recursal/Fanatic-Fandom huggingface dataset:
Samuelio knyga

**Samuelio knyga (knygos)** (hebr. סֵפֶר שְׁמוּאֵל – Sefer Šmuel‘) – Šventojo Rašto Senojo Testamento dvi knygos, pavadintos pranašo Samuelio vardu. Tai aštuntoji žydų kanoninės Biblijos (Tanacho) ir trečioji vadinamųjų ankstyvųjų pranašų sąrašo knyga.

Pradžioje buvusi viena knyga, Septuagintoje ir Vulgatoje ji buvo padalinta į dvi atskiras knygas. Septuagintoje jos buvo vadinamos I-oji ir II-oji Karalysčių knygomis, po jų sekė III-ioji ir IV-oji Karalysčių knygos. Lotyniškoje Vulgatoje šios dvi knygos buvo pervardintos į I ir II Karalių knygas, tuo tarpu dabartinės lietuviškos Biblijos I ir II Karalių knygos Vulgatoje buvo pavadintos III ir IV Karalių knygomis.

Tik XV amžiuje, atsiradus spausdintinei Biblijai, žydų tradicijoje įsitvirtino dalijimas į I ir II Samuelio knygas, kokias mes turime šiuolaikinėje Biblijoje.

Žydų tradicijoje Samuelio knyga nemena pranašo Samuelio autorystės, jo vardas matyt suteiktas todėl, kad Samuelis yra pirmoji ryški knygos asmenybė.

Samuelio knyga yra svarbiausias žydų istorijos dokumentas, suteikiantis žinių apie monarchijos įsivyravimą Izraelyje.

## Nuorodos

* Skaityti Pirmą Samuelio knygą
* Skaityti Antrą Samuelio knygą
Liuteronybė

**Liuteronybė** – viena iš pagrindinių protestantizmo krypčių. Jos išpažinėjai vadinami liuteronais arba evangelikais liuteronais. Liuteronybė susiformavo per reformaciją Vokietijoje XVI amžiuje. Liuteronybės pradininkas – Martynas Liuteris.

Liuteronybės dogmos remiasi Naujuoju Testamentu, tikėjimo pagrindai išdėstyti Liuterio Didžiajame ir Mažajame katekizmuose, P. Melanchtono Augsburgo išpažinime bei kituose teologiniuose traktatuose.

Liuteronai tiki, kad sielą išgelbėti galima be Bažnyčios, ne gerais darbais, o tikėjimu Jėzumi Kristumi. Pabrėžiama, kad visi žmonės yra iš prigimties nuodėmingi, linkę į blogį. Todėl, patys negalėdami išsigelbėti, turi siekti Dievo malonės. Tikėjimas turįs virsti vidiniu žmogaus įsitikinimu. Kad tai įvyktų, svarbu ne apeigos, o pamokslai. Bažnyčios, kaip dvasinės tikinčiųjų bendruomenės, vadovas – Jėzus Kristus. Liuteronai pripažįsta du sakramentus – krikštą ir eucharistiją. Sakramentai traktuojami kaip Dievo malonės ženklas, sutvirtinantis tikėjimą, bet pats savaime galios neturintis. Išsaugoti tie katalikybės atributai, kurie tiesiogiai neprieštarauja Naujajam Testamentui – kryžius, žvakės, vargonai, paveikslai.

## Lietuvoje

Lietuvoje liuteronybė pradėjo plisti XVI a. pradžioje Vilniuje. Pirmasis ją skelbė Abraomas Kulvietis, kuris buvo studijavęs Vitenbergo universitete, klausęs M. Liuterio ir P. Melanchtono paskaitų. Tačiau plačiau liuteronybė nepaplito, nes jos veikėjai buvo persekiojami, tad daug jų pasitraukė į Prūsiją. 1544 m. liuteronybės platinimo ir dvasininkų rengimo tikslais įsteigtas Karaliaučiaus universitetas, kuriame profesoriavo A. Kulvietis, J. Zablockis, mokėsi J. Bretkūnas, M. Mažvydas. Martyno Mažvydo parengta ir 1547 m. išleista pirmoji lietuviška knyga – pirmasis lietuviškas evangelikų liuteronų katekizmas. Apie 1563 m. nuo evangelikų liuteronų atsiskyrė evangelikai reformatai (kalvinistai).

Prie liuteronybės plitimo daug prisidėjo J. Bretkūno „Postilė“ (1591 m.), B. Vilento 1579 į lietuvių kalbą išverstas Liuterio Mažasis katekizmas, S. Vaišnoro „Žemčiūga teologiška“ (1600 m.).

Liuteronybės ir kitų protestantiškų srovių plitimą prislopino Vilniaus vyskupo V. Protasevičiaus 1569 m. į Lietuvą pakviesti jėzuitai.

## Šaltiniai

1. ↑ Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VII: Lietuvos-Mordvių. 77–78 psl.
Dhjana

**Dhjana** (skr. *dhyana* – mąstymas) Indijos religijose – meditacijos pratybos, taip pat per meditaciją pasiekta aukštesnė sąmonės būsena.

Upanišadose dhjana apibrėžiama kaip sąmonės sutelkimas į vieną objektą arba skiemens OM kartojimą. Patandžalio jogos sistemoje dhjana yra aštuonialypio kelio septintasis (priešpaskutinis) etapas. Tantrizme dhjana reiškia dievybės, mandalos, čakros arba guru vizualizaciją, kurios metu rečituojamos mantros, rankomis atliekami tam tikri gestai. Medituojantis žmogus mintyse sukuria tikrovę, susitapatina su ja ir atsisakydamas savo individualybės susivienija su dievyste.

## Šaltiniai

1. ↑ Dhjana. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Ignotas Antiochietis

**Ignotas Antiochietis** – II a. Antiochijos Bažnyčios vyskupas. Apie jį menkai kas žinoma, daugiausia informacijos – iš jo 7 laiškų, parašytų apie 110–115 m. keliaujant į Romą, kur jam turėjo būti įvykdyta mirties bausmė. Ignotas tikėjo turįs Šventosios Dvasios jam suteiktą pranašavimo galią, nors save laikė menkesniu už apaštalus. Jis buvo labai nervingas, turėjo plačius užmojus.

Septyni Ignoto laiškai (kiti jam priskiriam laiškai buvo pridėti IV a.) buvo rašyti Efezo, Magnesijos, Tredalių, Romos, Filadelfijos ir Smirnos bažnyčioms. Jis karštai įrodinėjo, kad kiekvienai bedruomenei turi vadovauti vyskupas, kuris saugotų bažnyčia nuo susiskaldymo ir užtikrintų tikėjimo saugumą.
Patarlių knyga

**Patarlių knyga** (hebr. "Mišl Šlom" - "Saliamono prakalbos") – Biblijos, Senojo Testamento, poetinė knyga. Ją sudaro 31 skyrius, 7 prakalbų eiliuoti (pagrinde dvieiliais) rinkiniai ir viena poema.

Pagal savo literatūrinį pobūdį, priskiriama prie aforizmų (patarlių) žanro.

Patarlių aforizmai išsidėstę be griežtos loginės sekos. Be įvado (1-9), skirto Dievo Išminties temai, knygą sudaro šios dalys: a) 1 Saliamono prakalbų rinkinys (375 aforizmų, 10:1-22:16); b) "Išmintingųjų žodžiai" (22:17-24:22); c) Išmintingųjų prakalbos (24:23:-4); d) 2 Saliamono prakalbų rinkinys (128 aforizmų, 25-27); e) "Agūro Jakės sūnaus žodžiai" (30:1-14); f) "Skaičių prakalbos", grindžiami žmogaus ir gamtos reiškinių bei savybių vardinimu (30:15-33); g) "Karaliaus Lemuelio žodžiai" (31:1-9); h) Gyriaus giesmė tobulai žmonai (31:10-31).

