Psilosybiini

**Psilosybiini**, harvoin **psilokybiini** (4-fosforyylioksi-N,N-dimetyylitryptamiini, 4-PO-DMT) on psykedeelinen sieniperäinen alkaloidi joka on rakenteeltaan psilosiinin fosforihapon esteri. Psilosybiini kuuluu klassisten psykedeelien ryhmään, johon yleensä luetaan LSD, meskaliini, sekä psilosybiini.

Psilosybiinin eristi ensimmäisenä Albert Hofmann kumppaneineen *Psilocybe mexicana* -lajista vuonna 1957. Hofmann myös syntetisoi aineen pian eristämisen jälkeen.

Psilosybiinin perustana on dimetyylitryptamiinia muistuttava rakenne. Psilosybiini muistuttaa lisäksi läheisesti aivojen omaa välittäjäainetta serotoniinia ja kuuluu kemiallisesti tryptamiineihin. Psilosybiini on kuitenkin vähemmän potentti kuin LSD ja psilosybiinin vaikutus kestää vain noin 3-6 tuntia. Psilosybiinin tyypillinen käyttöannos on noin 6mg, joissakin lähteissä 10mg. Sienet syödään tuoreena, kuivattuina, tai eräänlaisena teenä. Psilosybiinistä imeytyy suun kautta nautittuna noin puolet. Sekä luonnosta kerättyjen että kasvatettujen psilosybiinisienten psilosybiinipitoisuus voi vaihdella rajustikin. Käyttäjät ovat raportoineet mm. tunteiden voimistumista, korostunutta itsehavainnointia, aistielämysten muutoksia ja synestesiaa, sekä muutoksia ajattelussa ja aikakäsityksissä. Joillain käyttäjillä esiintyy päänsärkyä, pahoinvointia, ahdistusta, lihasheikkoutta tai sekavuutta. Monet kuvaavat kokemusta ajatteluprosessien selkeytymisestä ja luovan ajattelun voimistumisesta sekä voimakkaasta euforiasta

Vaikutusten alkaminen kestää lähinnä annoksen koosta riippuen muutamasta kymmenestä minuutista muutamaan tuntiin. Uutta annosta ei tule ottaa, vaikka aine ei tuntuisi heti vaikuttavan. Vaikutukset kestävät 3–7 tuntia. Psilosybiini ei ole sellaisenaan aktiivista, vaan se hajoaa vähitellen ruoansulatuskanavassa ja maksassa psilosiiniksi (josta edelleen epäaktiiviseksi 4-hydroksyyli-indoli-3-asetaldehydiksi). Verenkierron kautta psilosiini kulkeutuu hermostoon, jossa se alkaa vaikuttaa merkittävän tiedonvälittäjän serotoniinin kanssa toimiviin 5-HT2A- sekä heikommassa määrin 5-HT1A-reseptoreihin agonisteina eli reseptorien toiminnan kiihdyttäjinä, mutta ei kuitenkaan dopamiinireseptoreihin, toisin kuin esimerkiksi LSD.

Sienten vaikutukset ovat pääosin psyykkisiä. Tyypillisillä annoksilla huomattavimpia vaikutuksia ovat voimakkaat muutokset tietoisuuden tilassa. Tavallista on käyttäjien mukaan mm. tunteiden herkistyminen, vahvistunut kyky introspektioon (itsensä tutkimiseen) sekä psyykkisten funktioiden muuntuminen unten näkemistä muistuttavaan tilaan. Muita huomattavia psyykkisiä vaikutuksia ovat visuaaliset muutokset kuten illuusiot, aistien sekoittuminen eli synestesia sekä muutokset ajattelussa ja ajan käsityksessä.

Psilosybiinin käyttöä on tutkittu migreenin sekä Hortonin syndrooman eli itsemurhapäänsäryn hoitoon hyvinkin menestyksellisesti. Psilosybiini voi estää kohtauksen tai jopa lopettaa kohtaussarjan. Tämän lisäksi psilosybiinillä on terapeuttista potentiaalia oikeassa ympäristössä ja oikealla annostuksella. Tutkimuskontekstissa nautittuna sen potentiaalisiin pitkäaikaisvaikutuksiin kuuluu mielialan ja mielenterveyden kohoaminen. Isojen annosten (30mg psilosybiiniä) havaittiin aiheuttavan mystisiä ja uskonnollisia kokemuksia. Kahden kuukauden jälkeen tehdyssä kyselytutkimuksessa 55 % koehenkilöistä luokitteli kokemuksen kuuluvan elämänsä viiden merkittävimmän henkisen kokemuksen joukkoon, ja 12 % luokitteli sen kaikista merkittävimmäksi. Sitä verrattiin mm. ensimmäisen lapsen syntymään tai vanhemman kuolemaan. Valvomaton käyttö voi kuitenkin aiheuttaa traumaattisia kokemuksia tai onnettomuuksia, joskin näyttöä muita päihteitä suuremmasta onnettomuusriskistä ei ole esitetty.

Psilosybiinisienet ei ole itsenäinen luokka eliölajien tieteellisessä luokittelussa, vaan yhdisteitä on esimerkiksi tietyissä madonlakki-, kirjoheltta-, kaulussieni-, kuupikka-, karvaslakki- ja lahorusokassuvun sienissä vaihtelevin pitoisuuksin. Suomessa kasvavista sienistä suurimpia määriä psilosybiiniä ja jossain määrin myös psilosiinia sisältää suippumadonlakki. Mainittavia pitoisuuksia löytyy myös sinityvikuupikasta, reunuskirjoheltasta ja pajulahorusokkaasta. Psilosybiinisienet voivat sisältää psilosiinin tai psilosybiinin demetyloituneita johdoksia, baeokystiiniä ja norbaeosystiiniä, sekä täysin erilaisia hermostoon vaikuttavia yhdisteitä kuten fenyylietyyliamiinia.

Psilosybiinisienet määritellään sienikirjoissa myrkyllisiksi hermoston toimintaa väliaikaisesti häiritsevän vaikutuksen vuoksi. Sienten fyysiset vaikutukset ovat kuitenkin verrattain mietoja, eikä urbaanilegendojen mukaista maksan vaurioitumista ole havaittu. Myrkytyskuolema on käytännössä mahdoton, ja raportoiduissa kuolemissa syylliseksi on yleensä paljastunut jokin muu sieni. Sekoittamisvaara onkin ulkoa kerättyjen psilosybiinisienten suurimpia riskejä. Myrkyllisiä sienilajeja arvioidaan olevan ainakin 10 kertaa enemmän kuin psilosybiiniä sisältäviä. On olemassa äärimmäisen myrkyllisiä sieniä, jotka muistuttavat suuresti psilosybiinisieniä. Esimerkiksi jotkut tappavan myrkylliset seitikit on mahdollista sekoittaa tiettyihin psilosybiinisienilajeihin

Psilosybiinisienten hallussapito, myynti, kasvatus ja käyttö on Suomessa kielletty rangaistuksen uhalla.