Mezihra Paní lesa

***TLDR:** Hnán našeptáváním kouzelného runového kamene vstupuje Findalen se svými druhy do lesní říše vznešených elfů z Aedelasu, přesvědčuje Paní lesa, aby mu dovolila dál putovat svými zeměmi a vstupuje do odlehlé mohyly v horách. Tam* *kouzelné soše* *skládá přísahu a splývá s duší cynderionského rytíře, která z neznámého důvodu nemůže opustit svět smrtelníků.*

***Pozn.:** Paní lesa je mezihra, při níž Findalen absolvoval svůj zasvěcovací rituál na Paladina. Průvodcoval ji Jan a proběhla 12.02. a 26.02.2023.*

Po náročné výpravě do útrob Šeroblatské tvrze (viz Pouto krve) a několikatýdenním léčení si družina užívá pohodlí a relativního bezpečí Šeroblat. Findalenovi sny jsou přesto neklidné. Nejdříve to připisuje chmurným zážitkům v Šeroblatské tvrzi, nakonec si však uvědomuje, že je to něco jiného. Skoro jakoby to bylo volání - volání runového kamene, který Findalen dostal od šeroblatského hokynáře Martina za záchranu jeho synka před vodníkem. Kamene, který jeho trpasličí přítel nakonec identifikoval jako jeden ze tří komunikačních kamenů dragounského velmistra Azraela. Kamene, který se nejspíš probudil.

Osud ostatních komunikačních kamenů není znám a Findalen tak neví, kdo nebo co ho skrze něj volá. Jedno ví ale jistě - je příliš nebezpečné to volání ignorovat. Příště může kámen skončit v méně šlechetných rukou a jen bohové vědí, k jakému zlu by mohl být zneužit. Pro družinu i svět tak bude lépe, vypořádá-li se s potenciální hrozbou, než se plně probudí. Findalen se svým přátelům svěřuje a společně vyráží za voláním - na sever. Kam jdou nikdo z nich neví, ale Findalen cítí magické energie prostupující kamenem a jde jistě.

Po několikadenním putování míjí Marigrad, Lučín i Sedmihrad a nedaleko soutoku řek Mary a Branné, s mohutnou dragounskou pevností Ascalon na dohled, se utáboří na noc. Oheň vesele plápolá, mají za sebou teplý letní den a večerní idylku kazí jen otravné bzučení komárů prozrazující přítomnost nedalekého močálu. Findalen cítí, že jsou blízko - možná už zítra družina dorazí k cíli své cesty, ať je tam čeká cokoliv. Mardug u ohně prohodil, že ve skutečnosti vůbec o žádné volání jít nemusí. Může prý jít prostě jen o echo dalšího přístupového bodu a je-li to pravda, pak by na konci jejich výpravy mohl čekat další komunikační kámen, což by jim dalo možnost vzdálené komunikace. Brugo mínil, že jsou to nějaké nečisté čáry a že by bylo nejlépe to zničit a bude hotovo. Po další debatě si rozdělili hlídky a šli na kutě. Noční hlídky rušily jen lišky a bludička z nedaleké bažiny, která se Findalena snažila marně vylákat na blata.

Ráno je probudil dusot jezdců pod prapory Veligradu, kteří uháněli po královské cestě k severu. Svatopluk za nimi z tábořiště vyběhl na cestu, aby vyzvěděl, co nového na jihu. Rytíři se obrátili a spravili ho o tom, že po něm pátrá půl království a že ho otec naléhavě potřebuje na Veligradu. Svatopluk poznal, že je to vážné, slíbil družině, že pro ně vzkáže hned jak bude vědět víc a odejel v čele rytířů k jihu. Zbytek pod Findalenovým vedením pokračoval dál k severu.

