Královna Koldavy

### Kapitola X. Královna Koldavy (10.12. a 17.12.2018):

Bitvou znavení dragouni se vydali na sestup ze Stínových hor a zamířili na sever, k Býkovu a dál do deštivé Koldavy. Sir Odolen si všiml, že je někdo nebo něco sleduje, ale nevěnovali tomu pozornost. Před Býkovem se k nim přidali dva krkavci, z nichž jeden se nakonec proměnil v Azraela. Grýša se Azraelovi důvěrně svěřil o svých obavách ohledně Wulfrica a Azrael seznal, že na těch skřetích legendách o hejtmanově čepeli by snad mohlo být zrnko pravdy.

V Býkově se rozloučili se svým průvodcem, zcestovalým Martinem, a zamířili do Býkovské pevnosti. Tam je čekal nový vladyka Býkova, Volradův bratr Mrzen, který dosud sloužil jako zbrojmistr Starhradu. Pověděl jim o aktuální situaci na východě, o tom, jak Attryl Smrtihlav táhne v čele avarských hord na Velimar a o tom, že jedinou nadějí knížectví je zařídit, aby se sem nikdy nedostali. S kastelánem Vojenem a býkovskými kapitány pak vymysleli zoufalý plán. Jedinou nadějí pro knížectví je v jejich očích vyjet v plné síle s těžkou jízdou vstříc avarské hordě. Tak šílený plán by Attryl jistě nečekal. Naděje na přežití jsou mizivé, ale podaří-li se jim skutečně zabít Attryla Smrtihlava, pak se avarská horda nejspíše rozpadne. Velimarskou těžkou jízdu povede sám vladyka Mrzen! Dragouni se sice nabídli, že se mohou pokusit proniknout do týla avarské hordy a Attryla zavraždit, ale vladyka jejich nabídku odmítl. Měli jen jedinou šanci něco podniknout, než horda dorazí k Býkovu a zkušený válečník Mrzen radši vsadil na stovku velimarských rytířů, než na čtveřici dragounů. Před svým odjezdem však stvrdil jejich listinu pečetí vladyky z Býkova. Dragouni se potom vydali dál na sever, do divoké Koldavy.

V jejích hvozdech narazili na zmasakrované zbytky jelena. Jeho shnilé maso bylo na kost ohlodáno lidsky vyhlížejícími zuby. Před setměním dorazili ke Koldově hradišti. Uvnitř viděli ohně a hluk. Nebyl to však hluk bitvy a ohně války. Něco se slavilo. Brána byla otevřená, stráže nikde. Cestou k vladykovu velkému sálu si všimli, že se něco mihlo mezi domy. Snad nějaký pes, nebo kočka. V sále bylo rušno, sešla se tu celá Koldava. Od opilého strážného vyzvěděli, že je to vladykova svatba. Před týdnem se prý vladyka ztratil na lovu a za rozbřesku stál s překrásnou zraněnou dívkou v náručí. Vladyka se do ní zamiloval a byl jí prý úplně posedlý. Říkal, že nedojde klidu, dokud ji nepojme za ženu. Když se protlačili davem, vladyka je přivítal, ale jeho nevěsta se na dragouny ani nepodívala. Seděla tam jako němá a bez ducha.

Azrael se pokusil na ni použít myšlenkovou magii. V tom ho záhadná kráska probodla svýma brčálově zelenýma očima a vstala. Celý sál a veškeré jeho veselení utichlo. Kráska začala zpívat hlasem krásným a bystrým jako horská řeka. Tančila ladně a po špičkách, jakoby se snad ani nedotýkala podlahy a její vlasy se vlnily jako vodní hladina zmítaná větrem. Celý sál, včetně Wulfrica a Odolena ulehl ku spánku. Jen Grýša odolal, ale prozřetelně předstíral spánek. Azrael krásčino zaklínadlo nakonec zlomil též a postavil se ji na odpor. Nabídla mu, že přiměje vladyku, kterého má ve své moci, aby podepsal jejich listinu výměnou za to, že odejdou z Koldavy a nebudou rušit jejich veselení. Řekla, že zdejší vladyka a lid už vytrpěli dost a že i oni si snad zaslouží trochu štěstí které jim ona, nová královna Koldavy přinese. Azrael vzbudil Odolena, který se křikem začal dovolávat svého boha. Na to královna odpověděla, že je příliš hlučný a vzbudil její dítě. U vchodu ze sálu stálo malé nevinné děvčátko v bílých šatičkách. Pohlédlo na Odolena a s vyceněnými zuby a nelidskou silou se na něj vrhlo. Ten ji magií ohně zapálil vlasy, čímž rozhněval královnu.

