Anđeo-Dijagonala

p o e z i j a

Pasija nije obmana

vodi li u Pasiju Duha “ Anđeo Dijagonala ” je prvi dio zbirke poezije - Triptih

(Luce Wilquin, 1997)

Redoslijed ove zbirke je kronološki .

(lipanj - prosinac 1994.)

Djelo Monique Thomassettie “ Anđeo Dijagonala ” preveo je Tomislav Dretar.

Anđeo-Dijagonala izvlači me iz mukle noći

To je vertikalni anđeo
Svjetlosna dijagonala
zatvoreni
krug sjene

I dok mi tama izmiće
bez raspora
vidim noć Božju i
klonem licem klonem uz Njegova Vrata
Sumnja pomaračuje Anđela
Tko time stradava?
Muk Božji je progonstvo
Božji muk je progonstvo
A drveta su sumorna
Vjenčani par već nosi žig
pada
Nebo je nepomično sivo
Pad vodi vrhuncu
Pomračenje anđela
Bilo bi kobno
Odmaknut će se velika vrata
zaprštat će pera
Kao mačka u potrazi za ljekovitom travom
koračam na tratinu
Velika stabla veličanstvene nepokretljivosti
škrto ljuljaju svoje lišće
preteško za treperenje
nenadmašni kesteni
Aleje se šire
Krpe plavog neba iznad platana
pune nježnog lipanjskog lišća
K'o kraljevski romari putuju oblaci
Javorovi zemljopisnih debala
prate vjetrove nade
Zakašnjelo ovogodišnje iščekivanje
Grandiozna u krilu tratine
dostojna zanosa
vječna Priroda romori
Preko sićušnih mozgova
ratovima i bolom ovječanim
svježi vjetar potpiruje nebo
U svojim podrumima čuvam stotinu slika
izraslih iz mojih trsova
iz doba kad me je zemlja voljela
Pero i kist ukrštaju svoje mačeve
U svom nanušnom lijetu
pero me uznosi
Nasušno
propadanje
U mreže anđeoske

Iskrsnuo si razmičuć Pomrčinu
Bez nje bi ostao u svom fetusnom snu
paralelnom
Anđeo-Diagonala se oglašava
Otežao od pera blok mi pada na glavu
Izgubit ću je ako na čas ne utihne svoje
trublje
Spavati ne više sanjati
Toliko težim tom nedužnom spokoju
Plod Spoznaje nije onaj koji zamišljamo
To me moje vlastito oko progoni
Sutra ću uronuti u zelenu travu
Sveta vatra
diže se
visina ostrašćuje
U kandžama pužem bez napora
Tko odolijeva čaroliji?
Poput nevidljive tinte
otkriveno u zrelosti mojeg srca
pojavilo se lice
najjadanijeg
Poniznosti kralja dostojnog
U pruženom dlanu
po ožiljku
kiše mrvice kruha
Slijedit ću Te
u Tvojim metamorfozama
Za stolom Velike Gozbe svi Tvoji sinovi
u svečanim odorama
Tolike se krajnosti dodiruju
u svojoj žestini
Na diagonalnoj obali
Zvijer
blistajućih očiju romori
Meduza na stižu
Odani Čuvaru
milujem ti dlakavu put
i jahat ću te u spiralnom vrtlogu vremena
Vjetrovi vječnosti
u dnu školjki
Anđeo
diagonala jasno zbori
u sred ove moje tamne noći
Drveta

Ničice popala debla pred nepomičnim danom
Na travi gdje lebdi pozlaćeni zrak
Grle se parovi ljeta
usta punih pulpe
Moje nepce ćuti okus loze
koja valja svoje topaze
Smijemo li sasjeći stabla za olovke
Crtajući ih ja im preporađam dušu
Nutarnji ples soka
u sred nepomičnih stabala
ukoćenih grana
Drveta me nastanjuju svojom ljudskošću

Daleka planina na svom molitvenom mjestu
nebom vječno ovjenčana
čak i satrvena stajat će
“Tvar traje a oblik se gubi”
zapisano je
Triptih sa središnjim anđelom
U rasponu tokrila
Promatram lijevi
Desni ostaje tajnom

