Kapitola III. Pouto krve

### Sezení prvé (06.11.2022)

***TLDR:** Družina se vydává k zlověstným ruinám Šeroblatské tvrze, aby tam pátrala po legendami opředené zázračné Živé vodě, která jediná dokáže vyléčit jejich barbarského přítele Bruga, u nějž Baranova nákaza rychle postupuje a hrozí, že se v bezduchou krvelačnou stvůru nakonec promění i on sám.*

Po několika týdnech léčby je Lirael jasné, že zatímco Brugova fyzická zranění by časem vyléčit dokázala, morová nákaza, jíž ho nakazil nemrtvý farář, je nad její síly. Jediné, co teď může statného barbarského bijce před Baranovým hrůzným osudem zachránit, je tak doslova zázrak. Potrhlý poustevník Zbraslav\* naštěstí přichází s legendou, podle níž dokázal alchymista pána zdejšího kraje před staletími léčit i jinak neléčitelná zranění a neduhy pomocí své zázračné Živé vody. Družina proto neváhá a vyráží na záchrannou misi do zlověstných ruin Šeroblatské tvrze.

Tam musejí čelit svým nočním můrám, syčícím svíjejícím se trnitým šlahounům i hrůzu nahánějícím přízrakům. Findalen však nakonec rozpoznává, že jsou to jen přeludy sesílané chytrým ochranným obrazcem manifestujícím se jako mluvící havran, který se je z tvrze snaží vyhnat. Nějaký mocný kouzelník zjevně nechtěl, aby kolem tvrze někdo slídil. Kdo to ale byl a co se snažil chránit? Nejpravděpodobnější se družině zdá, že se snad sám velký alchymista snažil tímto způsobem chránit své mistrovské životní dílo.

Po překonání vnějších ochran vstupuje družina do podzemí, kde je však záhy zastavena skrytou branou chránící podzemní kobky pod tvrzí. Ohledání prozrazuje, že je brána kouzelná a Findalen překládá runový nápis, který nachází na jejím portálu: "*Až rovnováha světla a tmy nastane a krůpěj krve strážce dostane, pak prokletí zlému konec nastane a starý přítel tak znovu povstane.*" Družina se dovtípí, že bránu lze otevřít pomocí krve, a to pouze za magického okamžiku rovnodennosti.

Když pak při soumraku dne rovnodennosti na bránu zároveň dopadají paprsky slunce i měsíce, rozzáří se celá bledým magickým světlem. Její potřísnění krůpějí Mardugovi krve přesto nikam nevede. Lirael, která toto místo vídala ve snech, se nabízí, že obětuje krev vlastní, protože jí jako léčitelku jizva na ruce v porovnání s bojovníky poznamená nejméně. Když pak opatrně pokládá zkrvavenou dlaň na studený kámen brány, s duněním se otvírá - cesta do hlubin Šeroblatské tvrze je volná!

\****Pozn.:** Findalenův kouzelný runový kámen při setkání s poustevníkem poskakoval jako šílený.*

### Sezení druhé (20.11.2022)

***TLDR:** Družina se v útrobách Šeroblatské tvrze setkává s přízraky minulosti a následováním vodítek zjišťuje, že je nějaká neznámá síla drží proti jejich vůli ve světě smrtelníků.*

Svatopluk na prahu očarované brány dodává svým přátelům odvahy a společně sestupují do zatuchlých kobek pod tvrzí. Tam se brzy setkávají s přízrakem děvčátka, které zoufale hledá své rodiče a zjevně netuší, že je už po staletí mrtvé. Findalen si je jist, že tentokrát jde o skutečného nemrtvého a nikoliv jen o další iluzi. Když ji Lirael soucitně utěší, rozplývá se v mlhu a zůstává po ní zvláštní stříbrná mince s vyraženým písmenem *M*.

O pár chodeb dál vstupuje družina do knihovny, v níž své svitky sepisuje duch nějakého učence. Rozmluva s ním odhaluje, že jde o ducha onoho slavného alchymisty, jemuž je připisován objev zázračné Živé vody. Tvrdí však, že jeho výzkum není ani zdaleka hotov - potrvá prý ještě celé roky, než onu zázračnou tekutinu vydestiluje. Findalen se ho snaží přesvědčit, že ho šálí paměť a že svůj výzkum již jistě dokončil. A Mardug s ním nadšeně probírá své vlastní alchymistické experimenty týkající se parou poháněného golema. Po chvíli alchymista odkládá brk, přechází k rozpadlé knihovně plné ztrouchnivělých starých svitků a rozplývá se v mlhu. Na stole po něm zůstává list, na němž je napsáno písmeno *U*.

