אתה מיועד למות היום

כותב: עידן שמחון

שלום, שמי אדם ואני גר בעיירה קטנה דרומית לסן פרנסיסקו שבקליפורניה. לפני שלוש שנים סיימתי לשרת בצבא ותתפלאו, אני כבר נשוי עם ילדה בת חצי שנה, בואו נגיד שהיא לא בדיוק הייתה בתכנון אבל היא המתנה הכי גדולה שהחיים האלה העניקו לי.

היות ואני עוד איש צעיר, לעיתים אני נוהג לצאת למסיבות עם החברה שלי אריאל, גיא וליאם. היה זה ערב שישי, כרגיל, סגרנו בספונטניות שבעוד שעתיים נצא למסיבה במועדון הקבוע שלנו. אחרי שאכלתי ארוחת ערב עם אשתי ובתי האהובות, התארגנתי ונפרדתי מהן תוך כדי שאני מבטיח שאשמור על עצמי ולא אעשה שטויות. צפירה של רכב נשמעה מבחוץ, זה היה גיא שנהג במרצדס שלו, אריאל וליאם כבר ישבו באוטו ואני התיישבתי ליד גיא במושב הקדמי. שמענו מוזיקה טובה עד שהגענו למועדון, האווירה הייתה פצצה, זה היה אחד מהבילויים המהנים ביותר שהיו לי. רקדנו, צחקנו, השתכרנו וכמובן שחבריי התחילו עם כמה בחורות שהיו שם, כמובן שאני כבר נשוי אז השתדלתי להימנע מכך.

השעה כבר הייתה 02:30 בלילה והחלטנו להתקפל. כדי לסיים את הערב בטוב המשכנו לשמוע מוזיקת מועדונים ברכב וליאם סיפר את הבדיחות המטופשות שלו כהרגלו, "למה דגים מעדיפים רשת?" השבנו: "נו...", "כי אין להם כוח לחכות", לא עברה שניה והרכב התחיל להאט ולהשמיע רעשים מוזרים, לפתע גיא נזכר שהוא שכח לתדלק, אויש כל כך מתאים לו לשכוח מדבר כזה קריטי... הרכב נעצר באמצע כביש האפר, במרכזו של יער מלא בעצים סבוכים. כעסנו על גיא אבל אחרי כמה דקות של ריבים ברכב הבנו שאין בכך תועלת ושהדבר הכי טוב לעשות עכשיו הוא למצוא דרך לחזור חזרה הביתה, ניסינו כולנו להתקשר לגרר אך לא הייתה קליטה, ברור שלא הייתה קליטה. השעה הייתה 03:00 בלילה והחלטנו שהדבר הכי נכון לעשות זה להעביר את הלילה ברכב. סגרנו חלונות, נעלנו דלתות ונרדמנו.

אני חושב שקמתי כמעט עשר פעמים במהלך הלילה הזה, השינה שלי קלה ובגלל זה כל דבר קטן מפריע לי להמשיך לישון. פשוט התעוררתי כי הרגשתי שצופים בי. הסתכלתי מבעד לחלונות וסרקתי את הסביבה מחוץ לרכב אך לא ראיתי כלום, למרות שההרגשה הזאת שמסתכלים עליי לא עזבה אותי כל הלילה.

קמתי בשמונה בבוקר והערתי את שלושת חבריי, אריאל אמר שהוא הרגיש שצפו בו במהלך הלילה ושאל אם במקרה מישהו נשאר ער או משהו, גיא וליאם טענו שהם ניסו לישון במהלך הלילה אבל גם שניהם הרגישו שהסתכלו עליהם, הצטרפתי לשיחה ואמרתי שגם אני חוויתי את אותה הרגשה, בסוף שכחנו מזה והחלטנו להתעסק באיך לעזאזל אנחנו מוצאים מישהו שיעזור לנו להוציא את הרכב מהחור הזה ולחזור הביתה.

הצעתי שכל אחד ילך בקו ישר לכיוון אחר וקבענו שבשעה מסוימת כולנו נחזור על עקבותינו, ניפגש ברכב ומי שמצא יציאה יוביל אותנו לשם, חבריי הסכימו לרעיון וכך עשינו.

