Хижа в лісі

**«Дружина лісоруба»** — одна з двох книг, в якій описана жахлива легенда про привид дружини лісоруба. Продовження книги «Дружина лісоруба».

## Текст

**Хижа в лісі. Том 2**

**Розказано Могеном, сином Молага**

Якось пізньої ночі, кілька років тому, один солдат повертався додому після низки кривавих битв. Він вирішив, що зможе заощадити кілька монет і пройти сосновий бір пішки, не купуючи візок чи коня.

Перший день його подорожі був дуже бідний на події — солдат тримався головної дороги і йшов швидко. Коли почало сутеніти, він розстелив свій спальний мішок, розвів невелике багаття і засмажив упійманого кролика. «Так, день був непоганим», — подумав він, засинаючи.

Коли ніч уже вступила в свої права, солдата розбудили тихі ридання вдалині. Він схопив меч, вважаючи, що це може бути одна з приманок бандитів, але прикинувся сплячим, щоб напасти на них несподівано у разі небезпеки. Через кілька хвилин звук ридання став віддалятися і нарешті стих зовсім. Решту ночі солдатів спав уривками.

Наступного дня солдат отямився від неспокійного сну і продовжив свій шлях швидше, сподіваючись піти подалі від джерела ридань, які він чув минулої ночі. Після полудня випав сильний дощ, і солдат збудував собі невеликий курінь, щоб спокійно переночувати і не вимокнути до нитки.

Цього разу він довго не міг заснути, намагаючись забути про події минулої ночі, але врешті-решт йому це вдалося.

Він знову був розбуджений риданнями, що лунали наче як зовсім біля куреня. Солдат міцніше стиснув меч і вибрався зі свого кволого притулку. Біля вогнища він побачив спину примарної жінки, що схилила голову на складені руки і плакала.

Солдат зібрав усю свою мужність і запитав, що сталося.

Відповіді не було.

Він почав повільно наближатися до жінки, але перш ніж він встиг підійти до неї, вона обернулася і закричала. Примарна постать підняла сокиру, побігла на солдата — і зненацька зникла за кілька кроків до нього.

Солдат кинувся тікати, прихопивши тільки свій меч. Він біг, доки не з'явився перший промінь світанку. Тоді він повернувся на головну дорогу і продовжував йти так швидко, як міг.

Погода третього дня була сонячною та ясною, але солдат, стомлений швидкою ходьбою та безсонною ніччю, цього навіть не помітив. Він йшов так швидко, як тільки міг, прагнучи вибратися з лісу до темряви.

Коли почало сутеніти, він помітив просто біля дороги невелику хатину і подумав, що в ній можна було б сховатися на ніч. Увійшовши в хатину, він довго перевіряв засувки на дверях і вікнах, підпирав їх меблями, що були в будинку, щоб ніхто точно не зміг проникнути до нього вночі.

Незважаючи на всі старання, заснути йому не вдавалося. Він сидів у кімнаті, яка колись служила спальнею, дивився на заставлені меблями двері і ніяк не міг упоратися з тремтінням. Але втома взяла своє, і солдат все-таки забувся важким сном.

Цього разу його розбудив гучний сміх за дверима. Сміх був жіночим, але солдат відмовлявся повірити, що це та сама жінка, що й раніше.

Солдат гарячково відсунув барикаду з меблів, увірвався у вітальню і побачив ту саму примарну жіночу постать. Цього разу вона стояла з сокирою в руках і дивилася в підлогу, істерично сміючись.

Солдат почав невтомно атакувати примару, але удари його меча не завдавали їй жодної шкоди. Він витяг сувій вогняної стріли і використав його. Згусток вогню пронизав жінку, і вона, видавши крик болю, вибухнула, не залишивши після себе сліду.

Примара зникла, і випробування солдата завершилось.

Тієї ночі солдат нарешті виспався і наступного дня одним махом подолав решту шляху. З останніми променями сонця він вийшов із лісу і озирнувся, згадуючи про події минулих ночей.

Коли він повернувся і пішов геть від лісу, він міг присягнутися, що знову почув приглушене ридання.