Autorystė: Saliamonas, Agūras, Lemuelis.
Knyga parašyta Jeruzalėje ir užbaigta apie 717 m. iki Kr.
Mandeizmas

**Mandeizmas** – sinkretiška religija, turinti senovės babiloniečių, chaldėjų religijų, zoroastrizmo, judaizmo, krikščionybės (ypač gnosticizmo) elementų.

Šios religijos išpažinėjų yra apie 2000; gyvena Irane. Atsirado Mesopotamijoje mūsų eros pradžioje. Manda d'Haja (gyvenimo pažinimas) laikomas aukščiausia Dievo emanacija, tarpininku tarp Dievo ir žmogaus. Jonas Krikštytojas garbinamas kaip pranašas, Abraomas, Mozė, Kristus nepripažįstami. Krikštas – svarbi mandeistų apeiga; jis daug kartų atliekamas upių ir ežerų vandeniu. Sekmadieniais, kurie laikomi šventa diena, mandeistai panašiai kaip krikščionys priiminėja komuniją – kąsnį paplotėlio ir gurkšnį vandens. Mandeistų šventosios knygos parašytos aramėjų kalba.

## Šaltiniai

1. ↑ Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VII: Lietuvos-Mordvių., 222 psl.
Brahmanas

**Brahmanas** – amžinas, nenykstantis Absoliutas; vedantoje – aukščiausioji nedualistinė tikrovė (nepainiotina su Brahma). Brahmanas neturi atitikmens dualistinėse, išpažįstančiose įasmenintą Dievą religijose. Kaip absoliučioji sąmonė, Brahmanas yra abstrakti samprata, todėl jo neįmanoma suvokti protu. Bet koks bandymas tiksliai apibūdinti Brahmaną baigiasi tuo, kad jis paverčiamas Yšvara.

Skiriami *Nirguna Brahmanas* (neturintis jokių savybių Absoliutas) ir jo priešingybė – *Saguna Brahmanas* (Brahmanas, turintis savybių).

Brahmanas yra transcendencijos pasireiškimas, todėl jo neįmanoma apmąstyti ir perteikti žodžiais. Šri Ramakrišna yra sakęs: „Nė vienas liežuvis dar nėra sutepęs Brahmano.“ Ieškantieji tinkamos kalbinės raiškos įvardija jį „Vieninteliu esančiu be kito“ ir satčidananda. Tai reiškia, jog Brahmanas yra absoliučioji būtis, absoliučioji sąmonė ir absoliuti palaima. Be Brahmano, kaip absoliučios būties, jokia egzistencija nebūtų įmanoma. Brahmanas, kaip sąmonė, leidžia mums suvokti būtį ir palaimą. Brahmanas, kaip čit, absoliučioji sąmonė, pasireiškia per džyvą ir sukuria mentalinę sąmonę, kurios projekcijomis tampa visas apreikštasis vardų ir pavidalų (namarūpa) pasaulis. Vedų posakis „Kham Brahm“ (*Viskas yra Brahmanas*) reiškia, kad egzistuoja vien Brahmanas, o mes tik projektuojame į jį savo vaizdinius – taip, lyg virvę įsivaizduotume esant gyvate.

## Šaltiniai

1. ↑ Rytų išminties enciklopedija. Tyto alba. Vilnius, 2010 m.
, 66–67 psl.
Apaštališkieji tėvai

**Apaštališkieji tėvai** – ankstyvųjų krikščionybės raštų autoriai, rašę I–II a. graikų kalba ir turėję ryšių su apaštalais arba jų mokiniais.

Teigiama, kad jų raštais buvo perduodamas tikrasis apaštalų mokymas. Terminas „apaštališkieji tėvai“ (lot. *Patres apostolici*) pirmą kartą pavartotas 1699 m. J. B. Cotelier rinkinyje „Šventųjų tėvų, kurie klestėjo apaštalu laikais, raštai“ (*Patrum qui temporibus apostolicis floruerunt opera*).

Apaštališkųjų tėvų raštams priskiriami Didachė (I a. pab.–II a. pr., lietuvių 1986 m.), Barnabo laiškai (I a. pab.), Klemenso Romiečio Laiškas korintiečiams (96 m.), Ignoto Antiochiečio septyni laiškai (I a. pab.–II a. pr., lietuvių 1987 m.), Polikarpo Smirniečio Laiškas filipiečiams (~ II a., lietuvių 1988 m.), Hermio Ganytojas (~ 140-150 m.), taip pat Papijo Hieropoliečio „Viešpaties žodžių paaiškinimas“ bei anoniminis Laiškas Diognetui (~ 200 m.).

Apaštališkųjų tėvų traktatų turinys ir stilius yra pastoraciniai, panašūs į Naujojo Testamento Apaštalų laiškus, nagrinėja tikėjimo turinio ir elgesio taisykles.

## Šaltiniai

1. ↑ Apaštališkieji tėvai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Petras Abelardas

**Petras Abelardas** (lot. **Petrus Abaelardus**, prancūzų **Pierre Abélard**), **Pjeras Abelaras** (1079 m. Pallet - 1142 m. balandžio 21 d. Šv. Marcelio vienuolynas (Kliuni)) – prancūzų filosofas scholastas ir teologas.

## Biografija

1099 m. atvyko į Paryžių, kur 1113 m. įsteigė mokyklą ir pradėjo dėstyti filosofiją. Jo mokiniai - Petras Lombardas, Arnoldas Brešietis. Petras Abelardas buvo pripažintas didžiausiu viduramžių dialektiku. Sprendė tikėjimo ir proto santykį, tikėjimo dogmas reikalavo tikrinti protu. Dialektiką suprato kaip abejojimą, laisvą, kritišką požiūrį į teologines problemas. Pasisakė prieš realizmą, nominalizmą. Petras Abelardas yra vienas scholastinio metodo pagrindėjų. Šį metodą veikale „Taip ir ne“ (*Sic et non*, 1122 m.) formuluoja kaip loginę priešingų teiginių kokiu nors klausimu analizę. Protas iš dalies atskiriamas nuo tikėjimo, supratimas tampa tikėjimo prielaida.

Petras Abelardas parašė pažinimo teorijos ir logikos, etikos veikalų: „Filosofo, Judėjo ir Krikščionio dialogas“ (*Dialogus inter Philosophum, Judaeum et Christianum*), „Pažink pats save“ (*Scito te ipsum*, 1135 m.), teologinius traktatus: „Teologijos įvadas“ (*Introductio ad theologiam*), „Krikščioniškoji teologija“ (*Theologia Christiana*, 1123 m.), „Apie dieviškąjį vienumą ir trejybę“ (*De unitate et trinitate divina*).

Už veikalus du kartus (1121 m. Soissons'e ir 1140 m. Sense) Bažnyčios apkaltintas erezija. Dėl tragiškos meilės Eloizai, kurią aprašė autobiografinėje knygoje „Mano nelaimių istorija“ (*Historia calamitatum meamm*), P. Abelardas pasitraukė į vienuolyną. Paskutiniaisiais gyvenimo metais atsisakė ankstesnių pažiūrų. Jo ir Eloizos palaikai 1800 m. buvo perkelti į Paryžiaus muziejų, o 1817 m. palaidoti Père Lachaise'o kapinėse.