Družina pokračuje hlouběji do podzemí, až vstupuje do jakési odporné staré mučírny. Na zrezivělém skřípajícím řetězu se tu pohupuje klec s kostrou a na stole jsou staré zaprášené mučící nástroje. Když Lirael kostru ohledává ta se pohne a upře na sestru špitálnici prázdné oční důlky - kostlivec! Poté na družiníky cvaká zubama a natahuje odporné kostlivé spáry. Svatopluk připomíná, že Brugovi nezbývá mnoho času a že by tak neměli otálet. Mardug začíná svým náčiním odemykat zámek okovaných dveří vedoucích z místnosti, když v tom kostlivec svými spáry se skřípěním přejíždí po rezavých mřížích. Trpasličímu mechanikovi pro tom přejede mráz po zádech, až s nadávkami v zámku zalamuje svůj nejlepší šperhák.

Svatopluk přistupuje ke kleci a skrze mříže mydlí mečem kostlivce, co se do něj vejde. Ten se od něj stahuje co nejdál, jako zbitý pes. Svatopluk zmateně pohlíží na svého elfího druha a Findalen připomíná, že dosud žádný z nemrtvých, které potkali, nebyl agresivní a že se jim naopak vždy snažili něco sdělit. Svatopluk přikyvuje, ohání se mečem a přetíná rezavý řetěz, jímž jsou uzamčena dvířka od klece. Kostlivec pomalu vylézá ven, přistupuje ke stolu s mučícími nástroji a začne je přerovnávat. Poté se rozpadá v hromadu kostí a na stole po něm z nástrojů zůstává sestaveno písmeno *G*.

Svatopluk s pomocí Marduga a hlavně jeho páčidla se vzpomínkou na Brugovy svaly vylamuje okované dveře a všichni vstupují do kdysi snad honosné slavnostní síně, kde se koná jakýsi bizarní přízračný ples. Když se ze svého překvapení rozkoukají, chápe se Findalen Lirael a nepříliš povedeným tanečním krokem se přidávají k tančícím duchům. Svatopluk ze země sbírá jakýsi pohár, sfoukne z něj prach a přidává se k panstvu. Prochází sálem, zdraví se a klábosí s přízraky, jakoby byl na bále na rodném Veligradu. A Mardug, ten se nejdříve s nevalným úspěchem snaží rozproudit zábavu, což se mu daří až ve chvíli, kdy pro obveselení panstva začíná po stole metat kozelce, tak jako to se svými bratry horníky dělávali v dwergheimských tavernách.

Svatopluk si při procházení přízračným davem mapuje místnost i to, že jsou v ní čtyři nemrtví ozbrojenci hlídající dveře. Když se dvěma z nich zabředá v přátelském rozhovoru, dozvídá se, že tu pán hradu bude co nevidět a že hlídají dveře ven. Findalen mezitím promlouvá s pánovým heroldem, který třímá dlouhý svitek se jmény pozvaných a vyvolává jejich jména kdykoliv někdo nový vstupuje do sálu. Findalen ho v hovoru umě manipuluje, až se mu naskytne příležitost nahlédnout do jeho listin. V tu chvíli se k němu herold naklání a sykne: "*Drží nás tu jako rukojmí!*"

### Sezení třetí (27.11.2022)

***TLDR:** Družina pokračuje v prozkoumávání přízraky zamořené Šeroblatské tvrze a přes začarovaný les a kapli se dostává do laboratoria slovutného alchymisty.*

Svatopluk pokračuje v rozmluvě s přízračnými strážci a zjišťuje, že pánem, na kterého tu všichni čekají je Markus Vranovic, před desetiletími zavražděný dědic současného lučínského vladyky Dragovíta, a nikoliv jeho prapředek Nikolaj, který tvrz nechal vystavět. Mladý velimarský princ vzpomíná, že se rodina Vranoviců snažila ruiny tvrze přestavět v lovecký zámeček, který byl ale záhy opuštěn poté, co se v něm našla zmasakrovaná těla Dragovítova dědice Markuse a jediné dcery tehdejšího býkovského vladyky Volrada, včetně celých jejich družin. Co Svatopluk věděl, podivná událost se nikdy nevysvětlila. Teď nicméně nabyl dojmu, že čekání na pána hradu nejspíš bude bezpředmětné - tito duchové tu na něj čekali možná už celá desetiletí. Podělil se o svá zjištění se svými druhy a Mardug přispěl tím, že mu prý přízrační hosté tvrdili, že dveře do laboratoria slovutného alchymisty jsou támhle v té zdi. Když ji však pečlivě ohledali, nezdálo se, že by v ní kdy nějaké dveře byly. Zdálo se tak, že se na tomto podivném místě nejenže prolínají duše různých ér - vždyť životy Markuse Vranovice a alchymisty hraběte Nikolaje od sebe dělila celá staletí - ale že se dokonce různé časy, místa a události prolínají v jejich myslích jeho přízračných obyvatel.

