Spica Black (VK)/Intro

Eräällä Los Angelesin kadulla, ei siellä huonomaineisella alueella, mutta ei siellä parhaallakaan alueella. Siinä välimaastossa. Kuitenkin, tällä kadulla käveli nainen: pitkä, blondi, korkkarit ja minihame. Hän talutti chihuahuaa, ja hänen pitkät kiharansa ulottuivat paljaaseen alaselkään. Vaalealla iholla oli pienin häivähdys rusketusta, ja sinisiä silmiä peittivät suuret ruskeat pilottimalliset aurinkolasit. Päässään naisella oli valtava olkihattu, sellainen jonka lieri menee ylös alas, ja olalla roikkui pikkuriikkinen käsilaukku. Nainen pysähtyi erään kujan eteen ja vilkaisi sisään.
"Tämä se on, Missy." nainen sanoi hyvin kimeällä äänellä. Hän nosti koiran syliinsä ja käveli kujalle. Kujan päässä oli vanha, kulunut tiilimuuri, joka oli ehkä ollut aikoinaan punainen, mutta nykyään se oli lähinnä noenmusta. Muurin edessä oli kasa pahvilaatikoita ja yksinäinen roskatynnyri. Nainen käveli tynnyrin luo ja kurotti sen taakse. Hänen aurinkolasiensa linssit kirkastuivat ja niiden sankaan syttyi valo, joka valaisi tynnyrin takana olevan tilan ja muurin.
Muurissa hohti tulenpunainen tiili, joka oli hieman kohollaan muusta muurista. Nainen hiveli tiiltä pitkillä rakennekynsillään ennen sen painamista takaisin muuriin. Muurista kuului surahdus ja blondi nosti päänsä. "Oikea paikka." hän sanoi hieman matalammalla äänellä ja katsoi tyynesti kun muurin tiilet kieppuivat ympäröiviin seiniin ja paljastivat takana olevan porrastasanteen.
"Tämä on menoa nyt, Maple." nainen sanoi ja astui sisään. Muuri sulkeutui hänen perässään ja tunneliin syttyi valoja, paljastaen että tunneli olikin pitkien portaiden yläpää. Koira hyppäsi alas naisen sylistä ja laskeutui metallitasanteelle. Se nosti päänsä ylös ja muuntautui nuoreksi punatukkaiseksi naiseksi. Hän katsoi blondia, joka oli myös vaihtnaut ulkonäköä: blondin tilalla seisoi mustatukkainen tumma nainen, jolla oli musta vekkihame, valkoinen kauluspaita ja tummansininen liivi, sekä siniset legginsit ja mustat saappaat. Hänen lanteilleen oli sdottu musta nahkainen laukku. "Yh, tuo blondiulkoasu oli kamala." nainen sanoi.
"Enemmän inhoan sitä Missy salanimeä." Maple sanoi ja haroi hiuksiaan suoriksi. "Ei tuo koiruus niinkään ole paha."
"Hyvä sinun on sanoa, synnyit eläimeksi." mustatukkainen sanoi. "Monta askelta tässä oli alas?"
"Ainakin sata." Maple sanoi. "Mutta eihän se nyt niin paha ole, Spica. Mehän elettiin kadulla vuosia."
"Yh, älä muistuta." Mustahiuksinen, eli Spica, vastasi. "Ei muistella niitä huonoja aikoja." Hän katsahti tasanteen kaiteen yli alas portaikkoon. "Mennään, niin saadaan tämäkin homma hoidettua." Maple nyökkäsi ja kaksikko laskeutui alas portaita kohti pohjaa.
Muutamia päiviä aikaisemmin kaikki kaupungin pahantekijät, ne isommat ainakin, saivat kutsun piipahtaa eräässä paikassa, joka oli siis tämän portaikon loppupäässä. Spica oli hieman epäröinyt, sillä hän oli saanut useita epämääräisiä pyyntöjä vuosien varrella, ja kaikki olivat päättyneet huonosti. Yleensä pyynnön/käskyn esittäjän kannalta, sillä Spicalla oli hyvin tarkka sihti ja pistooli sukkanauhassa. Kutsut olivat kuitenkin jatkuneet, ja lopulta Spican oli pakko myöntyä kutsuihin ja käydä paikan päällä.
Kaksikko laskeutui portaat alas ja saapui avaraan tilaan, joka muistutti kasinoa. He olivat sen takaosassa, ja salin toisella puolella oli valvontahuone/tervetulotiski. Huolimatta salin suuresta koosta ja että se oli täynnä pelipöytiä ja rahapelikäytäviä, ei kukaan ollut siellä. Spica ja Maple kävelivät tiskille, jonka takana istui valtava Igor. Mies katsoi tiskin alla olevista valvontakaeroiden ruuduista ylös Spicaan. "Nimi?" mies murahti.
Spica mulkaisi miestä ja vastasi yhtä epäkohteliaasti. "Spica Black."