אחרי חצי שעה בערך של הליכה חזרנו לרכב, אריאל וגיא כבר היו שם אבל ליאם עוד לא חזר, חיכינו עשר דקות ואריאל אמר שהוא מצא תחנת דלק לא רחוק מאיתנו, חצי שעה חלפה ואז כבר הבנו שמשהו לא כשורה, החלטנו ללכת בכיוון שאליו ליאם הלך בתקווה שנמצא אותו.

עברנו מרחק מכובד ולא מצאנו זכר לקיומו, המשכנו ללכת עד שהגענו לקרחת יער ושם ראיתי אותו לראשונה, יצור מוזר בעל מראה חרקי ומבחיל, גובהו היה שלוש מטר וגופו היה דק וארוך והתחבר לזנב כמו זה של עקרב עם עוקץ חד כתער בסופו, היו לו שתי זרועות קטנות והוא נעמד על ארבע רגליים ארוכות שבקצותיהן יכולתי להבחין בטפרים משוננים שנראו כאילו רק מחכים לשסף בשר חי, פניו של היצור היו בצבע מוזר, אני לא יודע להסביר את זה, אך אני יודע שלא היו לו עיניים ולא אוזניים, לא פה ולא אף, פשוט פנים ריקות ולמרות זאת, עדיין יכולתי להרגיש שהוא יכול לראות אותי.

היצור המזעזע הזה נעמד מעל גופו השוכב של ליאם, בשלב זה לא ידעתי אם חברי עדיין חי אך לא נשארתי בחוסר ידיעה לעוד זמן רב. היצור פתח את בטנו של ליאם בעזרת הטפרים החדים שבזרועותיו תוך כדי שליאם צורח צרחות של כאב טהור, הוא נעץ את החוד שבזנבו עמוק בתוך החור המדמם שנפער בבטנו של ליאם, זה נראה כאילו הוא שאב ממנו את איבריו הפנימיים בזה אחר זה, אריאל הקיא, לא ידענו מה לעשות ובזמן שאנו עומדים קפואים מאימה במקום היצור שאב את ליאם לתוכו עד שנותרה על הרצפה רק הקליפה מדממת של אותו האדם שהיה פעם חברי הטוב.

היצור, הוא הסתובב אלינו אבל פניו כבר לא היו ריקות, הוא העתיק את פניו של ליאם! לרגע אחד עמדנו במקום ואני לא יודע אם הפחד גרם לי לדמיין את זה אבל אני כמעט בטוח ששמעתי קול מוזר שנשמע כמו מיליארד קולות אך בו- זמנית, כקול אחד שאמר לי "אתה מיועד למות היום". פתחנו בריצה לכיוון תחנת הדלק שאריאל מצא קודם לכן תוך כדי שהדבר הזה רודף אחרינו בריצה כמו עכביש ענק. המרדף הזה הרגיש כמו נצח אבל למזלנו העצים הרבים שהיו ביער עיכבו אותו וסוף כל סוף הצלחנו לאבד אותו ולהגיע אל תחנת הדלק.

זה היה מוזר, משום מה תחנת הדלק הייתה ריקה מנפש חיה, באותו הרגע לא עניין אותנו שום חוק, נכנסנו לתחנת הדלק, לקחנו מה שרצינו וחזרנו לאוטו עם מיכל של דלק.

כבר היה מאוחר בלילה והיינו מותשים לגמרי. גיא גר בבית משלו והחלטנו שהלילה נישן שלושתנו אצלו. כשקמנו בבוקר הדבר הראשון שעשיתי היה להתקשר אל אשתי, ניסיתי להתקשר שלוש פעמים אך לא קיבלתי מענה והנחתי שהן עדיין ישנות. יצאנו החוצה והלכנו לקנות קפה, לא דיברנו יותר מדי, כל אחד היה שקוע במחשבות שלו, לאחר זמן מה שמנו לב שבדרך לבית הקפה לא ראינו אף לא אדם אחד, הגענו לבית הקפה אך הוא היה ריק. מוזר כי זה המקום הכי עמוס בעיירה בשעות האלה של היום, בשלב הזה הבנו כבר שמשהו לא במקום, תחנת הדלק ריקה מאדם, אין זכר לנפש חיה בעיירה ועכשיו זה?!