Družina přes nemrtvé stráže prošla dveřmi a ocitla se na potemnělé mýtině kdesi hluboko v lesích. Před nimi se tyčil mohutný strom, jehož spletité kořeny se rozprostíraly všude okolo. Svatopluk svým mečem oťukával okolní dřeviny a zjišťoval, zda to nejsou jen další přeludy. Zdály se být skutečné. Rozjímání přerušil hlahol rychle se blížící lovecké družiny. Mardug s Findalenem skočili do křoví, ale Svatoplukovi se noha zachytila pod jedním  z kořenů a natáhl se tak u paty mohutného stromu. Ze křoví se vyřítila trojice přízračných zbrojnošů a hned se kolem něj semkla. Chtěli vědět kdo je a co tu v noci pohledává. Svatopluk přesekal šlahouny do kterých se zapletl, posbíral se ze země a podrážděně oponoval, kdo že jsou oni a jakým právem se ho tu táží. Když Mardug viděl, že Svatopluk není zrovna ve vyjednávací náladě, vyskočil s holýma rukama a širokým úsměvem pod vousy ze křoví a začal vysvětlovat, že je alchymistou, který v tomto lese se svými strážci hledá půlnoční býlí pro své lektvary. Zbrojnoši oponovali, že šeroblatským alchymistou je přeci Mistr Tremont a nakonec vysvětlili, že oni sami tu hledají Markuse, ztraceného syna jejich pána Dragovíta - černé vinné hrozny na jejich varkočích toho byli dokladem. Mardug s nimi dál zdlouhavě vyjednával, když v tom netrpělivý Svatopluk tasil meč a odhodlaně se postavil před trojici zbrojnošů s tím, že na tohle nemají čas a aby jim bez otálení ustoupili z cesty. Zbrojnoši si vyměnili zmatené pohledy a jeden z nich se pak na Svatopluka nečekaně vrhl. Ten se mu nicméně umě vyhnul, bleskovým úskokem se dostal zbrojnošům za záda, mečem do hlíny před sebou nakreslil půlkruh a posměšně prohlásil, že jejich kapitulaci přijímá. Zbrojnoši se začali chechtat a tasili zbraně.

Zatímco Svatopluk v boji čelil dvěma protivníkům, Mardug se s Liraelinou podporou nepřestal snažit přesvědčovat třetího, že nepřáteli nejsou, a Findalen si ze skrytu křoví přízraky měřil a přemýšlel, jak na ně. Mardugovi s Lirael se příliš nedařilo a trpaslík se jen tak tak vyhnul svištící sekeře, která mu mířila na hlavu. Svatopluk si díky štítu v boji proti přesile nevedl špatně, v nestřežené chvíli ho však nakonec jeden z přízraků svalil na zem a zalehl. V tu chvíli vyskočil Findalen z křoví a hřímajíce elfí zaklínadla vyčaroval na konci svého kopí světlo a zapudil jím princova nelidsky ječícího oponenta zpátky do záhrobí. Svatopluk vyskočil na nohy a zasypal druhého z bojovníků sprškou ran, až ho zatlačil na kořeny, kde zakopl a svalil se na záda. V tu chvíli Findalen světlem zapudil i jeho a třetí z duchů vidouce, že stojí proti přesile, nakonec přeci jen dal na Mardugova slova a sám se rozplynul. Svatopluk se vítezoslavně zachechtal, rozehnal mečem přízračnou mlhu a zasunul svůj meč zpátky do pochvy. Prozkoumali pak společně onen veliký strom a zjistili, že v něm jsou ukryty kruhové dveře. Lirael je prozkoumala a přestože kouzelné nebyly, došlo jí, že řezby na jejich obvodu dávají písmeno *T*.