Mies nyökkäsi ja kumartui pöydän alle hakemaan jotain. Kuului kassakaapin kilinää ja rapinaa, ja mies otti esiin rannekellon näköisen laitteen. "Kolmas kerros, huone 3303, oikea käytävä. Lisäohjeita seuraa." Spica älysi että kyseessä oli enemmänkin kone kuin ihminen, ja sen takia varmaan hän kuulosti niin epäystävälliseltä. Spica otti laitteen ja kiitti miestä. Tiskin ja kopin takaa löytyi suuri samettiverhoiltu portaikko, joka tuntui kuuluvan viiden tähden hotelliin. Spica hipaisi kullattua kaidetta matkalla ylös, ja hänen sormiinsa ei tarttunut hiventäkään lehtikullasta. Isot portaat ylös, parvekkeen kautta toisten portaiden luo - täydellinen paikka tappaa joku kaatamalla yli parvekeken kaiteen tai portaikkoon - ja toiset isot portaat ylös. Ja vielä yhdet. Lattiassa oli suuri marmori-, kulta- ja jalokivikoristeinen kerrosnumero. Kolmonen. Spica etsi oikealta käytävää, ja ällistyi kun huomasi miten pitkä käytävä oli: sen päätä ei näkynyt vaikka se oli kirkkaasti valaistu, vaan käytävä jatkui katoamispisteeseen asti suorana. Spica oli tyytyväinen numerosta 03, sillä se tarkoitti että hänen huoneensa oli toinen oikealla. Oven vieressä oli pieni kyltti, jossa luki hänen ja Maplen nimet, ja lukkona oli kaukolukija. Spica vei rannelaitteen lukijan lähelle ja odotti että lukko piippasi. Hän avasi oven ja kaksikko astui sisään.
Huone oli askeettinen käytävien loistokkuuden jälkeen, vaikka ei sitä millään tahdolla voinut kutsua normaaliksi. Huoneessa oli kaksi leveää sänkyä, suuri televisio, työpöytä ja minibaari, sekä muutama ovi, jotka veivät kulpyhuoneeseen ja varastotiloihin.
"Että sillä lailla sitten." Spica sanoi ja vilkaisi televisiota. Sen alla olevan pöydän päällä oli samanlainen kaukolukija kuin ovessa, ja Spica heilautti rannelaitetta sen vierestä.
*"Hyvää päivää, neiti Spica Black."* kajahti teeveestä ja Spica säpsähti taaksepäin. Ruudun täytti suuri tuoli, jossa istui joku, ja jonka takana oli kirkas valo, niin ettei istujan kasvoista saanut selvää. Myöskään äänestä tai siluetista ei saanut vihjeitä henkilöllisyyden tai edes sukupuolen kohtaan. *"Toivottavasti vahtini ei järkyttänyt sinua. Hienosäädän vielä hänen koodaustaan, joten hän saattaa välillä vähän onnahdella."* Hahmo näytti vaihtavan asentoa. *"Ihmettelet varmaan miksi kutsuin sinut tänne."* Äänessä oli hieman huvittuneisuutta, ja Spica arveli tyypin tietävän miten kliseiseltä kuulosti. *"Edessä on suuri vaara, ja meidän lainsuojattomien on pidettävä yhtä. Sinut tuntee koko kaupunki, joten olet avainasemassa jos jotain tapahtuu. Tulet saamaan meiltä keikkoja, jotka on valmiiksi suodatettu sinun profiiliisi. Voit silti heittää ne takaisin jos tahdot, ja olet vapaa tekemään muita keikkoja sekä hoitamaan taloasi ja bisnestäsi. Ranneke, jonka sait, ilmoittaa uusista keikoista ja antaa niistä palautetta. Kun laitat sen ranteeseen, se vaihtaa muotoa koruksi tai rannekelloksi, riippuen siitä mitä itse tarvitset. Se varoittaa myös kun FBI on jäljilläsi. Pidä huolta ettet jää kiinni, meillä ei ole varaa menettää sinun kaltaistasi suurtekijää."* Hahmo hiljeni ja siluetin yläosa muuttui; tyyppi varmaan katsoi poispäin kamerasta. *"Siinä taisi varmaan olla kaikki näin ensialkuun. Pidä ranneke mukana kaikkialla ja palaa aina välillä tänne, niin tiedän varmasti sinun olevan tässä mukana. Näemme varmasti pian uudelleen. Näkemiin."* Näyttö pimeni ja rannekkeen näyttö naksahti päälle. Spica otti sen varovasti ja epäröiden lukitsi sen vasempaan ranteeseensa. Laite alkoi hohtaa ja välähti siron rannekorun muotoon, ja isoimmasta kivestä ponnahti esiin holografinen näyttö, jossa näkyivät hänen tärkeimmät elintoimintonsa, kuten pulssi ja verenpaine, sekä kello, pieni kartta ja muuta kivaa sälää.
"Että sillä lailla." Spica sanoi ja haroi hiuksiaan. "Mitäköhän tästä sitten seuraa..." Hänen ajatuksensa keskeytyivät, kun ranneke piippasi: hänelle oli tullut viesti. *Spica Black: Arviointitehtävä* oli viestin otsikko, ja Spica napautti viestin auki. "Jaaha."
"Mitä?" Maple sanoi ja yritti lukea viestiä Spican olan yli.
"Keikka, deadline ensi viikon paraatipäivänä. Tahtovat jonkun ison kihon pois päiviltä. Tätä pitää tutkia ennen kuin hyväksyn tämän." Spica sanoi, silmät viiruiksi kavenneina.