Duh bez mitova i bajki:
obmana ovozemaljska
Pero mi se na čelo spusti
prsnu svjetlost
Uzalud se upinjala da joj povratim
prvotne nijanse
Uzalud sam se izmicala Tvojem
pozivu
Pero je bivalo sve teže i teže
Tvar me nastanjuje
Pero i kist ukrštaju mačeve
Oblikuju mi prste
Moje nepce ima okus loze
koja valja svoje topaze
Dok jurim između slomljenih debala
izdišem i rasijavam na sve strane
polen iz duše
U probijenoj tami
dijagonala-anđeo mi dariva svoju svjetlost
i znam šta mi je ćinit
Odsanjani ili neodsanjani
snovi su vjesnici
još iz Starog Zavjeta
Može li anđeo biti zaklonom
i kao stablo šumu
skriti nebo?
Anđeo-dijagonala bdi na grani poput sove
u noći mojih sumnji

Čvrsto držim pod kojim sam bila
U grane mu uplićem svoje ruke
Tvoje korijenje u mojoj utrobu

Krik drveta

U daljini pila
I drvo ciči
Poziv parka Prijatelja umrlog ljeta
I drvo ciči
odaje mi žudnju riječi
što bude
Ljubavni zanos
Riječ-Strast
na mom nestrpljivom listu
Parku, nikad
u tebe ne uđoh a da te ne čuh
Ali zrele krošnje
Kroz koje prodire Uzvišenost zatvaraju se
U tišini sklonjena Ona me boli
Građani natiskani u svojium dalekim ljetnikovcima
moja braća moji bližnji dvosmislenih pogleda
vraćaju se
a ja sama među drvetima
također sklonjenim u svoj zanos
Aleja tužno povijenih stabala
jučer ukrašena pjesmama
Drveta svijeta
Ne želim utonuti u jesen
Drvo se povlači u se
Zajedničkih ognjišta obećanja
Sve suhlji šum požutjelog lišća
krcka
Tutanj oluje
razbuđuje zamrla srca
Iznenada zapljušti
kiša Korak do koraka po stazi
Poneka zakašnjela kap
na pragovima iščekivanja
Iznad vrtova, sanjara
pod pljuskom kao pod suncem
zrak se kao himen para
Stolica zauzeta
njen goli naslon upućuje na odsutnost
Ognjišta obećanja
U kutu uz vatru pucketat će
novi snovi
Mišice grana
Napregnutost
Zmijske perjanice oru nebo
neprozirno i sumornije
od Zemlje na kojoj bdiju razvedrena čela
Napregnutost
Uvezana drveta
blistaju od zelene mahovine
Naši tinjajući krici povazdan spremni izbiti
u vodi magluština
Iz napete zemlje šiknut će strijela
izvjesnosti
Do tada
drveta prijatelji
ponesite me u svoje korijenje
Rasparan zrak
oslobađa strasti zarobljene suncem
Duša
moćna u našim uvezanim tijelima
budi se rastrešenaa budućim godišnjim dobima
Bez tebe Dahu koji me nosiš
ni mene nema
Proslavimo naše svatove
Moje uho iscrpljuje se brzo
Ti se gnijezdiš u predjelu mojeg grla
stiješnjenog čahurom
Izazvan ti odgovaraš
otimaš me mojoj nevolji
Bez rivala trijumfiraš pri prvim ritmovima
Apsolutno zavođenje
Meto Svemira
što uzmićeš pod upornim navalama
Tvoj prostor u meni je Svemir
Krik samoće
Teško mi je moliti S vama
miješati svoj sok s vašim
Moj glas bi povrijedio melodije svijeta
Šiljati kljun kljuca
odsutnost
jer nedostojna ja ne poznajem
kruh plemeniti
Ja tražim Riječ
lijek svojoj pustoši

Pod velurom od nara
šljunak suh i siv
Zdrobljene planine
tvrdih rascijepa sličnih oku koje napušta Spazih ipak vlažno oko soveu naličju danacrnu tečnost na dnu zrcala Šimširi više ne napajaju moje nosnice Umirem od zeđi u mnoštvu mirisa Bez guje plod ostaje
na drvetu Topla smola prelijeva se zgušnjavau pozlaćeni šečer Suviše je soli na jeziku čemu ta radost isposnička
Mlazovi vode blistaju među kamenjem brzo upijeni prašinom Suviše je soli na jeziku Suviše neba Mliječni zubi naivnog osmijehana licu vučicesive u zao čas Izvor se skriva u stijenje Zakona Metalni horizont odjekuje