Svatopluk se chtěl horlivě vydat dveřmi dál, ale Findalen byl zdrženlivější. Pohlížel zpět a argumentoval, že dosud na každém zvláštním místě našli další vodítko a že tomu tak nejspíš bude i v onom plesovém sále, který opustili - potřebují jen více času, aby jej našli. Svatopluk oponoval, že čas je teď právě to, co nemají, a tak se nakonec rozhodli rozdělit - Findalen s Lirael se vrátí do slavnostní síně a pokusí se ono chybějící vodítko najít, zatímco Svatopluk s Mardugem vyrazí napřed na průzkum, aby mezitím vyčistili cestu k dalším. Svatopluk si při loučení odřízl pramen zlatavých vlasů, na které jinak nedal dopustit, a vtiskl jej Lirael do dlaně s příslibem, že se brzy znovu ve zdraví setkají. Poté se vydali každý svou cestou.

Svatopluk s Mardugem vstoupil stromovými dveřmi do kaple Svaté církve. V lavicích se modlili věřící a u oltáře stál v rudém rouchu oděný vousatý kněz. Oba družiníci v tichosti prošli uličkou a oslovili ho, aby jejich nelehké výpravě požehnal. Kněz opáčil, kdy byli naposledy u svaté zpovědi a když Svatopluk odvětil, že je tomu již několik dní, vyzval je, aby se před požehnáním vyzpovídali. Posadili se s knězem na lavici a kněz začal se Svatoplukem. Ptal se ho na jeho hříchy a Svatopluk se kál ze své pýchy, netrpělivosti i marnotratnosti. Pak se kněz vyptával na jejich úkol a Svatopluk mu vypravoval o Brugovi, jejich bratru ve zbrani, kterého čeká osud horší než smrt, nebude-li jejich výprava úspěšná. Přízračný kněz se Svatoplukovi zahleděl zpříma do očí a ptal se, zda mu jde skutečně nezištně o pomoc příteli, nebo je za tím něco víc. Svatopluk doznal, že přestože je pro něj Brugova záchrana prioritou, dychtí též po dobrodružství a po slávě, kterou jim výprava do nitra nechvalně proslulé tvrze jistě přinese, bude-li úspěšná. Kněz, potěšen jeho upřímností, dal Svatoplukovi rozhřešení a obrátil se na Marduga.

Protřelý trpaslík mlžil jak mohl a snažil se kněze nakrmit tím, co si myslel, že chce slyšet. Tvrdil, že přestože ho tu zajímají i poklady a tajemství starého alchymisty, pro záchranu přítele by obětoval život. K jeho překvapení kněz těmi slovy potemněl, pod protaženým obličejem vystouply rysy holé lebky, prázdnými očními důlky se Mardugovi zahleděl zpříma do očí a sípavým hlasem pronesl, že nabídka vlastního života se nepronáší jen tak a že ji přijme. Mardugovi se orosilo čelo, roztřesenou rukou vytáhl z pusy doutník, druhou sáhl za opasek a přes Svatopluka sedícího uprostřed knězi podal jiskřící důlní nálož s koktáním, že mu na znamení této úmluvy po trpasličím způsobu předává tuto speciální svíci. Svatopluk vytřeštil oči a šokovaně pohlédl na Marduga. Kněz od něj trhavinu přijal a zvědavě si ji prohlížel. Mardug pak opětoval Svatoplukovi pohled, omluvně pokrčil rameny a kotoulem vzad se přehoupl za kostelní lavici. Svatopluk skočil za sloup, ozvala se ohlušující rána a zasypaly je hořící trosky kostelních lavic. Když se oblak prachu usadil, odhalil přízračného kněze jak sedí tam, kde ještě před chvilkou bylo na čem. Bez známky zranění se z již neexistující lavice zvedl, vznesl se do vzduchu a vydal strašlivý nervy drásající jekot. Ostatní duchové se k němu přidali. Svatoplukův neochvějný válečný pokřik, který měl družiníkům dodat odvahy, zanikl v příšerném kvílení a duchové se na ně vrhli. Mardug skluzem podjel přízračného kněze a na místě výbuchu divoce prohrabával trosky a hledal mezi nimi další vodítko. Svatopluk se skokem přes oltář vyhnul útoku dalšího ducha, sebral přitom svatou knihu, která na něm ležela, a utíkal ke dveřím do sakristie. Podržel je Mardugovi, ten prokličkoval mezi běsnícími přízraky, a rychle je za nimi zabouchl.

Kvílení utichlo a Svatopluk se na Marduga nevěřícně ohradil s otázkou, co to ksakru mělo znamenat. Trpaslík se hájil tím, že prostě zpanikařil. Oba na sebe zůstali zírat, až Svatopluk vyprskl smíchy, zakroutil hlavou a prohlásil, že je Mardug zatracený blázen. Ten si jen s brbláním odpálil další cigáro na sklidnění nervů a když se rozhlédl kolem, zjistil, že jsou konečně tam, kde chtěli - v laboratoriu slovutného alchymisty.

