Чорна пляма. Четвертий розділ.

Я вранці сиділа біля кубла вояків та вмивалась. Тигроока сиділа під скалою та розподіляла патрулі. Вітрозірка вмивалась на кам'яному виступі. Чорносерд вмивав Срібноквітку, а біля них сидів мій батько Довгокіготь. Крилолап підбіг до Вітрозірки, своєї наставниці та тихо щось промурмотів. Туманолапка підійшла до Тигроокої та сіла біля неї. Хмаролапка тихо про щось розмовляла з Тінелапкою та Сніголапом. Метеликолапка розмовляла з Зеленосвітом. Червонохвіст про щось гордо розповідав Вербохмарці. Білолистка вийшла з кубла вояків та махнула мені хвостом.

- Червонохвосте, Срібноквітко, ви йдете в ранковий патруль зі мною та Туманолапкою на кордон з Тіньовим Кланом - нявкнула Тигроока - Чорносерде, Вітрозірко, Крилолапе, Хмаролапко, ви в Мисливський патруль до Небесного дубу. - Штормокрило, Каменевуше, Пʼятнистошубе, Вербохмарко, ви на Вітряний кордон. Довгокігте, Білолистко, Тіньолапко, Сніголапе, ви йдете на огляд території для новаків - кішка холодно посміхнулась до новаків.

- Каменевуше, Пʼятнистошубе, Вербохмарко! До мене! - крикнула я. Каменевух та Пʼятнистошуб легко підбігли до мене. Вербохмарка тихо нявкнула щось на прощання своїм кошенятам і побігла до мене. - Ем... До кордону йдемо разом, а там Пʼятнистошуб з Вербохмеркою догори по кордону, а я з Каменевухом вниз.

- Гаразд - нявкнула Вербохмарка.

Ми йшли спокійно. Вербохмарка запросила нас пополювати. Я спіймала мишу, Каменевух спіймав кроля та поніс його в табір, Пʼятнистошуб спіймав землерийку. Вербохмарка нічого не спіймала.

- Тримай - я кинула Вербохмарці мишу - я не голодна.

- Дякую - нявкнула Вербохмарка.

Я швидко побігла від Вербохмарки. Так добре бігати... Витягуєш передні лапи вперед, задні підтягуєш за ними, знову передні витягуєш вперед... Я так дуже швидко добігла до кордону. "Жаль, я б ще побігала" - пронеслася думка в голові. Поки я помічала кордон я почула якийсь незнайомий запах. Пахло Вітряним Кланом та один запах був дуже знайомий та рідний, а другий був трохи схожим, але відчувалось зовсім по-різному.

- А нам обов'язково це робити? - запитав один голос. "Шипшиноцвітка" - подумала я.

- Ти хочеш щоб Листосерд помер? - нявкнув ще один кіт.

- Але, хіба нема іншого виходу?

- Шипшиноцвітко, нам потрібна та м'ята!

- А куди поділась м'ята з нашої території? - сердито запитала Шипшиноцвітка.

- Ну, розумієш...

- Що?! Верболапе, я не розумію! - "Тож цього кота звати Верболап" - подумала я.

- Після бити з Річковим Кланом на наш табір напав Білий, а потім Зелений кашлюк! Ми витратили всі запаси котячої м'яти.

- Гаразд. Але ми можемо просто попросити.

- Так, можете. - Я вискочила з кущів. Шипшиноцвітка широко розплющила очі та настовбурчила хутро на загривку. Та коли зрозуміла, що це я, то заспокоїлась. Але Верболап зреагував агресивно. Він вскочив, насторбувчив хутро та випустив кігті в землю.

- Ти за нами слідкувала! - зашипів Верболап.

- Я готова вам допомогти! - сказала я Верболапу.

- Ні! Нам не потрібна допомога від Громового Клану!

- Шипшиноцвітко, а хто це? - Запитала я.

- Це новак медикота, Верболап. Також син Небозорої та Орлякохвоста. - Відповіла Шипшиноцвітка. - І мій та Гілкострибчин родич.

- Добре. Стійте тут! Я прийду через деякий час, обіцяю!

І я побігла, так, ніби за мною біжить борсук чи лисиця. Так добре бігати! Цікаво, як Річкові коти живуть без всього цього? Без землі під ногами... Так добре її відчувати. А вони відчувають липку, слизьку та неприємну воду, замість того щоб бігати за тваринами, їх вбивати...

Нарешті я добігла до табору. Я швидку заскочила до нього, та там нікого з вояків не було.

- Зеленосвіте! Метеликолапко! - крикнула я. Зеленосвіт миттєво вистрибнув зі свого кубла.

- Що сталося, Штормокрило? - запитав кіт.

- На кордоні я зустріла Шипшиноцвітку... - я не встигла продовжити, бо Зеленосвіт прикрив мені рота хвостом.

- Якщо це про пророцтво, то не тут. - прошепотів він. Я вдарила його хвіст лапою, та він його прибрав.

- Я зустріла Шипшиноцвітку та Верболапа. Їм потрібна котяча м'ята, Листосерд помирає! - Очі Зеленосвіта розширились.

- Гаразд, зараз. - Кіт заскочив до свого кубла, щось нявкнув Метеликолапці. Щось зашурхотіло та він вискочив до мене. У нього в роті буда купа м'яти. - Веди - нявкнув він.

Ми швидко побігли до кордону. Зеленосвіт, не думаючи, перестрибнув через струмок до Верболапа. Він кинув м'яту просто в нього під ногами. Очі молодого медикота задоволено зблиснули. Поки він розмовляв з Зеленосвітом, Шипшиноцвітка підійшла до мене.