P. Abelardo veikalų fragmentų lietuvių kalba paskelbta 1980 m.

## Filosofija

Anot Petro Abelardo, universalijoms nebūdingas realus egzistavimas, realiai egzistuoja tik daiktai, o universalijos kaip sąvokos atsiranda mąstymo būdu abstrahuojant tam tikras daiktų savybes. Etiką laikė pagrindiniu mokslu, gynė asmens teises kaip vieną pagrindinių dorovinių principų. Kaip teigė P. Abelardas, kiekvienas veiksmas yra dorovingas, jeigu neprieštarauja įsitikinimams ir sąžinei, kuri esanti prigimtinis dorovinis įstatymas, būdingas visiems žmonėms (todėl ir pagonys, persekioję Kristų, nepadarę nuodėmės, nes veikę pagal savo įsitikinimus ir sąžinę).

## Šaltiniai

1. ↑ Petras Abelardas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Chaldis

**Chaldis** – vyriausiasis Urartu karalystės dievas.

Kartu su griaustinio ir saulės dievais buvo valdovo globėjas. Pagrindinė šventykla – Musasyre (senovinis miestas Urartu ir Asirijos pasienyje). Iš vardo kildinamas chaldėjų pavadinimas. Vaizduojamas stovintis ant liūto.

## Šaltiniai

1. ↑ Chaldis. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Tekstas:Nag Hammadi biblioteka/Tiesos liudijimas

TIESOS LIUDIJIMAS NHC IX,3 92.6.19

Gaila, tačiau šis traktatas menkai išsaugotas, nes manuskripto stovis fragmentiškas. Beveik pusės teksto nelikę. Tačiau palyginti pakankamai medžiagos iš to kas dar yra ar atgaunama, įgalino laimėti gana gerą traktato turinio vaizdą.

Traktato pavadinimas greičiausiai buvo pridėtas pabaigoje (taip kaip ir kitų NH korpuso traktatų atvejais). Jei taip, tai jis turi būti paskutinė kodekso folianto dalis, kuris dabar prarastas.

Pavadinimas universaliam naudojimui redaktoriaus paimtas iš turinio ("tiesos žodis" 31,8; "teisingas liudijimas" 45,1) ir pabrėžia autoriaus siekį atstatyti.

**Tomas Girdzijauskas, Kaunas, 1992**
Novacianai

**Novacianai** buvo nedidelė Romos Bažnyčios atskilusi puritoniška grupelė. Ją 251 m. įkūrė Novacianas. Novacianai labai griežtai atsisakė priimti atgal į bendruomenę tuos, kurie jos išsižadėjo dėl persekiojimų.

Novacianas buvo labai gabus teologas ir vienas iš pirmųjų lotyniškai rašiusių krikščionių autorių. Išliko reikšmingiausias veikalas apie Trejybę. Spėjama, kad Novacianas mirė kankinio mirtimi apie 258 m., imperatoriaus Valeriano persekiojimų laikais.

Novaciai buvo laikomi eretikais iki Konstantino laikų. 326 m. ediktu jiems buvo garantuota tikėjimo laisvė ir teisė turėti atskirus bažnyčių pastatus ir laidojimo vietas. Novacianų popiežius Acezijus 325 m. dalyvavo Nikėjos Bažnyčios susirinkime. IV a. novacianai paplito Ispanijoje ir Egipte.
Naujasis Testamentas

**Naujasis Testamentas** – Biblijos dalis, sudaryta iš 27 knygų, kurios sukurtos I a. Naujasis Testamentas parašytas senąja graikų kalba. Judėjai Naujojo Testamento nelaiko įkvėptu.

Naujasis Testamentas susideda iš keturių evangelijų (Mato, Morkaus ir Luko vadinamos sinoptinėmis), Apaštalų darbų (jų autorius tas pats kaip Evangelijos pagal Luką), apaštalo Pauliaus laiškų, kuriems kartais priskiriamas ir Laiškas hebrajams, tačiau tikrasis šio laiško autorius nėra žinomas. Taip pat į Naująjį Testamentą įeina du apaštalo Petro laiškai, trys apaštalo Jono laiškai, Jokūbo laiškas bei Judo laiškas. Naująjį Testamentą užbaigia Apreiškimas Jonui. Šioje knygoje kalbama apie tai, kokia ateitis laukia pasaulio, Bažnyčios, Izraelio tautos.

## Naujojo Testamento knygų sąrašas

* Istorinės knygos:
	+ Mato evangelija
	+ Morkaus evangelija
	+ Luko evangelija
	+ Jono evangelija
	+ Apaštalų darbai
* Apaštalų laiškai:
	+ Laiškas Romiečiams
	+ Pirmasis laiškas korintiečiams
	+ Antrasis laiškas korintiečiams
	+ Laiškas galatams
	+ Laiškas efeziečiams
	+ Laiškas filipiečiams
	+ Laiškas kolosiečiams
	+ Pirmasis laiškas tesalonikiečiams
	+ Antrasis laiškas tesalonikiečiams
	+ Pirmasis laiškas Timotiejui
	+ Antrasis laiškas Timotiejui
	+ Laiškas Titui
	+ Laiškas Filemonui
	+ Laiškas hebrajams
	+ Jokūbo laiškas
	+ Pirmasis Petro laiškas
	+ Antrasis Petro laiškas
	+ Pirmasis Jono laiškas
	+ Antrasis Jono laiškas
	+ Trečiasis Jono laiškas
	+ Judo laiškas
* Pranašystės:
	+ Apreiškimas Jonui
Abhišeka

**Abhišeka** (skr. *patepimas, įšventinimas*) vadžrajanoje – pagrindinis ritualas, kurio metu mokinys gauna mokytojo įgaliojimą, praktikuoja ypatingą meditaciją.

Tibeto budizme abhišeka vadinama galios perdavimu. Aukščiausios jogos tantroje yra nuoseklios abhišekos pakopos: vazos įšventinimas, slaptasis įšventinimas, išminties įšventinimas, ketvirtasis įšventinimas. Paprastai per įšventinimą skaitomi tekstai (mantros), leidžiantys mokiniui užsiimti atitinkamomis praktikomis (sadhana).

## Šaltiniai

1. ↑ Abhišeka. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Dievo teismas

**Dievo teismas** – religinė doktrina apie Dievo atlyginimą teisiesiems ir neteisiųjų nubaudimą.

Judaizme Dievo teismas siejamas su Dievo, kaip pasaulio valdovo ir teisėjo, kuris įgyvendina teisingumą ir kreipia istoriją, samprata.

Apokaliptikoje ir literatūroje iki Naujojo Testamento Dievo teismas labiau buvo siejamas su Viešpaties diena ir eschatologija. Ši doktrina ryški ir Naujajame Testamente. Krikščioniškoje eschatologijoje skiriamas asmeninis (po mirties) ir visuotinis (paskutinis teismas) Dievo teismas. Akcentuojamas jo teisingumas, skelbiama, jog Dievo teismas bus įvykdytas per Jėzų Kristų (Apd 17, 31).

Tikėjimas, kad Jėzus Kristus ateis teisti gyvųjų ir mirusiųjų, buvo skelbiamas visuose tikėjimo simboliuose ir iki šiol išpažįstamas daugelio krikščioniškų Bažnyčių. Anksčiau labiau buvo pabrėžiamas asmeninis Dievo teismas, dabartinėje teologijoje bandoma jį sieti su visuotiniu ir grąžinti biblinę Dievo teismo sampratą.

Tikėjimas Dievo teismu būdingas ne tik krikščionybei, bet ir kitoms šiuolaikinėms religijoms, ypač islamui, dieviškojo autoriteto atlyginimas po mirties teisiesiems ir neteisiųjų nubaudimas buvo išpažįstamas Babilono, Egipto, Persijos, senovės Graikijos religijose.