### Sezení čtvrté (11.12.2022)

***TLDR:** V laboratoriu hrdinové promlouvají s učedníkem velkého alchymisty a odhalují tak další vodítka. A v komnatách hradního pána pak dokonce rozmlouvají s duchem samotného Markuse Vranovice, za záhadných nevysvětlených okolností před lety zemřelým dědicem vladyky Dragovíta z Lučína. Tvrdí, že tajně za manželku pojal jedinou dceru Volrada, patriarchy znepřáteleného rodu Pánů z Býkova, a počal s ní dítě. Než se však hrdinové stačí dozvědět víc, jsou přepadeni běsnícím rojem děsuplných přízraků.*

Druhým vchodem do laboratoria přicházejí i Findalen s Lirael s tím, že se jim podařilo v plesovém sále odhalit další písmeno: *A*. Hrdinové se společně pouštějí do luštění hádanek ve svaté knize, kterou z oltáře sebral Svatopluk. Když jsou hotovi a získávají tím písmeno *O,* všímá si Findalen postavy krčící se pod jedním ze stolů, upozorňuje na ni své družiníky a ti se připravují k boji. Nakonec se nicméně ukazuje, že je to duch učedníka velkého alchymisty. Hrdinové s ním rozmlouvají a dozvídají se, že je jeho pán již velmi blízko objevu Živé vody - poslední co mu zbývá je prý stabilizace poslední složky. Hrdinové mu pak pomáhají splnit cvičení, které mu zadal jeho mistr. Všichni hledí na půltucet drahokamů na stole, přesunují je sem a tam, aby splnili alchymistovo zadání, až nakonec Mardug posouvá topaz na vzdálené místo na stole a všem dochází, že kápl na správnou odpověď. Učedník mu s uznáním věnuje topaz, v němž je vyryto písmeno *A* (družiníci zatím tedy mají *M-U-G-A-T-O-A)*.

Družina pokračuje dál do komnat hradního pána. Zdají se útulné, zabydlené a používané. V ložnici nacházejí obézní kočku, se kterou se Svatopluk mazlí a připadá mu jako živá. Findalen ji zkoumá a dochází k hrůznému zjištění. Ztrácejí schopnost rozpoznat, co je součástí světa skutečného a co světa přízraků - hranice mezi světy se jejich smyslům rozplývá a pokud nepospíší z tvrze, možná se světem přízraků splynou stejně, jako její obyvatelé. Tóny piana je přivádějí až k přízračnému hradnímu pánu - Markusi Vranovicovi. Ten byl v roce 859 c.k. spolu s Bělou Býkovskou, jedinou dcerou vladyky Volrada, patriarchy znepřáteleného rodu Pánů z Býkova, i celými jejich družinami nalezen zmasakrovaný v loveckém zámečku rodu Vranoviců. Tato záhadná tragédie se veřejně nikdy nevysvětlila. Rozmluva s jeho duchem však nakonec odhaluje, že s dcerou býkovského vladyky nejenže udržoval milostný poměr (dopisovali si přitom pod krycími jmény Korvín a Aren), ale dokonce ji prý i tajně pojal za manželku a počal s ní dítě. Právě zde, na loveckém zámečku zbudovaného z ruin Šeroblatské tvrze, se prý připravují na jeho zrození. Než se však stačil Svatopluk dozvědět víc, sfoukli Mardug s Findalenem jednu z mnoha svící, po ní zhasla další a další. Než doznělo Markusovo: "*Co to ti blázni dělají?*", pohltila je temnota... a s ní přišli přízraky.

Svatopluk s Mardugem v jedné místnosti čelili dvěma, zatímco Findalen s Lirael dalším třem. Svatopluk kryl sebe i Marduga před knihami vyletujícími z knihovny za svým štítem a Mardug svou vahou uzemnil komodu, která se na ně vzduchem řítila. Findalen sice očaroval jejich zbraně oslňující září, přesto byl však obklíčen dotírajícími duchy. Svatopluk zářícím mečem zapudil jednoho z duchů a vrhl se na pomoc Findalenovi. Proti jednomu z přízraků ho sice zaštítil, další dva však hodovali na děsu, který zaseli ve Findalenově srdci. Situace vypadala zle, ale Lirael skrze pramen darovaných vlasů požehnala rytířově tělu, aby v náporu proti duchům vytrval. S obnovenou silou se vrhl na ducha, který ošklivě dotíral na Marduga a zapudil zpátky do záhrobí i jeho. Mardug rozpálil svoji trpasličí lucernu, zvětšil knot, aby vydávala co největší záři a její zadní stranu zakryl stříbrným talířem, aby světlo nasměroval ke kosmetickému stolku v rohu. Poté skočil za jeho zrcadlo a začal jím paprsek zaměřovat na duchy, aby je oslepil. V tu chvíli se Findalen z posledních sil rozmáchl a zarazil své světelné kopí do útrob jednoho z duchů. Ten začal kvílet, světlo začalo sílit, až se duch nakonec rozplynul. Další dva duchové před Mardugovým paprskem rychle zmizeli kdesi ve stěnách.
**Sezení páté (28.12.2022)**