Negdje su braća Ja tražim Riječ lijek mojoj pustoji Ne onu sa mog izvoraveć vašu iz zbora
Bez djela Vjera umire Dostaju li on od riječi sazdana? Riječi s krilima od ilovače u natiskanim slojevima uvelo lišće
muzejski humusI one koje umirući ovog svijeta oplakuju izdižu se bez težine tinte suptilne u svojem žrtvenom uzlijetu
Umjetnost je religija Ja ne tvrdim da je ona Bog Ona je sveza
jedan napeti pogled
psalam emajliran tišinom

Novo ljeto poslije onog žarkog
razdražujući napetosti duše
Lica okrenuta lahoru
osmjehuju se
Otvaraju se ganglije

Vjerujem li u Boga?
Ja vjerujem samo u Njega: moja drama
Zajedništvo u pjesmi?

U zemlji Poezije
osama je zakon
a riječi su moja braća

Miris kiše i mrtvog
lišća
budi u mom krilu
tajno obećanje
... Patnjo, moja pratnjo ...
Zid prijateljstva
Oni nose listove
koji ne pokazuju više svoju radost soka
već misle o ledu
Stabla i grane: jedini živući
u dekoru kojim defiliraju jednolični
statisti
Izgnani sa scene
ja vičem u sebi
kao nekoć stabla
U njihovim arterijama vrije tajni sok
opasno pulsiranje otvara im
plavet sa svetih proplanaka
Svete gore
Gdje je moja radost?
Potoci zlata? Kiše ljubavi?
U mojoj isposničkoj izbi
ja sam predugo spavala zimskiom snom
Glas mi sesasušio
bez ocjedine i napajanja
Silueta u daljini
sićušna nestaje
u konačnim treptajima

Sanjala sam vječnu kupu
Bonaca
noć tamnog mora
spokojih valova
terasaste ravni lascivne močvare
zablistaju pod nekolikim svjetionicima
pod nekolikim lampionima pijane plaže

Ocean Troma zvijer opušene kože
Po zaljujanom dnu vuče
dramu u smetenim očima
U podne okeraste vode sa zelenim prijevojima
i bezmjernost neba
ovijaju dušu
Balzam s okusom plodina

Napustiti tek pronađenu obalu
Vratiti se u zagušljive gradove
razderanih životaÔ
O svijet!

Nasuprot vjetru koji ne mrsi njihova pera
galebovi meditiraju
kao drveta ljeta
Rane istog neba
pjesnici se vraćaju u ilovaču
klize u drvo od melema
koje vuku kao pokrivač
Zgrčeni se prsti otvaraju
pod biljnim srcem
materinskih otkucaja

Nebo:
meta lutajućih strijelica
koji ranjavaju ushićene duše
Neizbježna kušnja

Crvene zvijezde na azuru
istovjetne rasprslosti
Tvoj jecaj u mojem grlu
U tvojem moj

To ne uzlijeće više prema suncu
Ikar morskog pada

Nebo s ljudskim ožiljcima
prostire naivnu modrinu
Izvračeno drvo
Otjelovljene suze
Purpurni krici ukrsvavaju ga jesenjem
Krv nadolazi kao plima
## Slovo razastire svoje zastrto “S”