## Šaltiniai

1. ↑ Dievo teismas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Adi Granthas

**Adi Granthas** (pandžabų kalba *Adi Granth* – pirmapradė knyga) – Indijos sikhų šventraštis, kurį sudaro apie 6000 himnų, sukurtų sikhų guru ir įvairių ankstyvųjų bei viduramžių šventųjų, priklausiusių skirtingoms religijoms ir kastoms.

Dar vadinamas Knyga viešpačiu (*Granthu Sahibu*), taip pat Guru Granthu, nes dešimtasis sikhų guru paskelbė, jog po jo mirties sikhų dvasiniu mokytoju bus ne jo įpėdinis, o Adi Granthas.

Šis šventraštis yra pagrindinis garbinimo objektas sikhų šventyklose (gurdvaruose). Jis rituališkai atverčiamas ryte, nakčiai užverčiamas ir padedamas. Virš jos stovi baldakimas, skaitymo metu knyga vėduojama. Stengiantis išreikšti pagarbą, visada nešama virš galvos. Kai į šventyklą atneša kudikį, vardą jam parenka pagal atsitiktinai paskaitytą ištrauką iš Adi Grantho.

Pirmąją kanoninę šventraščio redakciją 1604 m. Amritsare sudarė penktasis sikhų guru Ardžunas. Jis įtraukė savo paties (2218), pirmtakų Nanako (974), Angado (62), Amardaso (907), taip pat bhagatų (hinduistų ir musulmonų šventųjų) Namdevo, Ravidaso ir Kabyro himnus bei keletą Pandžabo musulmonų mistiko Farido (XIII a.) poemų.

1704 m. paskutinysis (dešimtasis) sikhų guru Gobindas Singhas Adi Granthą dar papildė savo pirmtako Tegho Bahaduro himnais.

Šventraštis suskirstytas į 31 dalį (vadinamąsias ragas), pagal kurias giedami himnai. Didžioji jų dalis parašyti pandžabų ir hindi kalbomis, esama maratų, persų ir arabų kalbų žodžių.

Yra bent trys Abi Grantho redakcijos, kiek besiskiriančios viena nuo kitos. Versija, kurią sikhai laiko autentiška, buvo peržiūrėta Gobindo Singho.

Guru Granto stilius ir turinys yra poetiškas, didžiai metaforiškas. Tai nėra nuoseklus tikėjimo tiesų aiškinimas. Yra daug būdų, kuriais sikhai interpretuoja Adi Granthą, bet visais aiškinimais siekiama vieno – padėti žmogui surasti vienybę su Dievu.

## Šaltiniai

1. ↑ Adi Granthas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
2. ↑ http://www.interfaith.org/sikhism/
Jerichas

**Jerichas** – miestas į vakarus nuo Jordano, 250 m žemiau jūros lygio, apie 8 km nuo šiaurinio Negyvosios jūros pakraščio. Gėlo vandens šaltinio dėka dykumoje esantis Jerichas tapo oaze, "palmių miestu". Šis miestas saugojo Jordano brastas, per kurias Jozuė siuntė savo žvalgus. Jo stiprūs įtvirtinimai buvo pirmoji rimta kliūtis įsiveržusiems izraelitams. Savo pirmąją pergalę tame krašte Jozuė laimėjo įveikdamas Jerichą.

Teisėjų laikais Jeriche Echudas nužudė Moabo karalių Egloną. Elijo ir Eliziejaus laikais ten gyveno nemažas būrys pranašų. Grįžę iš tremties Jericho vyrai padėjo atstatyti Jeruzalės sienas.

Naujojo Testatmento laikais Jėzus išgydė neregį Bartimiejų, o Zachiejus tapo kitokiu žmogumi. Istorija su galestinguoju samariečiu nutiko kelyje iš Jeruzalės į Jerichą.

## Istorija

Jerichas turi labai ilgą, tūkstantmetę istoriją. Pirmoji gyvenvietė toje vietoje buvo pastatyta VII tūkstanmetyje pr. Kr. Abraomo, Izaoko ir Jokūbo laikais Jericho gyvenimas jau buvo civilizuotas. Maždaug XVII a. pr. Kr. kapuose rasta keramikos, medinių baldų, pintų daiktų ir dėžučių su inkrustacijomis. Kiek vėliau Jerichas buvo sugriautas, bet maža gyvenvietė išliko.
Esteros knyga

**Esteros knyga** (hebr. אֶסְתֵּר) – yra Šventojo Rašto ir Tanacho knyga. Tradiciškai knygos autoriumi yra laikomas Mardochajas (Mardochėjus), Esteros dėdė.

Knyga parašyta senovės hebrajų kalba, tačiau su persų bei aramėjų žodžių priemaišomis.
Nors hebrajiškame knygos tekste nė karto neminimas Dievo vardas, ji persmelkta giliu religingumu.

Pagrindinė knygos herojė yra Estera – hebrajo Mardochajo, gyvenusio Sūzuose, giminaitė ir auklėtinė. Kada karalius Artakserksas rinkosi sau naują žmoną, jis pasirinko būtent Esterą.

Vienas iš Ahasvero dvariškių, amalekitas Hamanas, užsitarnavo karaliaus palankumą ir buvo pagerbtas tautoje. Tačiau jis buvo labai susierzinęs, kai pastebėjo, kad skirtingai nuo kitų žmonių, hebrajas Mardochajas nesilenkia jam. Todėl, sumezgęs intrigų tinklą, jis pasiekė, jog karalius duotų leidimą sunaikinti visą žydų tautą.

Tai sužinojęs, Mardochajas pareikalavo, jog Estera užstotų savo tautą prieš karalių. Nepaisant griežto tuometinio Karalystės etiketo, kurio pažeidimas grėstų jai padėties ir net gyvybės praradimu, Estera pasirodo Artakserksui be jokio kvietimo ir įkalba aplankyti jos surengtą puotą, kurios metu ir kreipėsi jo pagalbos užstojant žydų tautą.

Sužinojęs Hamano intrigų potekstes, karalius supykęs, liepė pakarti Hamaną tose pačiose kartuvėse, kurias jis paruošė Mardochajui. Kadangi karalius negalėjo atšaukti savo įsakymo, todėl išleido naują: kad žydai gali priešintis kažkam norint juos nužudyti. Tokiu būdu žydai paėmė į rankas ginklus ir gindamiesi nužudė nemažai savo priešų, tarp jų ir dešimt Hamano sūnų.

Šio įvyko atminimo proga, žydai iki šiol švenčia Purimo šventę, kuomet linksimasi ir rengia karnavalus.
Mozė

thumb|250px|right|Mikelandželo skulptūra „Mozė“

**Mozė** – biblinis personažas, didysis izraelitų vadas, kuris išvadavo tautą iš Egipto vergovės ir atvedė juos per dykumą iki Kanaano žemės.

## Mozės vardas

Dėl to, kad trijų religijų (judaizmo, krikščionybės, islamo) pavidalu tikėjimas vienu Dievu išplito po visą pasaulį, Mozė padarė nemenką įtaką žmonijos vystymuisi, istorijai, kultūrai. Savo vaikams biblinius vardus duoda ne vienos tautos žmonės. Todėl, pvz., Mozės vardas įvairiose tautose ir kalbose įgavo skirtingą skambesį.

* Musa – arabų kalboje ir kitų islamą išpažįstančių tautų kalbose;
* Mouzes (Moses) – anglų kalboje;
* Mojsej (Мойсей, Моісєй) – rusų ir ukrainiečių kalboje;
* Mozė – lietuvių kalboje;
* Mošė, Moiša – žydų kalbose.