### Sezení páté (28.12.2022)

***TLDR:** Družina pokračuje hlouběji do tvrze, ocitá se v šeroblatských lesích, kde se tlupě skřetích uctívačů démonů marně snaží zabránit v obětování vesničanů a dále dokonce promlouvají s Marikou, skřety brutálně zavražděnou ženou Illeana Černovida, hrdiny Mocné sedmy, který před lety během Falešné apokalypsy zasadil Gul'tharu Vyvolávačovi rozhodující ránu.*

Když byly přízraky zapuzeny, daroval Markus Vranovic družiníkům svůj zlatý medailon s písmenem *V* a ukázal jim tajnou chodbu pod pianem, jíž měli pokračovat dál. Družiníci se nicméně po těžkém boji potřebovali vzpamatovat, ošetřit rány a připravit se na další cestu. Svatopluk proto navrhl, aby se vrátili do alchymistického laboratoria a pokusili se tam postříbřit jeho meč. Bylo-li něco pravdy na duchařských historkách jeho chůvy, mohlo by jim to výrazně pomoci, dojde-li k dalšímu střetu. Svatopluk do kotlíku vhodil hrst svých stříbrňáků, Findalen jej svou magií zahříval a Mardug využil veškerého svého alchymistického umu, aby z nich vyextrahoval čisté stříbro. Za Svatoplukovi asistence jej pak v tenké vrstvě nanesli na jeho meč a dílo bylo zdárně hotovo. Nezbývalo než vyzkoušet, jak bude působit na duchy.

Po rychlém odpočinku se družina vydala tajnou chodbou dál. Hladké stěny z opracovaného kamene postupně vystřídala holá hrubá skála, až nakonec z jeskyně v houští vylezli na stezku protínající jakýsi hluboký hvozd. Vypadal stejně, jako jakýkoliv jiný z hvozdů Ostrogněvska. Obezřetně se vydali po cestě dál až si Mardug po nějaké té míli všiml stop, které ze stezky odbočovaly do lesa. Jali se po nich s tasenými zbraněmi plížit, když v tom uslyšeli před sebou ženský křik. Svatopluk nezaváhal ani na okamžik a tryskem vyrazil po pěšině na pomoc panně v nesnázích. Ostatní jej hbitě následovali, Findalen se rozeběhl houštím kolem dokola a Mardug se ukryl v houští na kraji mýtiny. Pro ženštinu volající o pomoc bylo pozdě, její křik přerušila toporná zubatá čepel, jíž jí ošklivý chechtající se skřet přeťal hrdlo. Další čtyři skřeti zrovna odřezávali hlavy dalším zavražděným, když se však na mýtině objevil Svatopluk, vyskočili, začali vřeštět jako pominutí a mávat šavlemi. Družiníci s nimi zabředli v rychlou šarvátku, kterou žádný z lumpů nepřežil.

Lirael se nejdřív snažila křísit čerstvě podříznutou ženštinu, bylo však pozdě. Poté se vrhla k trojici zbylých, ve zkrvavených poutech na zemi ležících přeživších. Byli v příšerném stavu. Lirael se je se slzami v očích snažila vehementně udržet při životě, Findalenovi ale bylo jasné, že její snahy jsou marné - životní síla je rychle opouštěla. Položil klečící Lirael ruku na rameno a ve svém jazyce pronesl verše, jimiž se vznešení elfové loučí s umírajícími. Lirael viděla, že už nic nezmůže, v slzách padla na kolena a místo marných snah léčitelských počala se modlit a dávat nebožákům poslední pomazání. Také Svatopluk k jedné z umírajících poklekl, z hlavy sňal přilbu a chytil ji za ruku. Ve zbroji z ocelových kroužků, dlouhými plavými vlasy a stříbrným mečem dosud žhnoucím Findalenovým kouzlem ho měla za anděla, a tak ji ukonejšil tím, že na ni už Stvořitel čeká v Ráji. S posledním výdechem posledního z umučených zůstala družina mlčky pár chvil na místě, aby uctili jejich památku. Nakonec se však zvedli a než skřetím stanem pokračovali dál, všimli si, že jsou těla skřety zamordovaných poskládány do tvaru písmene *A*. Nedalo mnoho práce se dovtípit, že šlo o skřetí uctívače démonů Gul'thara Vyvolávače, kteří toto vraždění spáchali nedaleko Šeroblat v dobách Falešné apokalypsy (viz Smrtelný hřích obžerství).

