Molxilirgos Caluzire

Molxilirgos Caluzire

Kommer fra sør-vest i landet Dragurstaria. Et isolert land langt vekke, hvor dragonborn og drager hersker om hverandre. Det er et land fylt av klaner og klanriker. Dragurstaria er et land med mye historie, mye konflikt, og mye hemmelig ved seg. Det er bratte fjell, mye skydekke og tåke, og er fullt av stein og kratt, men dypt i disse dalene finnes store jungler.

Jeg kommer fra klanen Molxilirgos. Familien min er en slekt som har mye krigerhistorie, hvor mine forferdre var både generaler og høyt oppe i militær rang. Vi har hverken vært fattige, eller rike, men har alltid klart oss fint, og har hatt respekterte familiemedlemmer. Jeg stammer fra røde drager, har selv rød hud, og har en sterk tilknytning til ild og flammer. Molxiligos klanen er ikke høyutviklet, har ikke mest, og er ikke de vakreste dragonbornen. Men klan, familie, brorskap står sterkt. Veldig sterkt, og det gjør det for meg og. - Caluzire er en kriger, en støtte og en trofast dragonborn som ville gitt livet sitt for sine soldater/brødre/venner. Når jeg først blir kjent med noen, og det knyttes et bånd, så er det sterkt. Det verste jeg vet er svikere, dobbeltmoralske og feige skapninger. Man må tenke på fellesskapet.

Når det er sagt, så er jeg veldig skeptisk til nye skapninger, og følger alltid magefølelse, intuisjon og det jeg sanser når jeg møter nye folk. Kan de stoles på eller ikke. - Jeg har vært på rømmen, med et blikk over skulderen min, i mange år. Jeg er en bountyhunter, leiesoldat og ex-soldat som leter etter tilhørighet. Jeg sier at jeg leter etter nye jobber og penger alltid, men mest av alt leter jeg etter en familie og en gjeng å holde sammen med. Det ligger i blodet mitt, det ligger i ånden, og det er det jeg føler er mitt kall. Å finne min flokk. - Jeg hadde det én gang. Men jeg bærer en mørk og dyster fortid med meg.

Som en velkjent, dyktig og tillitsfull general i DFDA (De Forente Dragers Armé), sto jeg i krigen mot en opprørsgruppe høyt i fjellene av nordlige Dragurstaria, da min tropp av mine beste soldater ble borte for hverandre i tåken. Vi ble overrasket av fienden og jeg ble separert fra gruppen, og i villrede og en stor misforståelse, gikk jeg inn i en battle rage og mistet besinnelsen, jeg drepte ved en feiltagelse alle mine egne soldater (et planlagt «set up» av fienden). Og jeg så min egen bror dø for min hånd og spyd.

For å oppsummere kort: - Jeg kom meg aldri helt, falske rykter ble spredd ettersom opprørsgruppene ble større og vant mer grunn. Dragurstaria ble mer og mer «fascistisk», klanen forviste meg og jeg ble et prioritert mål for den nye regjeringen som sakte men sikkert utslettet klanene og prøvde å samle landet. Jeg måtte rømme og forlate alt jeg kjente. Jeg søkte jobb og nye muligheter i fremmede land, hvor jeg gjorde det eneste jeg kunne; krige og drepe for penger, før jeg skjønte at jeg ikke lenger gjorde det for en god sak. Men for rike skapninger med penger. Og jeg drepte skapninger som jeg ikke ante hvem var eller som aldri hadde gjort eller truet meg. Samtidig som denne eksistensielle krisen begynte, begynte dragonborn bountyhunters å jakte meg hvor enn jeg dro. Så jeg ble aldri ett sted lenge. -

Jeg prøver å endre hvordan jeg er, og finne mening, ettersom fortiden min har gjort meg svak og tvilsom. Vil se det beste i skapninger, selv om de må bevise sin verd. - Har veldig sans for rettferdighet og å stå opp for sine egne. Har funnet glede i møte med Milo, Glenn, Trapp og Knaus. - jeg er alltid redd for at dragonborn bounty hunters skal oppsøke meg. - Men jeg er en dyktig kriger og i min natur så unnslipper jeg ikke faktumet: jeg elsker å krige og sloss.