## Mozės gyvenimas

Mozė gimė Egipte, jį augino faraono duktė ir išauklėjo kaip egiptietį. Kartą, pasipiktinęs žiauriu elgesiu su izraelitais, jis užmušė vieną prižiūrėtoją egiptietį. Kai apie tai sužinojo faraonas, Mozei teko bėgti iš Egipto. Jis piemenavo ir vedė priglaudusio žmogaus, Jetro, dukterį.

Praėjus 40 metų, Mozė išvydo dykumoje krūmą, kuris liepsnojo, bet nesudegė, o iš jo sklido balsas. Mozė suprato, kad Dievas kalba iš krūmo. Dievas jam liepė grįžti į Egiptą ir prašyti faraoną, kad paleistų iš nelaisvės jo tautą. Faraonas nepaleido, todėl egiptiečius ištiko 10 nelaimių. Po to Mozei buvo leista išsivesti izraelitus iš Egipto. Kai faraonas persigalvojo, egiptiečiai vijosi izraelitus iki Raudonosios jūros. Izraelitai sėkmingai pasiekė kitą krantą, o faraono kariuomenė nuskendo.

## Sinajaus kalnas ir Išėjimas

Po 3 mėnesių izraelitai pasiekė Sinajaus kalną. Čia Mozė iš vado tapo įstatymų skelbėju. Dievas davė jam Dešimt Įsakymų ir pamokė kaip pastatyti šventyklą. Mozė juos atvedė į Kadeso oazę. Iš čia į Kanaaną buvo pasiųsta dvylika žvalgų. Kadangi jie visi, išskyrus Jozuę ir Kalebą, išsižadėjo Dievo, buvo pasmerkti klajoti po dykumą, kol išmirs maištaujanti tauta.

Mozė paskelbė Dievo įstatymus naujai kartai ir perdavė vadovavimą Jozuei. Palaiminęs tautą Mozė užkopė į Nebo kalną, kad nuo jo galėtų pamatyti Kanaaną – žemę, į kurią jam nebuvo leista įžengti už seniau padarytas nuodėmes. Sulaukęs 120 metų, Mozė mirė Moabo krašte.

Po Mozės vadovavimą Izraelio tautai perėmė Mozės bendražygis Jozuė.
Tekstas:Nag Hammadi biblioteka/Tomo evangelija

NHC II,2 ĮVADAS IR TEKSTAS

Tai tradicinių Jėzaus posakių rinkinys. Šie posakiai arba mažos posakių grupės (114 posakių numeracija yra daugelio mokslininkų šiandien pripažinta, tačiau jos nėra rankraštyje) dažniausiai pradedamos žodžiais "Jėzus tarė (jiems)", o kartais – mokinių klausimais arba teiginiais. Tik tryliktas posakis išplečiamas į ilgesnį pokalbį tarp Jėzaus ir mokinių. Tomo evangelijoje išlikę posakiai yra kelių tipų.<!––: išminties posakiai (prie––>

Šią evangeliją ištisai sudaro Jėzaus pamokymai (logijai). Kanoninėse evangelijose postuluojamos trys pagrindinės idėjos – apie dievo valdžią, apie meilę dievui ir artimiesiems, apie nuodėmių atleidimą – Evangelijoje pagal Tomą pakeičiamos mokymais apie vieningą dvasinį pradą, apie du būvius ir apie savęs pažinimą kaip išsigelbėjimo sąlygą. Pats išsigelbėjimas čia traktuojamas kaip ieškojimų kelias, ypatingas pažinimas, pasiekiamas per ekstazę, o ne loginiu mąstymu. Šioje evangelijoje akcentuojama ir žmonių išrinktumo idėja. Išsigelbėti, t.y. įveikti žemiškąjį gyvenimą ir patekti į dangaus karalystę, esą gali tik nedaugelis – tie, kurie turi dvasinį pradą. Tokios idėjos kaip tik ir sudaro gnosticizmo filosofijos pagrindą.

EVANGELIJA PAGAL TOMĄ ĮVADAS (II A.)

Iš 53 rankraštinių kūrinių (religinių traktatų, dialogų, laiškų, apreiškimų, evangelijų), kurie sudaro 13 rinkinių (kodeksų), 1945 m. surastų Egipte, Nag Hamadi kaime, įdomiausiu ir reikšmingiausiu mokslininkai laiko Evangeliją pagal Tomą, parašytą koptų kalba. Spėjama, kad šios evangelijos autorius – apaštalas Didimas Judas Tomas. Kai kurie tyrinėtojai, įžiūrėdami evangelijoje judėjiškąjį bei krikščioniškąjį substratą, daro išvadą, jog pirmiausia ji galėjusi būti užrašyta graikiškai apie 140 m. ir tik vėliau išversta į koptų kalbą. Nuo kanoninių Naujojo Testamento evangelijų ji skiriasi tuo, kad neaprašinėja Jėzaus gyvenimo ir veiklos, o tik fiksuoja jo pamokymus. Nors daugelis jų ir sutampa su Jėzaus pamokymais, užfiksuotais kanoninėse evangelijose, vis dėlto Evangelijoje pagal Tomą ryški gnostiškoji kai kurių krikščioniškųjų idėjų interpretacija ne tik gnosticizmui būdinga terminologija, bet ir konceptualiniu kryptingumu. Chrestomatijoje spausdinamas šios evangelijos vertimas, parengtas prancūziškojo vertimo pagrindu. Kaip kontroliniais naudotasi koptiškuoju originalu bei tarybinės mokslininkės M. Trofimovos atliktu rusiškuoju šios evangelijos vertimu, paskelbtu straipsnių rinkinyje “Античность и современность” (M., 1972, p. 369–380). Laužtiniuose skliaustuose įrašyti atstatyti, o lenktiniuose – papildomi vertėjo žodžiai, pavartoti dėl minties aiškumo.

[Evangelijos pagal Tomą tekstas]
Alavijas

**Alavijas**, **alijošius** – lelijinių šeimos augalas, senųjų ir naujųjų laikų simbolių knygose vaizduojamas kaip agava. Dėl šios priežasties abiejų augalų pavadinimai painiojami.

Kaip vaistas alavijas vartotas nuo vidurių užkietėjimo, o kartumas aiškintas kaip kančios ir atgailos simbolis. Naudotas ir kaip balzamavimo priemonė, nes apsaugąs nuo puvimo. Kadangi daugiametis augalas tik vienąkart išskleidžia žiedais apsipylusį stiebą, alavijas laikomas ir Mergelės Marijos vienintelės motinystės simboliu.

Alavijo kartumas paskatino W. H. Hohbergą (1675 m.) sukurti simbolines eilutes:

*Nors alavijas gerklę raižo aitrumu,*

*Bet mums sveikatą teikia savo kartumu.*

*Taip kryžiumi paženklinta tautė kokti atrodo,*

*Tačiau galų gale į gėrį kelią mums parodo.*

## Šaltiniai

1. ↑ Hans Biedermann. Naujasis simbolių žodynas. Mintis. Vilnius, 2002 m. 22 psl.
Metaenium

**Metaenium** is a complex alloy of Titanium, Caesium and the elusive Element 126. It is slightly Radioactive, but at a rate comparable to that of Bismuth-209. This makes Metaenium perfectly safe to handle for extended periods of time. Paired with its nontoxic nature, Metaenium has become a viable candidate for a multitude of applications.