Dostali se tak do luxusního pokoje, o němž se dle výbavy dovtípili, že je jedním z proslulých marigradských vykřičených domů. To se jim potvrdilo, když do něj vstoupila spoře oděná krásná žena, která jim tvrdila, že ji mají zaplacenou a že je tu pro jejich potěšení. Lirael s Findalenem se drželi zpátky a Svatopluk, pokukujíce po Lirael, byl z celé situace dost nesvůj. Nakonec se svalil do křesla a nechal konverzaci na svém trpasličím příteli. A brzy toho litoval. Mardug v pohledné spoře oděné ženštině viděl příležitost k uvolnění svých zdrásaných nervů, začal se napájet vínem a dotírat. Svatopluk po této zkušenosti prohlásil, že by příště radši krotil draka, než roztouženého trpaslíka. Nakonec se od děvy dozvěděli, že se jmenuje Marika, že jí tu v nevěstinci drží její majitel Vilém, a že si pro ni její milý brzy přijde. Ten milý se prý jmenuje Illean.

Svatoplukovi seplo a stranou ostatním pověděl tragický příběh Illeana Černovida, hrdiny Falešné apokalypsy, který přišel o svou ženu Mariku nejdříve kvůli zlotřilému marigradskému radnímu Vilémovi od Tří růží a nakonec kvůli skřetům Gul'thara Vyvolávače, kteří ji spolu s mnoha dalšími nedaleko Šeroblat nelidsky obětovali svým démonickým pánům (viz Stín a plamen). Jediné co mu po ní krom vzpomínek a zlomeného srdce zbylo byl prý snubní prsten, který jí daroval a který pak našel u jejích zkrvavených ostatků. Do příběhu se tak zapletla další časová rovina, jakoby snad všechny duše, které kdy násilně zhynuly v širém okolí Šeroblatské tvrze byly na toto bezbožné místo přitahovány. Marika pak družiníkům ukázala Illeanovu loutnu, na níž bylo napsáno písmeno *L*, a požádala je, aby jejímu milému vyřídili, že na něj čeká, setkají-li se s ním. Pak se obrátila k Lirael která se slzami v očích stála v rohu, vzala jí za ruce, pohlédla jí do uplakaných očích a s úsměvem na rtech starostlivým hlasem řekla: "*Neplač, dítě moje, sebečernější noc rozežene světlo dne a úsvit se blíží - vše se zas v dobré obrátí.*"

### Sezení šesté (15.01.2023)

***TLDR:*** *Družina sestoupila do nejhlubších kobek pod tvrzí, kde učinila hrůzné zjištění. Celá tvrz je jen vězením mocného upíra, Illeana Černovida, kterého tu před lety uvěznil jeho druh z Mocné sedmy, velitel marigradských bitevních mágů Janus Corvinus. A co víc, ukázalo se, že Lirael je Illeanovou ztracenou dcerou, k níž po léta napínal celou svou mysl, aby ji na toto místo nalákal a ona ho tak mohla osvobodit. Než se však družiníci stačili rozhodnout, co učiní, napadli je dva strážci z řad Corvinových bitevních mágů.*

Družina se přesunula do lesa, kde v polorozpadlé smrduté chatrči promluvili se zuboženým řezníkem, který prý přišel o všechno a jeho řešením byla oprátka, kterou si tu pletl. Vyzvěděli od něj, že přišel o ženu i dceru a když zmínil její jméno, vzpomněl si Svatopluk na ducha stejnojmenné řeznické dívenky, kterou v tvrzi potkali jako první. Když mu ukázali minci, kterou od ní měli, tvrdil že s přesně takovou jí poslal na trh a už se nikdy nevrátila. Našli jen její v lese pohozené vychladlé tělo se dvěma otvory po zubech na krku. Řezník jim potom dal sošku bohyně smrti Morany, na níž bylo vyryto písmeno *A*. Hrdinové vstoupili do chatrče a objevili se v jakési jeskynní chodbě.