U SVITANJU SVIJETA

> Čelo vedroa tijela se bune
>
>

> Dok bratska uzlijeće riječ
>
>

> krepka u lahorenju
>
>

> Otjelovljena ona zahtijeva svoje ime
>
>

> Ni manje ni više od svoje braće
>
>

> Moje lice djevice
>
>

> opčarava jedne uznemirava druge
>
>

> Razbješnjen izlazimi iz usta
>
>

> đavao prve što iznevjeri
>
>

> Pod svojim staklenim zvonom Snjeguljice
>
>

> čekaju čarobni poljubac
>
>

> Nije ni važno:
>
>

> oblutci dokotrljani vodama ljubavi
>
>

> uozbiljenim se riječima sudaraju
>
>

> prije no se otkotrljaju izvan Zemlje
>
>

> u orbitu
>
>

> Sateliti nas odvlače u vrtešku
>
>

> nadlijeću selo svijeta
>
>

> Ponovo pronađem Blagdan
>
>

> Gravitirat ćemo u kozmičkom egzodusu
>
>

> Krv nadolazi kao plima
>
>

> oblijevajuć sasušenu crnicu
>
>

> Srca su stegnuta u kandžama
>
>

> Vjeđe naivno otvorene i
>
>

> suha grla
>
>

> Život me zapljuskuje
>
>

> crvenim riječima
>
>

> Ja porađam riječi
>
>

> oplođena vampirskim očnjacima
>
>

> ljubavi i mržnje
>
>

> Ja se praznim punim praznim se punim
>
>

> što dojenče više sisa to mlijeko više obiluje
>
>

> Bogom dato a ja sam cjediljka
>
>

> Radost mi je sjesti za Vaš stol
>
>

> da Vas bolje čujem
>
>

> Bože
>
>

> “ Nek' vaša riječ bude presudna
>
>

> sve ostalo je djelo Nečastivog ”
>
>

> Moja danas
>
>

> srdita
>
>

> stavlja točku na “ i ”
>
>

> Genije Snova
>
>

> nekad u polusnu
>
>

> slušala sam oglašavanje
>
>

> beskrajnih aleksandrinaca
>
>

> “ I ti koji znaš nestvareni San
>
>

> i stvareni koji ja ne znam ”
>
>

> Ne znam!
>
>

> “ Blagog i poniznog srca ”
>
>

> Tisućama izrecemo Tvoje ime
>
>

> Povjeravam se Tebi:
>
>

> prkosne duše
>
>

> lica blagog i poniznog
>
>

> lutke čije konce Ti povlačiš
>
>

> djevojke uvijek pripravne na vjeridbu
>
>

> Mene vjenčane
>
>

> otjelovljene
>
>

> to kurzivno
>
>

> Slovo
>
>

> izvijeno u daljini
>
>

> razastire svoje zastrto “S ”
>
>

> Vraćeno svijetu nakon egzila
>
>

> Slovo
>
>

> diljem obzorja
>
>

> razastire svoj bijeli lahor
>
>

> gazu oko ranjene Zemlje
>
>

> Crven
>
>

> izranja iz Zemlje
>
>

> jedan novi krik
>
>

> Toliko kradje nasilja
>
>

> biserja bačenog u rila svinjama
>
>

> u stoljecu koje umire
>
>

> U tijelu mi leže klice duše
>
>

> na vrhovima prstiju one
>
>

> mačjih kandži
>
>

> u mojim desnima začeci
>
>

> očnjaka
>
>

> Lavice uspravljene na padini brežuljka
>
>

> Jedan je nožić zagrebao gramofonski disk mojeg glasa
>
>

> On podrhtava na zagrebanim brazdama
>
>

> Ranih si kljun kao drugi prste
>
>

> oštrec’ svoje pero
>
>

> Izbrisah se i previše
>
>

> gumica mi danas ispada iz ruku
>
>

> (Katkad se izgubim
>
>

> da bih bolje istakla Tvoj profil na mom nebu)
>
>

> Slovo razastire zastrto “ S ”
>
>

> na Crvenilu svijeta
>
>

> Slovo se otjelovljaja
>
>

> Život nadolazi u plimi
>
>

> mjesečeve mijene ovjenčavaju
>
>

> Ožiljak na dlanovima djetinjstva
>
>

> hranjen ranama majki
>
>

> darežljivi kvas
>
>

> S tobom dioba
>
>

> Izvire iz bijelih pustinja