Když přebrodili řeku a vstoupili do Zlatého lesa vznešených elfů, ocitli se v jiném světe. Zlatavým listovím do podrostu a mechoví dopadaly paprsky slunce, chřípí jim plnila omamná vůně lesních květin a uši bzukot včel a všudypřítomných světlušek. Krom Findalena nikdo z nich takový les dosud nespatřil a Findalen prozradil, že je to kvůli magii a péči jeho lidu. Netrvalo dlouho a došli po lesních pěšinkách na rozcestí. Findalen se zastavil a v hlavě uslyšel elfsky mluvící ženský hlas, sytý a přesto krásný, jako mořská hlubina: "*Vítej doma, bratře, Ty, jenž bloudíš světem smrtelníků!*"

Než stačil Findalen svým druhům vysvětlit, že o nich vznešení elfové vědí, ozvalo se ze stromoví všude kolem napínání tětiv. Lesní strážci v zelených listy pošitých pláštích na ně mířili snad z každého stromu i křoví. "*En vennohain!"* ozval se povel a ze křoví vystoupil vznešený elf v skládané kožené zbroji. Vypadal jinak, než ostatní, snad kvůli sněhobílým vlasům, snad kvůli nafialovělé kůži. Za něj se postavili další dva elfí vojáci s tasenými meči. Findalen elfa poznal, od mala o něm slýchal mnoho písní. Stál před nimi Tabriz, pro své neobvyklé vzezření přezdívaný též Temný elf, údajně nejlepší válečník mezi velimarskými elfy, který svým vznešeným pánům slouží jako zbrojmistr Thingolionu. Ptal se, kdo svými kroky znesvěcuje posvátný háj a když mu Findalen družinu představil, prozradil, že je Paní už očekává.

V podvečer dorazili na kopec, z nějž měli vyhlídku na slavný Thingolion, dle Tabrizových slov město tisíce řek, srdce elfího lidu a poslední mlhavý odraz neskonalé slávy elfích říší před soumrakem světa, jemuž v zemích smrtelníků není rovno. Družině ten výhled vzal dech. Ve zlatých paprscích zapadajícího Slunce se třpytily desítky vodopádů a ladné věže se tyčily k výšinám, jakoby se snad chtěli dotknout hvězd. Tabriz družiníky předal do rukou elfího služebnictva, které je v doprovodu dvou strážců zavedlo do lázní, aby se zde připravili na audienci u Paní. Po koupeli je oblékli v čistý bílý šat a předvedli do velké trůní síně zbudované v korunách vysokých stromů. Nad hlavami už jim zářili hvězdy a po boku trůnu stál zbrojmistr Tabriz. Když se tam k němu připojil cynderionský velmistr Dalorien, kterého Findalen kdysi hrubě urazil, tuhla mu krev v žilách. Velmistrův propichující pohled však přerušil krásný nápěv elfích umělkyň a melancholické melodie jejich fléten. Služebnictvo rozhrnulo lehký bílý závěs a mezerou jakoby se vylinulo světlo samotných hvězd. Z něj pomalým lehkým a důstojným krokem vyšla černovlasá Paní elfů, ve tváři ani mladá ani stará, přesto pohledná a vznešená. Elfové se klaněli a ona předstoupila před samorostlý trůn z bílého dřeva.

Velmistr Dalorien udeřil holí třikrát do země a když ozvěna dozněla, pozdravil družiníky: "*Esta rodne falas. Čtyři stojí tu před námi, však na cestu vydalo se pět. Povězte kde je Svatopluk, neboť s ním toužíme promluvit.*" Když se Findalen nadechoval, aby absenci jejich druha osvětlil, začala šeptem sama Paní Ashae: "*Velimarský princ nepřekročil hranici této říše... Padá do stínu, stejně jako celá jeho zem. Jejich osud stojí na ostří nože. Stačí jen trochu zbloudit a zhroutí se ke zkáze všech..."* Mluvila pomalu a přejížděla pohledem z jednoho družiníka na druhého. Její oči byly hluboké studnice vědění a jen málokdo obstál před jejím zrakem - Brugo sklopil oči a tvářil se zasmušile. "*Přesto naděje zůstává, dokud je družina věrná",* pokračovala Paní.