## Physical Properties

* Metaenium is immensely durable to a degree that could be considered impossible. It is several magnitudes stronger than any other metal alloy in military usage, and outclasses diamond in every hardness category.
* Metaenium melts at 3200 degrees Kelvin, and it's Vapourisation Temperature is currently untested but theorised to be over 7000 degrees.
* Metaenium boasts Caesium's brilliant golden lustre, and Metaenium could easily pass for Gold at a distance.
* Metaenium has a similar density to regular Steel due to the extreme density of Element 126, which limits its usability where Aluminium Alloy is conventionally applied.
Samuelis

thumb|220px|Samuelis patepa Saulių karaliumi

**Samuelis** – paskutinysis žymus Izraelio teisėjas ir pirmasis pranašas, Elkanos ir Onos sūnus. Samuelio gimimu Dievas atsilygino Onai už jos nuoširdžią maldą prašant sūnaus. Atsidėkodama ji tesėjo pažadą Dievui ir atidavė Samuelį į Šilojo šventyklą, kad jį auklėtų kunigas Helis.

Kartą naktį Dievas pranešė Samueliui, kad nubausiąs Helio šeimą už jo sūnų blogus darbus.

Tuomet, kai Izraelį buvo užkariavę filistinai, žmonės nebetikėję, kad Dievas jais rūpinasi. Rašoma, kad Samuelis raginęs juos sudaužyti stabus ir nusilenkti Dievui. Izraelį Samuelis valdė visą gyvenimą. Jo valdymo laikotarpiu šalyje buvusi taika.

Senatvėje Samuelis teisėjais paskyrė savo sūnus ir perdavė jiems savo darbą. Tačiau žmonės tuo nebuvo patekinti ir reikalavo karaliaus. Iš pradžių tam Samuelis priešinosi, bet Dievas jam liepė patepti Izraelio karaliumi Saulių. Sauliui nusigręžus nuo Dievo, karaliumi Samuelis patepė Dovydą.

Kai Samuelis mirė, gedėjo visas Izraelis.

## Šaltiniai

1. ↑ Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
Irenėjus

**Irenėjus** – Smirnos vyskupo Polikarpo mokinys. 177 m. Irenėjas tapo Liono vyskupu. Savo knygose jis kritikavo kituose kraštuose paplitusias gnostikų idėjas. Yra išlikę 2 svarbiausi Irenėjaus veikalai: "Prieš erezijas" ir "Apaštalų skelbiamo mokslo įrodymai", kuriuose aiškinama, kad krikščioniškojo tikėjimo pagrindai buvo suformuoti Senajame Testamente.

Irenėjus gynė gnostikų kritikuojamas pagrindines krikščioniškojo mokymo doktrinas – pasaulį sukūręs vienas Dievas, Kūrėjo sūnus Jėzus Kristus miręs, kad išgelbėtų žmoniją, kūnas prisikelsiąs. Irenėjus nagrinėjo istorines krikščioniškojo tikėjimo šaknis ir įrodinėjo, kad Šventąjį Raštą sudaro seka testamentų, per kuriuos "vienas ir tas pats Dievas" aiškina savo valią pasiruošusiams ją išklausyti vyrams ir moterims.
Pakartoto Įstatymo knyga

**Pakartoto Įstatymo knyga** (gr. deuteronomion, lot. deuteronomium; hebr. debarm „žo¬džiai“) –­ Penkiaknygės, arba Toros, paskutinioji penktoji knyga. Ji yra Biblijos – krikščionių Šventojo Rašto – viena iš 66 dalių.

Nors Pakartoto Įstatymo knyga yra paskutinioji Penkiaknygėje, ji tuo pačiu atveria naują biblinių knygų ciklą, kurį priimta vadinti „deuteronomine istorija“.

Skirtingai nuo kitų įstatyminių Senojo Testamento knygų, Pakartoto Įstatymo knyga išsiskiria ryškiu pamokslaujančiu stiliumi. Jo pagrindu tapo Mozės testamentas. Jausdamas nerimą dėl izraelitų laukiančių pagundų Kanaane, pranašas stengiasi perteikti jiems savo mokymo esmę. Vėliau šie įsakai ir pamokslai bus kartojami levitų iš Šiaurės Izraelio miestų Sandoros atkūrimo šventės metu.

Manoma, kad egzistavo trys šios knygos variantai. Nuo 1sk. iki 4:10; nuo 4:41 iki 26 bei 28 skyrius; 29–30 skyriai. Kiekvieną variantą sudarė istorinis prologas, įsakymai, palaiminimai ir prakeikimai. Kaip mano biblistai, vienas šių variantų arba vienas bendras buvo paslėptas Jeruzalės šventykloje ir atrastas karaliaus Jošijo laikais (2Kar. 22).

Pakartoto Įstatymo knyga pateikia pagrindinius biblinius įsakymus – apie meilė Dievui ir artimui. Gundomas Jėzus, cituoja šios knygos žodžius (Mt. 4:4–10). Iš kitos pusės, Pakartoto Įstatymo knyga atskleidžia įtemptą kovą su pagonybe, vykusia viso to laikotarpio metu, kada knyga buvo rašoma. Dėl to, kartais knygoje sutinkame griežtą ir rūstų toną.

Laikoma, kad šį knyga yra dekalogo išplėstinis variantas.

Pagal padavimą, autorystė priklauso Izraelio tautos vedliui – Mozei.
Sinajaus kalnas

thumb|250px|Vaizdas nuo Sinajaus kalno
**Sinajaus kalnas** – kalnas, esantis Sinajaus pusiasalyje. Tiksli Sinajaus kalno vieta nėra žinoma. Manoma, kad tai viena iš dviejų viršūnių pusiasalio pietuose – Džebel Musa (kas reiškia "Mozės kalnas") arba Ras es Safsafė. Mozės kalno aukštis – 2 285 m virš jūros lygio. Džebel Musos sutapatinimas su Sinajaus kalnu kilo iš IV amžiaus, kai krikščionių vienuoliai keliaudavo į Egiptą atkurti šventųjų vietų.

Biblija Sinajaus kalną dar vadina "Horebo kalnu", "Dievo kalnu".

Sinajaus etimologija nėra aiški. Buvo teorijų, kad Sinajaus ir Horebo pavadinimai pradžioje buvo taikomi dviems skirtingiems kalnams arba dviem vienos aukštumos pikams (taip manė Euzebijus). Nachmanidas siūlė nuomonę, kad vienaip buvo vadinamas kalnas, o antraip – kalno prieigos.

Pirmą kartą Sinajus minimas Biblijoje, kada Dievas prakalbo Mozei iš degančio, bet nesudegančio krūmo. Dievas paliepė: "Kai būsi išvedęs tautą iš Egipto, jūs pagarbinsite Dievą prie šio kalno" (Iš.3:12).
Po išėjimo iš Egipto praėjus trims mėnesiams, izraelitai įsikuria šalia kalno ir pasilieka ten du metus. Kol tauta ruošiasi šlovinimui, Mozė nubrėžia linija, už kurios negalima užeiti dėl mirties ir pakyla į kalną. Trečią dieną Dievas nužengia ant kalno ir duoda Mozei Dešimt Dievo įsakymų ir kitus įstatymus.

Biblinėje teologijoje Sinajaus kalnas – Dievo apsireiškimo vieta, dažnai minima poetiniuose susitikimo su Dievu aprašymuose (Pak.Įst. 33:2, Teis. 5:5, Ps. 68:9,18). Kada pranašas Elijas regėjo Dievą, jis nukeliavo prie Dievo kalno, Horebo. Šis pasakojimas – vienintelis piligrimystės prie Sinajaus kalno paminėjimas Biblijoje po Mozės.
Abhidharma

**Abhidharma** (skr. *ypatingasis mokymas*) – trečioji Pali kanono dalis, pirmasis budizmo filosofinis ir psichologinis sąvadas. Sudaro hinajanos ir mahajanos pagrindą.