- Чого він такий задоволений? І чого просто стоїть, замість того щоб бігти до свого наставника? - запитала я в кішки.

- Не знаю. Може він просто запитує в Зеленосвіта як використовувати котячу м'яту? - Невпевнено відповіла Шипшиноцвітка.

- Шипшиноцвітко, щось сталося?

- Так... Але я не можу тобі тут розповісти. Давай зустрінемося тут ввечері, після того як до табору прийде вечірній патруль. Я тобі розповім. - Нервово сказала Шипшиноцвітка.

- Гаразд, Шипшиноцвітко. Але знай, що там би не сталося, я завжди буду на твоїй стороні. - Сказала я. Ми з цією кішкою дуже близькі, ще з часів нашого новацтва. Гадаю, в мене нема кращої подруги, ніж ця кішка.

- Дякую.

Я махнула хвостом, повернулась та пішла до табору. Потім зірвалася на біг, та біля табору я зустріла Тіньолапку.

- Привіт, Тіньолапко. Як тобі наша територія? - привіталася я з кішечкою.

- Чудово! - засяяли очі в новачки, - Завтра я, Сніголап, Довгокіготь та Білолистка, ми всі разом йдемо на полювання! Так хочеться вже стати воячкою. Водити патрулі, уявляєш! Просто йду я, і кажу що робити Тигроокій, Довгокігтю, Червонохвосту та Вітрозірці! А коли Вітрозірка піде на полювання з Зоряними предками, я вже буду воячкою та стану воєводою. Хоча буде дуже жаль Вітрозірку, - опустила свій пухнастий хвостик Тіньолапка. Вона сіла, трохи помовчала, а тоді сказала - Штормокрило, я маю до тебе запитання.

- Звісно, запитуй.

- *Ти* казала Вітрозірці кого дати нам в наставників?

- Так.

- Ти б хотіла бути моєю наставницею? - сумно подивилась на мене. Хутро в мене стало дибки. Я вже зрозуміла яке буде наступне питання.

- Так - впевнено, але трохи нервово промурмотіла я.

- Тоді чого я новачка Довгокітгя? - спробувала гаркнути Тіньолапка. Вона всім своїм виглядом старалась показати що вона на мене сердиться, але вона була такою маленькою, що це виглядало просто смішно. Я несміливо глянула в її палаючі очі та одразу відвела погляд. О, Зореклане, чого мені соромно перед цією малечею? Ні! В мене є характер і я маю це довести.

- Просто... Я ще навіть повню не воячка - невпевнено мявкнула я. Чого я раптом злякалась? Я ж хотіла показати що в мене є характер! Треба було сказати щось наприклад "А сама як думаєш?" Чи "Я занадто мала, мишомізка!". Та я лише тихо пішла. Невже це означає що в мене нема характеру? І що я маю з цим робити? Я увійшла до табору і там одразу до мене підійшла Тигроока.

- Штормокрило, йди назбирай моху для старійшин, потім їх нагодуй. Потім зможеш відпочити. - нявкнула вона.

- Що? Я хто для тебе, якась новачка? - Гаркнула я.

- Усі новаки зараз зайняті! - Загарчала Тигроока, надибивши хутро.

- Візьми Тіньолапку, он вона сидить біля входу в табір та нічого не робить! - Зашипіла я.

- О! Гарна ідея. - Тигроока пригладила хутро. - Бери Тіньолапку та йди збирати мох для старійшин. Білолистко! - Кішка миттю вискочила з вояцького кубла та підбігла до нас. - Бери Сніголапа, та йди з Штормокрилою та Тінелапкою збирати мох для старійшин. Потім ведеш обох новаків до табору, разом з мохом, а Штормокрила для них полює.

Я підкликала ошелешену Білолистку хвостом.

- Давай швидко, поки вона не сказала нам ще щось робити. - прошепотіла я.

- Гаразд. Сніголапе! - нявкнула кішка. Білий котик вистрибнув з кубла новаків.

- Що, Білолистко? - слухняно підійшов новак.

- По дорозі розкажу. Пішли.

Ми тихо вийшли з табору. Біля входу все ще стояла Тіньолапка.

- Тіньолапко, йдеш з нами. - сказала я кішці.

- Ні! Я йду лише разом зі своїм наставником! - сердито відповіла кішка. - Ти не моя наставниця, тож сама йди, якщо треба! - І в цю мить всередині мене щось вибухнуло.

- О, ти йдеш лише зі своїм наставником? Тоді уяви що я твоя наставниця, і не викаблучуйся! Я воячка, а ти лише маленька кішка, яка ще не пробула новачкою навіть три дні! Уявляєш, я теж хотіла б просто сидіти біля табору, та дивитись як коти виходять та заходять! Але ні, ми -  вояки, ми маємо обов'язки і маємо їх виконувати! І ти мені сьогодні розповідала, що дуже хочеш бути воячкою, тож у тебе теж мають бути обов'язки! Так що, люба, йди виконувати свої обов'язки, а саме збирати мох для старійшин! - Тіньолапка та Сніголап налякано витріщались на мене. Білолистка здивовано на мене глянула та посміхнулась.

- Гаразд, пішли... - прошепотіла Тіньолапка.

Ми йшли не швидко. Білолистка тихо до мене підійшла.

- Ти молодець! - шепнула вона.

- Чого? Я ж накричала на маленьку ні-в-чому невинну новачку.

- Так, але ти нарешті показала що ти не просто сірий камінчик, а кішка, яка може за себе постояти. Та вона й не зовсім невинна. - посміхнулася кішка.

Продовження