Když Findalen vysvětlil, že sem následují runový kámen a že je vede dál k horám na západ, potvrdila, že jde skutečně o jeden z Azraelových komunikačních kamenů, kde však jsou zbylé, to prý nikdo neví. Azrael je mezi své spojence rozdělil tajně, aby se vyhnul prozrazení jejich nositelů v řadách černokněžnických špehů. Jediný, kdo snad o kamenech věděl něco víc, byl prý bratr lesní paní, princ Ashanor, který této říši vládl před ní. Byl to koneckonců on, kdo Azraelovi pomáhal s jejich výrobou a kdo mezi elfy nejvíce rozuměl runotepeckému řemeslu starých elfích mistrů. Když v poslední bitvě o Gurthang padl (viz Epilog Návrat krále), mnoho znalostí elfích divotvůrců bylo ztraceno s ním. Paní nicméně svolila, aby s jejím požehnáním dál pokračovali za svým cílem. Zdálo se jim, že o volání kamene i cíli jejich cesty ví víc, ale pravila, že některá proroctví musejí zůstat nevyřčena, aby měla šanci dojít naplnění - vše pod hvězdami prý má svůj čas.

Po audienci družina zamířila do domu učenců, aby tam od prastarých elfích kronikářů, nebo z jejich svitků vyzvěděla víc o komunikačních kamenech. Na vyřezávané dřevěné verandě před knihovnou tam však u zábradlí stál Findalenův starý mistr, Dalorien. Hleděl na hvězdy a když k němu Findalen přistoupil, bez otočení pronesl, že dnes svítí jasně. Ptal se Findalena, proč se vrátil a na jeho zášť odpověděl, že je ještě mladý, nic neviděl, nic neztratil a schází mu nadhled staletí. Ve své aroganci myslí, že je služebníkem dobra, ale ve skutečnosti koná jen to, co on sám přesvědčen o neomylnosti své pravdy za dobro považuje. Když přešla řeč na Harathriena, Findalenova druhého mistra, který ho tehdy z Aedelasu odvedl, prozradil Dalorien, že byl i jeho mistrem a před ním i velmistrem řádu. Prý ale přestal věřit Bílému plameni a po nějaké hloupé hádce s Dalorienem z kláštera odešel - tak jako Findalen. Přesto mu nakonec popřál štěstí a vtiskl do dlaně Miruvor, vzácný elfí nektar, který dokázal doplnit ztracených sil.

Ráno se družina s požehnáním Paní lesa vydala dál a druhého dne cesty dorazila na místo. Na návrší stál kruh menhirů, z nichž Findalen cítil sálat magii. Nevěděl, co se stane, když do kruhu s kamenem vstoupí, a tak odložil své věci, uvázal si kolem pasu lano a kázal družiníkům, aby ho z kruhu vytáhli, bude-li to s ním vypadat zle. Se zaříkáním vstoupil do kruhu a začal obcházet kameny. Runové nápisy na nich usměrňovaly magické energie tohoto místa, jiné hovořili o zprostředkování cesty elfím duším do záhrobí, do síní Mandosu. Nakonec si sedl doprostřed kruhu a snažil se navázat skrze kámen spojení. Slyšel šepot: "*Findalene...*" Pronikal hlouběji a hlouběji do kamene, když v tom Mardug vykřikl, přiskočil k lanu a s pomocí statného barbara vytrhl svého elfího přítele z meditace. Mardug vysvětlil, že mu to tu bylo celou dobu povědomé a že už ví co to je. Horští trpaslíci prý vrší podobné mohyly a pohřbívají v nich své padlé válečníky. Není to svatyně, je to hrobka!

V tom se ozvala dunivá rána a zpod útesu pod nimi se ozvaly hrubé skřehotavé hlasy: "*Slyšels? Vem to tudy a maž to vobhlídnout! Ještě aby nám tu šmejdila ta elfí pakáž!*" Skřeti! Naštěstí se s nimi družina rychle vypořádala, nenechala žádného utéct a dokonce ani zatroubit na poplach. Měli štěstí a jejich mise tak zůstala utajena. Alespoň prozatím.