Abhidharma galutinai susisteminta ~450 m. Dvi jos pagrindinės versijos atspindi hinajanos ir sarvastivados pažiūras. Svarbiausi Abhidharmos tyrinėjimų objektai – būties elementai (dharma), kurie atsiranda ir išnyksta, būna psichiniai ir materialūs. Hinajanos Abhidharmą susistemino Budaghoša, sarvastivados - Vasubandhus.

Sudaryta iš 7 knygų, kurios gerokai skiriasi (sarvastivados Abdhidharmoje pastebimos mahajanos svarbiausių koncepcijų užuomazgos), tačiau remiasi Budos ir jo artimiausių mokinių mokymais.

## Šaltiniai

1. ↑ Abhidharma. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Maria Lexi

Maria Lexi

## History

Maria was born into a loving family in London, having a stable and normal early life but only really excelling in PE at school. She decided to join the military, intending to climb the ranks and make a name for herself.

Early in Maria's Military career she joined the African war, and soon experienced the horrors of being a solider when her team was betrayed and almost entirely slaughtered, only Maria and one other team member she managed to save returning alive. For a while Maria continued to serve, but was severely effected by what happened going though phases of paranoia at being betrayed again and over-protectiveness for anyone on her side.

Maria continued to protect those around her desperately, never wanting to see more death than necessary. This attitude eventually lead to her dismissal as she became unwilling to fire on some enemies or preform some acts if she felt the situation could be handled more humanely.

After returning to her home in England Maria fell into a short period of depression, losing sight of what she wanted to do with her life and still traumatized by the deaths she witnessed and the people she failed to save. She eventually came to the realization the only way for her to truly change the world into a better place for all was to fight for the causes she felt were good, so she became an independent mercenary.

As a mercenary Maria was very picky with what jobs she took on and often sold her services for far less than they were worth, even to the point of barely being able to sustain her way of life. Maria favored jobs involving rescues and protection, but would take harsher jobs if she felt the cause was just and the means were necessary.

Even when working with other mercenaries far less virtuous than herself Maria could not stand to let them die and continued to risk her life to protect them, however at this point she had gotten very good at protecting people.
Wallpaper

This is a long page.   This page is not recommended for slow internet connections.

These are 10 built-in images that are in every Progressbar system (excluding servers), every BarOS system and B OS and 1 built-in image in every Progressbar Server system. The 10th wallpaper can be unlocked by completing a level equivalent to 90% of the requirement for Pro (varies within systems).

If you reach the Pro edition, you can choose your own wallpaper in the Settings menu on Progressbar 3.14 and later, BarOS 9 and later and H@ckgresh. On Bar System 2 to BarOS 8 and BAR/X, you can use the pattern editor instead.

## How does unlocking a wallpaper work?

You start at **level 1** every time you unlock a new system. If you play 1 level in Progressbar 95, you will get a new wallpaper. Then repeat the process 10 times, that is when you get a Pro label.

The formula to work out the levels to get a wallpaper is:

* *pro-levels ÷* 10

The *pro-levels* variable is set to the amount of the levels you need for Pro.

### Levels required to unlock a wallpaper

Progressbar

BarOS

Other systems

## List of wallpapers

* Mobile version
* PC version

## Trivia

* Wallpaper 9 of Progressbar 3.14 appears to feature Tesla Cybertrucks driving to the northeast corner of the screen, despite the Cybertruck not existing in 1992.
* In beta version 0.7030, the current 5th BarOS 8 wallpaper was the 1st wallpaper.
* Pressing Stop in the overclock minigame while the marker is in the red area will cause all wallpapers of Progressbar and B OS (PC kernel) to turn red.

## Changelog

Current versions
 0.3x | 0.34
 0.54 | 0.525
 0.64 | 0.6201
Bodhisatva

[[Vaizdas:Monju-01-British.Museum.jpg|thumb|200px|Bodhisatva Mandžušri]]

**Bodhisatva** (skr. *bodhisattva* – nubudusysis), mahajanos krypties budizme – žmogus arba transcendentinė būtybė, siekiantis tapti buda.

Bodhisatva atsisako pereiti į nirvaną tol, kol visos būtybės nėra išlaisvintos. Tokio bodhisatvos elgesio pagrindinis motyvas – užuojauta, pagrįsta įžvalga (pradžnia) ir išreiškiama tapačiais veiksmais. Žemiškaisiais bodhisatvomis laikomi žmonės, išsiugdę atjautą bei altruizmą ir aktyviai siekiantys nušvitimo, transcendentiniais – pasiekę budos būseną, bet neperėję į nirvaną. Jie rodo tikintiesiems išsilaisvinimo kelią. Svarbiausi transcendentiniai bodhisatvos – Avalokitešvara, Mandžušri.

## Šaltiniai

1. ↑ Bodhisatva. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. III (Beketeriai-Chakasai). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Adhjatma

**Adhjatma** (skr. *adhyatma* - susijęs su siela) – hinduizmo filosofijoje – aukščiausioji dvasia, visa, kas siejasi su dvasia, atmanu. Upanišadose visi būties reiškiniai siejami su adhjatma ir interpretuojami 3 požiūriais: dieviškuoju arba makrokosmoso (adhidaivata), žmogiškuoju arba mikrokosmoso (adhjatma), tarpiniu arba aukojimo (adhijadžna).

## Šaltiniai

1. ↑ Adhjatma. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Ezekijas

thumb|right|230px|Ezekijo tunelis

**Ezekijas** (hebr. *Ḥizqiyyāhu, Khizkiyahu*; 716−687 pr. Kr.) − Judėjos karalius, nuo 729 m. koregentas. Tapęs karaliumi būdamas 25 metų amžiaus, jau pirmą savo valdymo mėnesį ėmėsi atnaujinti ir tvarkyti šventyklą bei kunigų ir levitų tarnavimą. Į kovą su stabmeldyste įtraukė visą tautą.

Ezekijas tikėjo, kad jeigu nuoširdžiai tarnausi Viešpačiui Dievui, šalį lydės klestėjimas ir taiką. Todėl Ezekijas pasipriešino asirams, atsisakydamas jiems mokėti duoklę.

Jo valdymo laikotarpiu šiaurinė Izraelio karalystė buvo užimta Asirijos. Suprasdamas ir jo kraštui gresiantį pavojų, uoloje iškirto tunelį, kad apgulties atveju Jeruzalė galėtų pasiekti vandens šaltinį. Sinaheribas, Asirijos karalius, užėmė keletą Asirijos miestų ir apsiautė Jeruzalę. Judėja išsigelbėjo, nes, kaip teigia Biblija, naktį Viešpaties angelas aplankė Asirų stovyklą ir užmušė 185 tūkstančius vyrų, todėl Sinaheribui nieko nebeliko kaip tik grįžti į savo šalį. Po kurio laiko, pagal Izaijo pranašystę, Sinaheribą nužudė jo paties sūnus.

Netrukus po šio įvykio Ezekijas mirtinai susirgo, bet Dievas išklausė jo maldą ir leido jam pasveikti ir gyventi dar 15 metų.
Ezekijas laikomas vienu iš trijų Izraelio ir Judo karalių, kurie visą savo gyvenimą tarnavo Viešpačiui ir nenusisuko nuo Jo.

## Šaltiniai

* Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
Atpirkimas

**Atpirkimas** (lot. *redemptio*), krikščionybėje – Dievo veiksmas, kuriuo žmonija išvaduojama iš nuodėmės ir blogio vergijos.

Senajame Testamente atpirkimas pasireiškia Dievo malone ir ištikimybe žmonėms – žydų išvadavimu iš Egipto nelaisvės (Iš 15,1-21, Įst 7, 8; 13,5) ir Babilono tremties (Iz 41,14; 43,14; 44,24).