Jak jí sestupovali stále hlouběji pod tvrz, došli na křižovatku, kde se k jejich překvapení Lirael ani nezastavila a chtěla se vydat jednou z cest. Když se jí ptali, proč bez zaváhání vybrala zrovna tuto cestu, přiznala, že jí již dříve byla některá místa tvrze povědomá, jakoby na nich už byla, alespoň ve snu. Nejdřív to považovala za náhodu, nakonec snad usoudila, že to prostě jen Stvořitel chce, aby po této cestě kráčela. Mardug nejdříve plíživě nahlédl do druhé chodby, když v ní ale viděl další přízrak, následoval Liraelinu volbu. Tam, v nejhlubších kobkách pod tvrzí, učinili šokující zjištění. Nenašli tam totiž žádné sklepení, ale podivuhodný žalář a v něm řetězy i magií spoutaného vězně - mocného upíra Illeana Černovida.

Illean vyprávěl, jak se při Falešné apokalypse stal upírem, aby zachránil svou milovanou ženu, a jak byl zrazen (viz Stín a plamen). Když se pak dozvěděl, že mu Marika nedlouho před smrtí porodila dítě, bál se, že ho potká stejný osud, jako jeho ženu. Naprosto bez skrupulí a s využitím plného potenciálu svých schopností ho však tentokrát našel jako první. Tím ovšem v kraji způsobil rozruch a protože zlikvidoval několik lovců z řad vědmáků, paladinů i dragounů, nakonec byla jeho odlovem pověřena celá jednotka bitevních mágu pod velením Mistra Januse Corvinuse, jeho přítele z Mocné sedmy. Přestože byl Illean při skrývání neustále v pohybu, nakonec je Janek obklíčil ve staré ruině na Šeroblatsku, Illeanovo dítě nechal odvést bůh ví kam a Illeana uvěznil. Prý pro jeho vlastní dobro.

Rozhovor s upírem přerušili dva žalářníci z řad Corvinových bitevních mágů. Nabádali družiníky, aby upírovi nic nevěřili, neboť je lstivý a nalže jim cokoliv, jen aby ho pustili. Pravdou nicméně je, že se neštítí ničeho a ve světě napáchal nevýslovné zlo. Ve své honbě za svým novorozeným dítětem totiž skutečně využil plného potenciálu svých upířích schopností. K tomu ale potřeboval lidskou krev. Hodně krve. Kdysi snad šlechetný hrdina se tak stal krvelačným vrahem, jemuž touha po pomstě zastřela i ty poslední zbytky zdravého rozumu, které ještě měl. Jejich mistr Janus ho prý nechal naživu jen z bláhové naděje, že na jeho vampirismus najde lék: "*Až rovnováha světla a tmy nastane a krůpěj krve strážce dostane, pak prokletí zlému konec nastane a starý přítel tak znovu povstane.*" Celou tvrz pak zaklel ochranným obrazcem magie iluzí, který měl odradit případné zvědavce a dobrodruhy, kteří by se k tvrzi byť jen přiblížili. Druhou linií obrany pak byla začarovaná brána, kterou bylo možno otevřít v den rovnodennosti a to jen a pouze Illeanovou vlastní krví, kterou s sebou odnesl Janus.

Všichni se nervózně podívali na Liraelinu ovázanou dlaň, jejíž krev bránu otevřela. Illean prozradil, že ji sem po léta ve snech lákal, aby ho osvobodila, což prý bylo možné jen díky poutu, které mezi sebou mají - poutu krve. Lirael byla Illeanovým ztraceným dítětem, které po jeho uvěznění Magistr Janus odvezl do jednoho z klášterů páně, kde ho zanechal k výchově řádovým sestrám. Duše zemřelých sem pak Illean nalákal proto, aby pro Lirael ze světa přízraků získali vodítka, která dohromady dávají Jankovu kouzelnou formuli, kterou ho má osvobodit - a družiníci ji teď mají kompletní. Když to bitevní mágové slyšeli, vytřeštili oči a na družinu okamžitě zaútočili.

### Sezení sedmé (29.01.2023)

***TLDR:** Družina přemohla marigradské bitevní mágy a po dlouhém rozvažování nakonec za příslib konání dobra pustila uvězněného Illeana na svobodu. Přísahali nicméně, že sejde-li znovu z cesty, budou ho pronásledovat třeba až na kraj světa. Illean jim za to odhaluje skrytou komnatu, kde nacházejí flakón Živé vody, jejíž podání pak zpátky v Šeroblatech zachraňuje Brugův život.*

***Pozn.:** Předchází Kapitola II. Stíny Šeroblat. Následuje Mezihra Paní lesa. Stránka Tažení je zde.*