Z rozjímání nad mrtvolami skřetů družinu vytrhl až Brugo s tím, že by se do mohyly měli vydat co nejdříve, protože je právě po poledni a mají tak slušnou šanci, že světlabojné skřety zastihnou ve spánku. Družina proto kvapně vstupuje do mohyly a brzy se střetá s hlídacím psem skřetů - spícím vrrkem. Brugo se mu kolem tlamy snaží nasadit smyčku, vrrk ho ale ze spánku zvětří a probouzí se. Brugo po něm skáče a snaží se mu udržet tlamu zavřenou, aby na ně vytím a štěkotem neupozornil skřety. Masivní zvíře je nicméně nad jeho síly a brzy ho tak setřese. Když se na něj Findalen chystá zaútočit ohnivou magií, lítá šelma se na něj s nelidskou rychlostí vrhá a zakusuje se do ratiště jeho kopí. Mardug po vrrkovi pálí jednu kulku za druhou, ale s nevalným účinkem. Střet nakonec končí Brugo, který mocnou ranou zasekává svůj meč hluboko do vrrkova masivního krku.

Po nezbytném ošetření si prohlížejí sloupy podepřenou místnost, v jejímž středu je veliká bronzová mísa s rytinami stromů, hrdinů a hlavně erbem Cynderionských rytířů. Družina po chvíli postupuje dál, ale spouští smrtonosnou past - před nimi i za nimi ze zdi vyjíždějí dvě rotující čepele a rozjedou se směrem k nim. Findalen, Brugo a Lirael se za cenu nemalého vyčerpání nakonec dostávají do bezpečí, past nicméně zastihne Marduga, který s rozříznutým lýtkem končí pod čepelemi, které mu pořád přejíždějí těsně nad hlavou. Findalen nakonec bližší z čepelí pokřiví ohnivou magií, ta se zasekne a Brugo tak má šanci nebohého trpaslíka zpod smrtelné pasti vytáhnout. Lirael ho kvapně ošetřuje a zpomaleni vyrážejí dále.

Po nakouknutí za masivní okované dveře do další místnosti se nad družinu vyline těžký puch jako z lihovaru. Místnost je plná skřetů spících na slaměných ložích nebo kdekoliv, kde v pijatice předešlé noci zrovna odpadli. Brugo se snaží připlížit k nejbližšímu z nich, pod nohou mu nicméně zakloktá uvolněná dlaždice, skřet rozlepuje oči a začne vřeštět. Dezorientovaní skřeti skáčou na nohy a jeden se snaží Bruga nabodnout na kopí. Mečem zasviští barbarův obouruční meč a bezhlavé tělo se kácí k zemi. Findalen přiskakuje k Brugovi a čaruje kolem nich veliký ohnivý vír. Všichni zbývající skřeti se ocitají v jeho plamenném peklu, někteří na ně hoříce ze zoufalství útočí, jiní se snaží spasit úprkem z místnosti a jeden dokonce skáče do sudu s jakousi tekutinou. Veliký hořící skurut vybíhá do chodby, kde se střetá s Mardugem a Lirael. Zatímco Findalen s Brugem plameny i mečem likvidují jednoho skřeta po druhém, Mardug má co dělat, aby proti v železe zakutému skurutovi obstál. Ten se však přesto nakonec obrací na útěk, skluzem podjíždí zbývající čepel ve zdi a vyhýbá se tak i Mardugově kulce, která mu mířila do zátylku. V sudu našli jen hořící silně alkoholickou skřetí šmakuládu a uvařeného skřeta. Družina v místnosti nachází také elfskou starožitnost - bustu nějakého dávno zapomenutého cynderionského hrdiny - a nástěnnou fresku, do níž je starobylými runami vznešených elfů vepsána přísaha Cynderionských rytířů.

