Stark

**Storhertugdømmet Stark** el. blot **Kurstark** er Imperiets nordøstligste kurfyrstendømme beliggende på sydkysten af Kløernes Hav på grænsen til den Temerisk-Redaniske Realunion. Stark har traditionelt været kendt som en forarmet, tilbagestående, overtroisk og afsidesliggende region i rigets yderste grænseland, men har over de sidste hundrede år udviklet sig til et moderne, ekspanderende og dynamisk kraftcenter berømt og berygtet for sin velordnede stat, formidable hær og stridslystne storhertuger.

Stark strækker sig over et bredt udsnit af landskaber. Kysten ud mod Kløernes Hav er kendetegnet ved sine højtragende hvide klipper og vidtstrakte, vindblæste marskland. Særligt halvøen Usedom er kendt for sine stejle klinter, dybe fjorde og hårdføre befolkning. Resten af storhertugdømmets nordlige egne er lavland med spredte bakkedrag, skov, egne og hedelandskab. Jo længere sydpå, man bevæger sig, desto mere kuperet bliver terrænet indtil man når Dragebjergene og Silkebjergenes udløbere mod hhv. vest og øst. Store dele af det centrale Stark er dækket af den mørke og mystiske Dunkelskov. Mange bizarre hemmeligheder – nogle ældre end Imperiet selv – gemmer sig i den tætte skovs inderste, og nogle skovfolk sværger, at dens krogede stier skifter forløb og retning, når man ikke kigger. Kurfyrstendømmet gennemskæres af fire større floder: Weichselfloden, der har sin kilde i Dragebjergene og munder ud i Kløernes Hav ved Wismar; Leinefloden, der går fra Silkebjergene til Goslar; Ismenafloden, der har sin rod dybt i de redaniske Sølvbjerge og munder ud ved Königsberg; samt Wolffloden, der løber sydpå gennem Franken og Hochwald til Talabecfloden. Storhertugdømmets territorium har forandret sig i løbet af de sidste hundrede års opgangstid og store landområder mod øst, der tidligere tilhørte de temerianske kronlande, er blevet erobret og inkorporeret.

Storhertugdømmet har i tusinde år været hærget af krig og konflikt og har gennem tiderne både været underlagt fremmede erobrere og underlagt sig fremmede landområder. Landet har dannet ramme for storslåede bedrifter og skrækkelige ulykker. Det har været civilisationens strålende forpost og offer for plyndring og udsultning i både bogstavelig og overført betydning. Åsted for kulturel oplysning og formørkelse. Starks folk har kæmpet og udholdt, blødt og grædt for deres land og deres kejserrige.

Dens aktuelle opblomstring har sit grundlag i huset Kreuzburg og dens efterfølgere i huset Harzburg, der i skyggen af krig og ødelæggelse satte sig for at genrejse riget og opbygge en stærk, velordnet og disciplineret stat: en omfattende finansforvaltning blev opbygget og tjente til at forøge hærens styrke, stram merkantilistisk økonomisk politik skabte velstand, landadelen blev bundet til tjeneste som embedsfolk i bureaukratiet eller som officerer i den stående hær, og grænserne blev åbnet for driftige religiøse flygtninge fra den øvrige Gamle Verden. Storhertugerne Friedrich 1. Wolfgang, Friedrich 2. Sigismund og Friedrich 3. Wilhelm engagerede handlekraftigt riget i Imperiets og den Gamle Verdens storpolitik og ledte den veltrænede, veludrustede og disciplinerede hær til imponerende sejre.

Starks monark er den flammende og frygtede Christiane 1. Storhertuginden regnes trods sin unge alder blandt den Gamle Verdens absolut største krigere og feltherrer og hendes taktiske og strategiske virtuositet og kyndighed er sagnomspunden. Foruden hendes titler som storhertuginde og kurfyrstinde bestrider hun embedet som kejserlig rigsmarskal og er således efter kejseren det samlede Imperiums militære øverstbefalende. Tilnavne som ‘Nordens løvinde’ og ‘Rigets drabeligste kvinde’ bidrager blot til at understrege hendes berømmelse. Christiane besteg tronen efter, at hendes ældre brødre, Johann Sigismund og Friedrich Achilleus, døde i kamp, men hun har vist sig en særdeles kompetent og kyndig administrator, der leder riget med jernhård disciplin. Hun har adskilt justitsvæsen og forvaltning og foretrækker at titulere sig som “statens første tjener” snarere end storslået og unærmelig overherre.

Storhertuginden regerer fra elfenbenstronen i hovedstaden Wolfenburg (ca. 90.000 indb.), der ligger hvor floderne Wolf og Thaya løber sammen i den sydligste del af kurfyrstendømmet. Hovedstaden er de sidste årtier blevet omfattende befæstet og moderniseret med mange nye og moderne bygningsværker. Af andre vigtige byer kan nævnes havnebyerne Königsberg, Wismar, Greifswald og Goslar, industribyerne Kreuzburg, Ratibor og Frauenburg samt fæstningsbyerne Altenstein, Tarnow, Heiligenberg og Harzburg.