Judėjų skelbtai Dievo išrinktosios tautos idėjai krikščionybė suteikė universalią reikšmę ir atpirkimo objektu padarė visą žmoniją. Jėzus Kristus mirtimi ir prisikėlimu atpirko žmonių kaltes (Mk 10, 45, Rom 4, 25, Ef l, 7, 1 Ft l, 18-21). Atpirkimo sąlyga – tikėjimas (Rom 3, 24-30) ir meilė (Mk 7, 21-23, Rom 5, 5, 1 Jn 4, 9-10), teikianti naująją žmonių sandorą su Dievu (Mk 14, 24, 1 Kor 11, 25).

## Šaltiniai

1. ↑ Atpirkimas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
Avinėlis

**Avinėlis** – avies jauniklis, dėl jaudinančio „nekaltumo“ tapęs tyros ir patiklios būtybės simboliu; jį žydai skersdavo per Paschą.

Iš dieviškojo piemens, vedančio savo tautų bandas, ir iš Dievo tarno, kuris kaip aukojamas avinėlis vedamas pjauti (Izaijo knygos 53, 7), paveikslų Naujajame Testamente atsirado gerojo piemens Jėzaus, ieškančio paklydusių avių, įvaizdis. Evangelijoje pagal Joną (1, 29) Jonas Krikštytojas nurodo Jėzų, kuris kaip „Dievo Avinėlis“ (lot. *agnus dei*) prisiima sau viso pasaulio nuodėmių naštą. Apreiškimo Jonui knygoje (14,1) kalbama apie triumfuojantį Avinėlį: „Štai avinėlis, bestovįs ant Siono kalno“.

Kaip Kristaus simbolis, avinėlis pavaizduotas jau romėnų katakombose. Bizantijos ikonografijoje XVII a. pabaigoje Trujos bažnyčios susirinkimas uždraudė vaizduoti Kristų kaip avinėlį. Vakaruose priešingai – triumfuojantis Velykų avinėlis su pergalės prieš mirtį vėliava yra pamėgtas prisikėlimo simbolis. Skulptūrėlė iš šventinto vaško naudota kaip amuletas. Aukojamas avinėlis – kankinių simbolis, atseit ėriukas tarp vilkų romėnų *Praetextatus* katakomboje.

Senajame Testamente rašoma, kad piemuo Abelis aukojo ėriuką. Tai vėliau tapo šventųjų Zuzanos ir Agnės (žodžių žaismas: *Agnes* – *agnus*) ir šventojo Vendelino, piemenų globėjo, atributais.

Baroko „piemenų žaidimai“ jausmingai romantizuoja avių piemens profesiją, koketuoja avinėlio nekaltumu erotiniuose paklydimuose.

## Šaltiniai

1. ↑ Hans Biedermann. Naujasis simbolių žodynas. Mintis. Vilnius, 2002 m. 53 psl.
Jamagiši

**Jamagiši** (*Yamagishi*) – naujoji religinė bendruomenė susikūrusi Japonijoje, siejanti dvasingumą su ekologija. Jos įkūrėju laikomas ryžių augintojas Mijoco Jamagišis, kurio turtas stebuklingai išliko per niokojantį taifūną 1950 m. Jamagišis tokį įvykį paaškino, kaip atpildą už teisingą gyvenimo būdą, kadangi jis visad gerbė gamtą ir nesiekė jos pajungti, kad ši tarnautų žmogaus reikmėms. 1958 m. Jikenčio kaime susikūrė idealioji komuna, perėmusi Jamagiši filosofiją. Greitai susikūrė ir daugiau tokių komunų. Jamagiši mokymas yra panteistinis, teigiantis žmogaus, gamtos ir visatos vienovę.
Abraomo skreitas

**Abraomo skreitas** – Dievą tikinčių žmonių saugumo simbolis, nes juos globojąs Biblijos patriarchas.

Daugelis romanikos ir ankstyvosios gotikos kūrinių (Moissac, Remse, Paryžiaus Notrdamo katedra ir t. t.) vaizduoja Abraomą, ant kelių laikantį skraistę, ant kurios lyg maži vaikai sėdi tikratikių sielos. Nors dažniausiai skreitas asocijuojasi su moteriškumu ir motinos įsčiomis, ši vėlyvoji žydų samprata apie „patriarcho skreitą“, laikomą rojuje su ypatinga pagarba, ir apie protėvį, kuris jau žemėje apdovanotas gausiais turtais bei palikuonimis, Vakarų kraštuose visgi susilaukė ypač didelio dėmesio.

Abraomo ryžtas paaukoti sūnų Izaoką tam, kad patenkintų Dievo norą, vertintas kaip Dievo Sūnaus Jėzaus Kristaus aukos provaizdis.

## Šaltiniai

1. ↑ Hans Biedermann. Naujasis simbolių žodynas. Mintis. Vilnius, 2002 m. 12 psl.
Pascha

**Pascha** – izraelitų Neraugintosios Duonos šventė, kuri buvo rengiama griežtai sekant tradicija. Naujojo Testamento laikais Paschos avinėlis būdavo papjaunamas šventykloje, o valgomas galėjo būti bet kuriuose Jeruzalės namuose. Šventės kulminacija – iškilmingas kepto avinėlio valgymas, po kurio – trečia taurė vyno, paskutinė psalmė ir ketvirta taurė vyno.
Dievo avinėlis

**Dievo Avinėlis** (lot. *Agnus Dei*) – biblinis atperkamosios aukos įvaizdis.

Senojo Testamento pasakojime apie Abraomą, kai jis vedė paaukoti savo sūnų Izaoką (Pr 22, 8), pastarasis prilyginamas avinėliui. Pasakojime apie žydų išėjimą iš Egipto vartojamas avinėlio, kaip aukos Viešpačiui, įvaizdis – Dievas įsakė kiekvienai šeimai valgyti vienų metų avinėlį (Iš 12, 5), per Sinajaus Sandorą įsakoma tai kartoti kiekvienais metais nisano 14 dieną per Paschą. Izaijo pranašystėje avinėlio, kaip nekaltos ir nebylios aukos, simbolis vartojamas kalbant apie kenčiantį už savo tautos nuodėmę Dievo tarną (Iz 53, 7).

Naujajame Testamente Dievo Avinėlio simbolis perimtas iš Senojo Testamento ir priskiriamas Jėzui Kristui, jo mirtį interpretuojant kaip savanorišką auką už žmonijos nuodėmes ir jos atpirkimą. Evangelijoje pagal Joną pasakojama, kad Jėzaus Kristaus mirtis sutapo su Velykų avinėlio auka ir pabrėžiama, kad jo, kaip Velykų avinėlio, kaulai nebuvo sulaužyti (Jn 19, 33-36), apie Jėzų Kristų kalbama kaip apie Dievo Avinėlį, kuris naikina pasaulio nuodėmę (Jn 1, 29). Apreiškime Jonui Avinėlis simbolizuoja garbėje esantį ir viešpataujantį Jėzų Kristų (Apr 5, 11-14), apie naująją Sandorą kalbama kaip apie Avinėlio ir atpirktosios žmonijos (naujosios Jeruzalės) santuoką (Apr 21, 3).

Dievo Avinėlio motyvas plačiai naudojamas Rytų ir Vakarų bažnyčių liturgijoje. Nuo IV a. avinėlis su pergalės vėliava pradėtas vaizduoti krikščioniškajame mene kaip Jėzaus Kristaus ir tikinčiųjų įvaizdis, taip pat kaip išminties, paklusnumo simbolis yra kai kurių šventųjų atributas.

## Šaltiniai

1. ↑ Dievo avinėlis. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003