Družina postupuje dál až přichází do svatyně, kde na zemi leží ohořelé kosti skřeta a před nimi se tyčí veliká socha Cynderionského rytíře. Ohniště kolem se sama vznítí a cynderionský erb i oči sochy zažhnou bílým světlem zračícím hvězdný svit. Na piedestalu sochy je runový nápis: "Máš-li ho držet, musíš ho nejdřív dát!" Findalen po chvíli rozjímání pokleká a pronáší přísahu Cynderionských rytířů. Slova se rozléhají svatyní a zní to, jako by je předříkávala snad sama socha, které se po dokončení slibu pod nohama otevře vchod do nejhlubších síní mohyly. Tam družina na plošině nad propastí nachází kamenný sarkofág. Findalen v ruce svírá runový kámen - cítí z něj dychtivost, ale i naději, slyší jeho volání. Přesto se Findalen k překvapení svých družiníků odvrací a vysvětluje, že ať už tu vznešení elfové pohřbili kohokoliv, chtěli ho tu udržet, protože toto není standardní hrob elfího lidu, který své mrtvé nejčastěji pohřbívá pod hvězdami tak, aby z nich vyrostl nový život - posvátný strom. Cokoliv je tu pohřbené, má to prý zůstat pohřbené. Brugo se ptal, jestli nechce sarkofág alespoň otevřít, když už došli tak daleko. Mardug souhlasil s Brugem, rozhodl se však ctít Findalenovo rozhodnutí, protože je to prý věc jeho řádu.

Když byli na odchodu, ozval se za nimi těžký zvuk kamene třícího se o kámen a dunivou ránu desky padající ze sarkofágu. Nad ním stál Brugo. Findalen pomalu přistoupil k sarkofágu. V něm ležela v stříbrné zbroji zakutá mumie se zářícím cynderionským erbem na hrudi. Padlý rytíř měl na hlavě stříbrnou čelenku, pod hlavou mince z ryzího stříbra s rytinami stromů a dlouhé šedé vlasy splývající mu po hrudi. Přes vysušenou bledou tvář působil vznešeně. Findalen znovu slyšel šeptání kamene, natáhl ruku a přiložil ji nad čelo rytíře. Ten otevřel oči a začal vstávat ze svého hrobu. V odpověď na Findalenův pozdrav však tasil zbraně a s neočekávanou rychlostí a umem se na ně vrhl. Družina měla čtyřnásobnou přesilu, ale přesto na ně mistrné šermířství padlého elfího válečníka více než stačilo - boj pomalu ale jistě mířil k jejich neslavnému konci. Zoufalý Findalen nicméně vypil elfí nektar, jeho tělo i mysl zalila nová energie a on vzpomněl na kámen. Sevřel ho v ruce a začal čarovat. Rytíř se s kvílením prohnul v zádech a z očí i úst mu vytrysklo Findalenovo bílé světlo. Poté se na Findalena s Brugem zuřivě vrhl a ti mu hrdinně vzdorovali. Mardug vše ukončil tím, že rytíře zasáhl flakónem Alchymistova tekutého ohně. Rytíře zachvátili plameny, s kvílením se vrhl k zemi a po chvíli bylo po něm. Jediné, co v plamenech nedošlo újmy, byla jeho zářivá Cynderionská zbroj.

Poté, co nemrtvý Cynderionský rytíř shořel v plamenech, jeho duše, která byla uvězněna ve Findalenově runovém kameni, byla volná. Kým za života byl si nepamatoval, ani to, proč pořád prodlévá ve světě smrtelníků. Jeho doba prý dávno minula, jeho duše však přesto nemůže vstoupit do Síní Mandosu a dojít tak pokoje. Proč, to zůstává záhadou. Jen jedno je jisté. Podle rytiny na hrudním plátu nejspíš v V. věku býval členem původního řádu Cynderionských rytířů. Findalen souhlasil, že duchovi pomůže odpovědi najít a dojít tak pokoje. Duch padlého hrdiny do něj vstoupil a propůjčil mu za to část své moci. Findalen oblékl jeho zářící zbroj a od té doby byl mezi elfy znám jako *Kalcolindo*, Nositel hvězdného svitu, a mnozí věřili, že znovu objevil tajemství Bílého plamene.

***Pozn.:** Předchází Kapitola II. Pouto krve. Následuje Mezihra Pán síní z kamene. Stránka Tažení je zde.*