>
>

> strašni izvor razapinjući Život
>
>

> Djevojko
>
>

> uzmi moje najbolje
>
>

> kao nekoć iz moje sise
>
>

> Slovo razastire svoje zastrto “ S ”
>
>

> na crvenilu svijeta
>
>

> Prozračno koračanje
>
>

> “ S ” svojim stopalima mijesi ilovaču
>
>

> u prolazu
>
>

> Na pragu lišće divlje loze
> ima rijedak ton jabuke
>
>

> Ružičasto koje hrani poglede djetinjstva
>
>

> Bilo da uđem ili da iziđem
>
>

> Tebe nalazim u kutu jeseni
>
>

> i Tvoje svete riječi u mojim nestrpljivim ustima
>
>

> Hvala Ti za kruh nas svakidašnji
>
>

> Nedaleko rade radnici
>
>

> tijela zgrčenih nad teškim batovima
>
>

> Nehumane vibracije nagrizaju li snove?
>
>

> Probijaju li tajna mjesta blaga nakupljenog
>
>

> isključvo za gradske radnike?
>
>

> A ja u svojoj toploj kući
>
>

> hoću li se ponovo roditi jača ?
>
>

> toliko da pokrenem planine?
>
>

> Ima časova jeseni
>
>

> kad izvjesni listovipostaju svjetliji
>
>

> Pogledajte ih iz bliza:
>
>

> nijanske ružičastog se dodiruju i pointilistički
>
>

> miješaju
>
>

> u nježno-zelenim
>
>

> Zelene boje ljeta vraćaju se u djetinjstvo
>
>

> prije no što skrše pod ledom
>
>

> Stabljike malinaste boje
>
>

> daju ljupkost vinovoj lozi
>
>

> Osluškujem svjetlost Božju
>
>

> kroz žamore moje ulice
>
>

> Je li kula bjelokosna moje boravište?
>
>

> ili odar u koroti mojih žudnji ?
>
>

> Čedno Slovo se vinu
>
>

> prema vremenima prostorima
>
>

> Bijelo u daljini Ono odvija svoje uvijeno “ S ”
>
>

> kurzivno u svom uzlijetu
>
>

> Njegovo jedro napušta svjetsku orbitu
>
>

> Pod njegovim uplivom počinjem sumnjati
>
>

> u riječi koje sriće
> Automatska očitost
>
>

> Preko naših bučnih ulica
>
>

> drveta šire svoje grane
>
>

> Pod njima je moje doba djevojaštva
>
>

> Ona mi šire ruke
>
>

> udahnjuju mi Duh koji te stvara
>
>

> O Slovo
>
>

> u sred tvogg uzlijeta
>
>

## SEDEFNI SAN

;Što je bilo sa snom sedefnim ?

Daškom što u danu razbudi još svjetliji dan

Zvoni podne

Na sunčanom satu lice majki

Na okuci djevičanski veoI ja u prostoru

Demonska podneva izišla iz sunčevih satova

dočekuju usnulu u s jutarnjoj rosi

Freske s plavetnilom pristiglim

iz izgubljenog raja na kojima se nazire

ostatak blagdana
apsolutna žudnja

\*

Što se zbilo sa sedefnim snom ?

crnih armatura

U njegovom naličju jedna žena

salivena od snova u odsjaju pogleda

\*

Podne u tim dobima bijaše zlatno a lahor blag

Čula napeta nečastiva riječ daleko od stiha

crtasve usnuloj zemlju buđenja

Prva se otvoriše usta

Osmijehom punim blistavih zuba

sličnih sjekutićima mlade vučice

\*

U dubini naših duša One napuštaju sunčane satove

dok se lišeno težine

uzdiže kamenje

\*

Što je bilo sa snom od sedefa?

Jedan mozaik blijedih zlata se priginje

modrini milodara

i upliće svoj sunčani kikot

\*

Iz izrezito zagasite tmine

Iskrsnuše u sred bijela dana glomazna kola

iz mojeg sna
u stvarnost

Djetinjasti i grubi ljudi se smiju

ne vide šta ih čeka...

\*

... Ali zlato je pocrvenjelo od krvi bogova...