הסתובבנו בעיירה, ניסינו למצוא סימן כלשהו שמישהו היה כאן אבל לא מצאנו זכר, כל התשתיות עבדו, שלטי החוצות, מנורות הרחוב, הממטרות, הכל עבד כרגיל אך לא מצאנו אף לא בן אדם אחד. תקופה ארוכה ניסינו להבין איך זה שכל האנשים שהכרנו פשוט נמחקו מן העולם כלא היו, אך ללא הצלחה.

אם אני לא טועה עברו כבר ארבע או חמש שנים מאז, הגעגועים והפחד התפוגגו והתגברנו על העצב. אני, אריאל וגיא למדנו להפיק את המיטב מהחיים החדשים שלנו, השתלטנו לבית הכי מפואר באזור, אכלנו מה שרק התחשק לנו, נהגנו בסופר קארס ובקיצור, נהנינו מזה כמה שאפשר.

בימים האחרונים התחלתי להרגיש שוב שצופים בי, אריאל וגיא אמרו שגם הם מרגישים כך. עוד שבוע עבר והתעוררנו לעוד יום לבד בעולם רק שהפעם, היינו קצת פחות לבד מבדרך כלל. יצאנו אל המרפסת בבוקר עם הקפה ביד ותוך כדי שאנחנו מדברים אני יכול להישבע שראיתי אותו, היצור הזה, הוא עמד במרחק בלי להזיז שריר ונעץ בנו מבט חודר, הרגשתי שהוא יכול לקרוא אל תוך הנשמה שלי אבל משום מה כשאמרתי לחבריי שהוא נמצא שם, הוא כבר הסתלק.

כמה ימים מאוחר יותר גם הם הבחינו בו, עומד בקצה האופק ודופק לעברנו מבט ריק. אני לא יודע כמה זמן זה ככה אבל כל יום נדמה לי שהוא מתקרב, לאט לאט  הוא מצמצם את המרחק, מסתכל בנו מרחוק ובוחן אותנו ולאחר מכן מסתלק.

זהו, היום זה היום, הוא כבר מגיע יותר מדי קרוב. הוא היה בערך שמונים מטר מאיתנו והתחיל לדפוק ריצה לכיווננו, רצנו מהר אל הפרארי שלי אך גיא נתפס בדרך, היצור נעץ בו את העוקץ הגדול שלו מספר פעמים ושוב שמעתי אותו אומר באותו הקול המחריד, "אתה מיועד למות היום". הגענו לפרארי והתחלתי לנסוע, נראה שהיצור התחזק לאחר שרצח את גיא באכזריות, הוא לבש את פניו ורץ לעברנו במהירות בלתי נתפסת. זה נראה כמו סצנה מסרט מדע בדיוני, הדבר המזעזע הזה קפץ על הגג של הפרארי, הוא הניף את זנבו אל תוך חלון הרכב וקצה העוקץ שרט את אריאל.

פניתי פנייה חדה והיצור נפל, אני לא יודע למה אבל הוא הפסיק לרדוף אחרינו מאותו הרגע. המשכתי לנסוע במהירות ושאלתי את אריאל מה אנחנו יכולים לעשות, הוא הציע שניסע לנמל, ניקח סירה ונעוף מהעיירה הארורה הזאת. בדרך שאלתי אותו אם גם הוא שמע את היצור אומר "אתה מיועד למות היום", הוא ענה שלא. המצב הזה כבר נראה לי יותר מדי הזוי, לאן כולם נעלמו? מה קרה לחיים שהכרתי קודם לכן? מה לעזאזל הולך פה? הרגשתי שאני חי באשליה.