Starks befolkning har altid været sammensat, men over de sidste århundreder har den accelereret i variation og forskelligartethed. Størstedelen af befolkningen er etniske teutonere. Starkiske teutonere har ry for at være stædige, og det siges spøgefuldt, at det er et åbent spørgsmål, hvorvidt en dværg eller en stark ville vinde en konkurrence i obsternasighed. Samtidigt synes det at være almen viden, at starkerne er notorisk nærige med en ganske særlig evne til at overleve i vanskelige situationer. Starker skulle være så kreative i deres sparsommelighed, at en udbredt vittighed går på, at de spiser suppe kogt på én sten af frygt for at spilde gode sten. Når det er sagt, er starkerne nøgterne, resistente, solidariske og praktisk anlagte med en ukuelig disciplin i tale og handlinger.

Storhertugdømmets næststørste befolkningsgruppe er temerianerne, hvoraf mange har levet der i generationer om end de fleste er indlemmet i riget gennem østvendte erobringer. De fleste mindre landejere og szlachta har fået lov til at beholde deres jord under de nye starkiske grever og er blevet indlemmet som junkere i den teutonske adelsstand. Anderledes står det til for de rigeste temerianske magnater, hvis overherredømme er blevet brudt og hvis rige ejendomme er blevet eksproprieret. Særligt familierne Sułkowski, Tarnowski og Zebrzydowski har mistet rigdom herigennem og er indædte fjender af storhertuginden og hendes forfædre. En stor indsats er blevet gjort fra statens side for at sikre sig at temerianerne bliver indlemmet i staten og ikke danner oprørske fraktioner. De er derfor at finde overalt i Stark, hvor de er blevet tildelt nye ejendomme, arbejde i centraladministrationen eller en position i hæren. Storhertugdømmets galindiske mindretal er kommet i samme ombæring som temerianerne. Mange galindere har ligefrem set starkerne som deres befriere fra temeriansk hegemoni.

Stark er samtidigt hjem for et stort antal religiøse flygtninge forfulgt i deres hjemlande. Friedrich 2. Wolfgangs Wismar-edikt af 224 5E tilskynder religiøse mindretal til at migrere til og bosætte sig i Stark, hvor de vil modtage land, anerkendelse og beskyttelse. Tiltaget er ikke ren uselviskhed, da immigranterne ofte er dygtige håndværkere og specialister, der samtidigt er personligt bundet til storhertugen og dermed bliver et kort på hånden over for dennes vasaller. Den starkiske stat er blevet et centrum for integration i den Gamle Verden og hjemsted for op imod 100.000 reformerte classicister og andre udgrænsede religiøse samfund af bretonniansk, tileansk, estaliansk, normannisk og kislevittisk herkomst.

Stothertugdømmets territorium er hjemsted for en mangfoldighed af ikke-mennesker. Især Dragebjergene er udgangspunkt for en levende kultur af abanbasân-dværge med centrum i det gamle kongerige Karak Adbar, men over hele landet lever samfund af dværge i både byer og på landet som håndværkere, bønder, arbejdsfolk, ingeniører, kunstnere og militærpersonale. De har nydt godt af industrialiseringen og moderniseringen under Harzburg-dynastiet og hører til storhertugindens mest loyale allierede. Lidt over halvdelen af rigets dværge tilhører abanbasân-kulturen, mens resten er fordelt blandt fantnuhûb og zirinmazân. Som så mange andre steder, hvor der er dværge, er der også store og livlige forsamlinger af gnomer i Starks bakkelandskaber og bysamfund. Storhertugdømmet indtager en central placering i gnomernes komplekse og for mennesker uforståelige netværk af familiære forbindelser og er kendt for at have et af de største og mest dynamiske gnombefolkninger i den Gamle Verden. Ghettoerne i Wolfenburg, Königsberg, Wismar og Ratibor er verdensberømte kulturelle smeltedigler og gnomerne, der bebor dem, særdeles godt forbundne med deres slægtninge i resten af Imperiet, Scandien og den nordøstlige Gamle Verden.

Tilstedeværelsen af Dunkelskov, tåget marskland samt uvejsomt højland i syden og på Usedom bidrager også til, at andre store samfund af ikke-mennesker kan findes i alle afkroge af Stark. Elverfolk har i årtusinder kaldt landet deres hjem, og der lever mange Falmari på nordkysten, Nandor i Dunkelskov og mindst fire riger af Sindar, der har ældgamle traktater med de starkiske fyrster: Mithlond på Usedom, Nanduhirion ved Thayaflodens udspring, samt Eregion og Arthedain i den østlige Dunkelskov. Stark er også gammelt goblinoidt hjerteland, men har ikke i halvtreds år haft nogen åben krig mellem goblinoider og mennesker, blot lejlighedsvis plyndring og røveri begge veje. Mange orker og gobliner arbejder tværtimod sammen med mennesker i husdyravl, skovdrift eller den starkiske hær. Endelig er det vilde land i almindelighed og de tætteste afkroge af Dunkelskov i særdeleshed kendt for sin intensive aktivitet af fefolk og nærhed til deres sælsomme verden.