\*

San od sedefa opasan istrosvenim armaturama

U njegovu naličju

okružena golemim prijetnjama Noći

Ja molim

\*

Ja molim

Pritisnut među horizontalama izniklim iz naših

tenzija
Diže se Isus

Sve tanji i tanji

do tananosti konca

\*

Trijumf Noći

Klizim u sedefni san

Najotmjenijim padom

najslobodnijim koji postoji

do tananosti konca

\*

Padam u spoznaju

\*

Na rubu šuma napuštam Ga

uspravan tanani konačna grižen svjetlošću

Nalazim Drugog

blizanca očiju od crnog jantara

koji brazda rusu sjenu paprati

\*

Zvijeri paganskih očnjaka drijemaju

poluzatvorenih oka

Između vjeđa titra odsjaj jedne djevice

polu-lude polu-mudre

još uvijek padom opijene

salivene od osjanjanih pogleda

\*

Vraćam se s bala odplesalih snova

na domak Žudnje

Povratak prije noći išaran oblacima

bljutavo razvodnjem krvlju jedne mrtve zvijezde

Na obzorju sumraka plamsa

mač davne hipnotičke vatre

\*

Paprat se klanja

Zvijeri pozaspale u utrobi noći

a Drugi je budan

Tle izmiče

Ja nestajem u sedefnoj zamci

Okomiti dimnak

bijel kao grob uskrsnuća

Ja padam u spoznaju

\*

...dok mi Prvi otvaraše vrata noći

\*

Kugla bačena između svjetla i sjene

I ja zastajem na sredini putanje

Naslađena tvojim blještavilom

o Bože
Vraćam Drugom

moju naelektriziranu dlaku i moje pohlepno oko

doticuć drhturavu paprat

\*

Vraćam se Drugom
da ne iskrvarim

## U BESKRAJNOM DAHU

Dubok udah pri snošaju zemlje

koja steže nebeske klice

Pristigla Božica nadnesena nad svojim kovčegom bdi

kao na purpurnom ležaju cvijećem okićenom

Moćna majka iz mladice jeseni rađašuč

murasti novembar

Munja će te pogoditi svojim korijenjema

grom udasiti radost u bokove ti dojilje

Čipka novembra Pleteni

bodovi jeseni od vegetalnih žilica

Praznima razmrvljena lišća e mizjedenog popucalim od ljeta

dotiče sirupastu vodu

crnu kao prošek

Zubi žudnje se oštre

Oko drijena u pepelu dana

Izjedeni ljetom

listovi u močvarama kisnu

srna bježi

U pepelu dana oko liježe

svjetlost opskurnu

Olovni skelet crkvenih vitraja

od bojaÔ rasprslih pod munjom

Srna u bijegu

gonjena čoporom svojih žudnji

propada u pogledu nocturna

jer jelen preobraženih divljina odmara

Ona nestaje

u kovitlacu skerletnog lišća

Rumenilu u kojem njeno uplašeno srce kuca jače

od onog u grudima ptice

Oko se gasi

Lišće pucketa tananim krckanjem

dok se bliži korak pokajanja

Miris duše se širi

Lijet odmahuje proljećnom dahu

klizi duž neba

propada u ponor svjetlosti

Zaboravljeni smjehovi proplamsavaju u slapovima

Krila lete duž zelenih stepenica

Poput ptice obrušit ću se o prozorsko okno

u bljesku radosnih zuba

željna živahnosti vode pod rasprsom sunca

svežih osmijeha jutarnjeg zlatila

Kiša neizvjesne Ljubavi potekla

Muze vjesnice imaju tijelo žudnje

Zvona zvonz oblz zvuke

Ukršnji grozdovi iz debla sretnog djetinjstva

Poziv otkucavaju

Moj tajni odgovar je: poznajem Te

i Tvoju nazočnost u srcu grada

Moje tmurno boravište u svojim podrumima krije

klice sunca

U njima sijaju krupni cvjetovi narancaste pričesti

Širom se otvara prema stepeništimz svijeta

Drveta

sve smo rekli jedno drugom ovog ljeta

u brojnim zagrljajima

Poslednje vas lišće pritišće više

od proteklih plodova

Stiješnjeni između dva doba mi putujemo rame uz rame

Vi povijeni Ja ispružena u vrhu stepeništa

Kroz aleje dijete vode nestrpljive noge

Ono manje, nadahnuto Bogom

nevjerno traži na našim licima Njegovu

nesavršenu sliku

Zaboravljeni osmjesi plamsaju u slapovima

Moje srce širom se otvara

prema stepeništu svijeta

Pohlepna moja usta valjaju riječi

U istoj mjeri ja valjam bokove

To je jedno novo dijete koje traži dojku kiša

Zemlja steže klice neba

Riječi izdahnute iz bokova dojilja

Sunce kulja u rasprsima dana

preko zadihane rijeke otežale

od noći

Duga usnula rijeka

vrijedna svog sna

sporo napreduje

prema ušću gdje se otvaraju

njeni tromi tijekovi

U gmizanju modrina pritiskuje

kamenita dna koja uzvraćaju

svojim dirljivim jezikom

sunčevim udarima

Mučaljivo čelo vode

mršti se pred razuzdanošću zlata

Dubina se zaobljuje

prima plodna

ognjeni pad

koji se prostire

prevrće u vijugavom koritu

Žarki val vjenčava

Štrcaj protiće u muklom padu

Do izdisaja

## POGOVOR

> Nevidljivi mi se čini nastanjen različitim kategorijama bića: anđelima vjesnicima Božijim (kao moj Anđeo-Dijagonala), dušama živućih i onih umrlih ("zajednica duša") ili našom vlastitom dušom "projiciranom" izvan nas. Kad se bića oslobađaju Nevidljivog, kad se "pojave", poprimaju vidljivu formu i katkad osjetilnu, i tada možemo ustanoviti je li riječ o duši, o anđelu (bez krila), o Bogu. Bog se doživljava kao svijest beskrajnog Prostora. Kao prostor beskrajne svijesti.
>
>

