ariel kortalanná váltak és halhatatlanná az isteni aspektusuk miatt. Állandóan megújulnak, mint ahogy a természet is átjárja Kurnous és Isha lelke, amik mindig megújulnak. Ők ketten felügyelik a wood elfeket, elmélyedve a bölcsességben és minden korban védve az erdőt.

Orion és Ariel esetében a halhatatlanság érdekes formában tűnik fel: a legsötétebb pillanatban, télközepén mintha meghalnának. Az elfek ekkor a Korszakok Tölgyfájába temetik őket. A tavasz első jelére a nagy tölgyfa megnyílik, felfedve kettejüket regenerálódva teljes dicsőségükben. Ahogy az évszakok kihatással vannak a két isten hatalmára, úgy Arielre és Orionra is. Télközép ezért a legveszélyesebb időszak Athel Loren lakói számára, mikor bűbájaik, amik az erdőt védték hirtelen elapadnak. Ilyenkor minden tünde különösen éber, hiszen védőisteneik sincsenek velük.

## Források

1. ↑ Warhammer Armies: Wood Elves (4th Edition) - 4-5. oldal
2. ↑ Warhammer Armies: Wood Elves (4th Edition) - 5. oldal
3. ↑ Warhammer Armies: Wood Elves (4th Edition) - 5. oldal
4. ↑ Warhammer Armies: Wood Elves (4th Edition) - 4. oldal
5. ↑ Warhammer Armies: Wood Elves (4th Edition) - 5. oldal
6. ↑ The Empire (4th Edition) - 4-5. oldal
7. ↑ Warhammer Armies: Wood Elves (4th Edition) - 5. oldal
8. ↑ Warhammer Armies: Wood Elves (4th Edition) - 8. oldal
9. ↑ Warhammer Armies: Wood Elves (4th Edition) - 6. oldal
10. ↑ Warhammer Armies: Wood Elves (4th Edition) - 6-7. oldal
11. ↑ Warhammer Armies: Wood Elves (4th Edition) - 7. oldal