הגענו לנמל ורצנו לאחת היאכטות שם. התמזל מזלנו וביאכטה היה מספיק אוכל לשיט של זמן די ארוך, אולי קופסאות שימורים לא מגיעות לסטנדרטים של ארוחות הגורמה שאכלנו עד עכשיו אבל זה עדיף מאשר להיאכל באכזריות על ידי חרק ענקי.

אני חושב שאנחנו מפליגים כבר שבועיים בערך ולא מצאנו שום יבשה עדיין. למרות שהתרחקנו מאוד מהעיירה ומהיצור הזה, בלילות אני מרגיש נוכחות בלתי מוסברת מחוץ לדלת חדרי, התחושה הזאת מוציאה אותי מדעתי ומפריעה לי לישון אבל היום כבר נשבר לי, אני אפתח את הדלת ואתמודד עם הפחדים המפגרים שלי אחת ולתמיד.

ניגשתי אל הדלת בשקט ופתחתי אותה, מה שראיתי גרם לי לצמרמורות עזות בכל הגוף, זה היה אריאל, הוא פשוט עמד שם ובהה ישירות ברצפה. קפאתי במקום כמה שניות ואז אמרתי לו "אריאל, אחי, הכל טוב?" הוא מלמל משהו לא ברור ושאלתי אותו "מה?" לפתע הוא יישר את מבטו אליי בחדות ואמר "אתה מיועד למות היום", הוא אמר זאת שוב ושוב תוך שהוא מגביר את קולו ואת המהירות בה הוא אומר את זה, הוא החל להתקדם אליי לאט לאט ואמרתי לו "אריאל די כבר זה אני, אדם", הוא אחז בידו סכין קצבים משוננת שכבר יכולתי להרגיש כיצד היא חותכת את עורי ואת בשרי. אריאל דקר אותי בחזה, אך למרות שהייתי חלש מכדי לזוז, עדיין הייתי בהכרה, הוא עקר את ליבי ממקומו וברגעיי האחרונים יכולתי לראות אותו אוכל את הלב שלי בהנאה כשחיוך שטני מרוח על פניו.

התעוררתי על מיטה, מכוסה בשמיכה והרגשתי מוזר. הסתכלתי סביבי ושמתי לב שאני נמצא בחדר בבית חולים, אחרי כמה שניות נכנס רופא, הוא אמר לי שהייתי בקומה שבע שנים, שבאותו הערב שחזרנו מהמסיבה גיא נהג שיכור ועשה תאונה ורק אני שרדתי. הוא הוסיף ואמר שכבר תכננו להמית אותי בהמתת חסד ואני לא הבנתי מה כל כך הצחיק אותו לגבי זה שגרם לו לחייך מאוזן לאוזן.

עוד הייתי קצת מסטול, הרופא יצא מהחדר ואחרי כמה דקות נכנסו אשתי והבת שלי, וואו כמה שהתגעגעתי אליהן, התרגשתי כל כך עד שירדו דמעות של אושר מעיניי, הן נעמדו מולי מחייכות וזה כל כך שימח את ליבי סוף כל סוף לראות את אשתי ואת בתי שזכרתי תינוקת וכעת, היא כבר ילדה בת שבע וחצי. אמרתי להן בבכי "אהובות שלי כל כך התגעגעתי" והן ענו לי פה אחד, "אתה מיועד למות היום" ואז שפשפתי את עיניי והבחנתי בו, היצור היה תלוי על התקרה ממש מאחוריהן והפעם, הוא לבש את הפנים שלי, צעקתי להזהיר את אשתי ואת הבת שלי אך זה לא עניין אותן, הן המשיכו לחזור על המשפט הזה שוב ושוב, זה היה כשהיצור זחל על התקרה לכיווני, לפתע שרר שקט מוחלט, היצור נעצר בדיוק מול הפנים שלי כשהוא תלוי על התקרה מעליי ואמר, "אתה מיועד למות היום".

> ©הזכויות של כל הקריפיפסטות המוצגות באתר זה שמורות לכותבים המקוריים שלהם - אין להפיץ/ להקריא/ להעתיק את התוכן ללא אישור המפרסם. לפרטים נוספים: tomerc2712@gmail.com©
>
>