> Jedne lipanje noći 1994. ja sam iza zatvorenih vjeđa vidjela jednog Anđela kojeg sam gotovo istog trena nazvala Dijagonala. Nisam spavala, preplavljena muklom noći beznađa. Slika nije bila unutarnja. Što više ona se situirala u prostoru, nekoliko metara od mene, u visini. Anđeo je stajao, svijetao, čineci vertikalni dijametar jednog crnog kruga, tamnijeg od okolne noći. Kasnije sam se iznenadila otkud ime Dijagonala, tim prije što se nije nalazio u kvadratu! U jednom bljesku, ja pomislih na kvadraturu kruga. Nemogućnost koja je oduvijek intrigirala slikare što i ja jesam.
>
>

> Tako sam odahnula, oslobođena od neprozirnosti, i počeh malo po malo primijećivati -i to naročito tijekom dana i noći koji će uslijediti- Noć Božju iza jednih okruglih Vrata na koja prislanjah svoje lice.
>
>

> Počev od te noći proživljavala sam ljubavnu priču s nazočnim Bogom, istovremeno bliskim i dalekim mi iza tih masivnih vrata, i providnih u isti čas. Bog je bio taj prostor... Bi mi mučno vračati se otuda.
>
>

> Ali, može li se bez pravila živjeti dugo vremena od te pasije? Bilo Božja ili ljudska, svaka veza ima svoja pravila igre? Čak i Tantrizam, koji istražuje iluminaciju kroz tjelesnu ljubav, podliježe pravilima. Taj zaključak namećce se mojoj, katkad prirodno divljoj misli, jer nakon tako dugog ushićenja može nastati veliki metež.
>
>

> Ono što mi se čini, u svakom slučaju izvjesno, jest to da pravilo leži najprije u jednom nepobjedivom povjerenju.
>
>

> To povjerenje može biti ojačano jedva primjetnim znacima. Tako, krajem prosinca 1996., hodala sam parkom Cinquantenaire, nedaleko od alegorijske statue koja predstavlja krilatu ženu ispruženih ruku kojima drži po jednu krunu u svakoj. Ta statua me sve do nedavna intrigirala, jer je ilustrirala moje bivše simboličke ćutnje. (To je bilo 1995. Ja pomislih: gotovo petnaest godina kako šećem parkom, a tek danas da zamijetim tu statuu!). Ja sam sedakle šetala, početkom zime 1995. kad se moje oči podigoše i ugledaše statuu postavljenu na kupolu muzeja. Opčarana, otkrih jedno jato ptica (bio je kraj popodneva) koje je letjelo nebom, i neke od njih sletješe na obruče oživljavajući tako krune živog lišća. Ptice su odlijetale ili dolijetale, azur je mirovao, ja sam otkrila u prostoru podrhtavanje izmedju vidljivog i nevidljivog, jedan oblik svijesti, nešto važno što nas prati, naše male ljudskosti... Učini mi se da nije stvar u tome da se ta Svijest pojavi već da je određeno da ja to opazim. I, da su za to bila potrebna određena pravilia. I tada počeh izricati te rijeći koje su mi potvrđivale da sam bila, da jesam, da nikad ne prestajah biti, na dobrom putu:
>
>

> Ptice su sletjele na prstenove neba.
>
>

> Po tome:
>
>

> Hoće li 21. stoljeće vidjeti Nevidljivog?
>
>

> Ova posljednja rečenica, ja sam si je potvrdno formulirala. Ovdje otisnuta, ona mi se učinila primjerenija u upitnoj formi.
>
>

> Ja posvećujem svoj Triptih,
>
>

> Nevidljivom,
>
>

> koji nas čuva.
>
>

Kategorija:Belgijska književnost

Kategorija:Poezija