Po lítém boji nakonec Azrael vyčerpanou královnu zasáhl oštěpem do ramene. Ta poklekla a rozrušeně pravila: "Néééééé, nezabíjejte mé děti! Nařizuji ti to! Já jsem královna Koldavy! On, on nás zradil. On říkal, že nás ochrání. Říkal, že mé děti už nebudou nikdy hladovět..." Dragouni se jí ptali, kdo je to ten on. Královna zvedla oči, zahleděla se na ně a ukázala. Její prst směřoval na Azraela... Všichni se na něj nervózně podívali, ale jemu došla trpělivost a pokusil se ovládnout královninu mysl aby zjistil, co se tu děje. Z pod stolu po něm nečekaně vyběhlo děvčátko a pokusilo se mu překousnout šlachy. Vzduch prořízla čepel, Azraela pokropila sprška krve a ta malá děvka ležela na zemi rozseknutá vejpůl. Nad ní se tyčil mohutný Wulfric se svým mečem v ruce. Královna zeslábla a jemu se tak podařilo prolomit zakletí. Venku se zablesklo. Rozraženými dveřmi do místnosti vnikal déšť zuřící bouře. A z venku se do sálu po čtyřech plazil bezpočet malých nechutných stvoření podobných té malé.

Azrael cítil nervózní přešlapování svého krkavce na rameni. Pták se vznesl do vzduchu, s vyděšeným krákáním obkroužil místnost a zamířil do zadní části domu, kde má Kolda pracovnu. V tom to dragounům došlo. Královna neukazovala na Azraela, ale na jeho krkavce! Wulfric na ně křikl, aby ho pronásledovali a že on se mezitím postará o ty malé děvky. Dragouni se dali do pronásledování. Grýšovi reflexy byly nejrychlejší a tak se mu podařilo ptáka srazit k zemi ještě předtím, než vylétl z okna. To rychle zavřel Azrael a Odolen za nimi zabouchl dveře Koldovy pracovny, aby se ujistili, že tenhle ptáček už jim nefrnkne. Krkavec zakrákal udělal pár kotoulů po podlaze a při tom ho obklopily černé cáry magické energie. Z černého oblaku vyskočila postava.

Jako zvíře zahnané do kouta se před nimi v bojové póze v koutě krčil Diviš, bývalý komoří Starhradu. Cenil zuby a syčel na dragouny. Po chvíli se narovnal, nanejvýš formálním způsobem si uhladil šat a začal s dragouny vyjednávat, aby si zachránil svůj život. Řekl, že jeho vazby ke Kazimírovi jsou čistě obchodního charakteru a ten že navíc neplní svou část jejich dohody a místo toho pořád jen slibuje. I proto Diviš dragounům nabídl své služby. Řekl, že jim za ušetření svého života a ochranu před Kazimírem dobrovolně daruje svoji upíří krev, až přijde čas. Dragouni požadovali nějaké záruky a tak jim nabídl svitek, který prý dlouho ležel ztracený a zapomenutý za zdí pravdy inkvizitorského sídla. Nazval ho svatým grálem černokněžné magie a tvrdil, že když jim ho předá, pak pro něj už nebude cesty zpět, neboť Kazimír neodpouští.

Azrael byl jménem Dračího řádu připraven dohodu přijmout, ale jen pod jedinou podmínkou. Že Divišova mysl dobrovolně přejde pod jeho kontrolu až do doby, kdy přijde čas, aby jim daroval svou krev. Diviš souhlasil a předal Azraelovi prastarý svitek. Ten nad jeho myslí přebral kontrolu a přikázal mu, aby jim vysvětlil, co se tu dělo. Diviš jim vysvětlil, že Koldova nevěsta je ve skutečnosti obyčejná rusalka, která v místních hvozdech žije už po staletí a ovládá smečky krvelačných jezinek. Kazimír ji mistrovsky využil jako způsob, jak zničit Koldovo hradiště. Rusalka měla všechny v hradišti unavit a utancovat k smrti. Na jejich zahnívajících mrtvolách by pak hodovaly její děti a ona by byla jedinou královnou Koldavy. Poté se Diviš proměnil zpátky v krkavce a tiše přelétl na Azraelovo rameno, jakoby se nic nestalo.

V tom se zaposlouchali. Neslyšeli nic. Vůbec nic. Tam, kde se ještě před chvílí ozýval zuřivý ryk Wulfricovi bitvy bylo ticho. I bouře ustala. Když vběhli do vladykova velkého sálu všude byla krev a kusy rozsekaných jezinek. Na jednom z trámů visely vnitřnosti. Cákance krve pokrývaly stěny. Uprostřed toho masakru ležel zkrvavený a zlomený štít jejich bratra. Po seveřanovi samotném však nebylo ani stopy. Azrael se s ním pokusil pomocí štítu spojit symbolickým dotekem. Marně. Zajali ho či zabili? To zůstává tajemstvím...

Koldavský vladyka si nepamatoval, co se několik posledních dní dělo. Nakonec se ukázal i starý felčar Želibor, který na svatbě nebyl, protože byl zabarikádovaný ve svém domě. Rusalku brzy prohlédl a bál se, že mu jezinky vydloubnou oči, o což se také pokoušely. Bohužel dragounům radil, aby ve Wulfricovo přežití nedoufali. Jezinky prý mají rády pěkně zahnívající maso a mrtvoly někdy zatahují do svých doupat hluboko v lesích, kde ho nechávají uležet. Živou kořist prý neberou. Vladyka s vděkem podpořil Dračí řád a stvrdil jeho zakládací listinu svou pečetí.

Dragouni z rozličných důvodů odmítli zanechat Wulfricův osud zahalen tajemstvím. S pomocí zkušeného hraničáře ve výslužbě v divočině vystopovali doupě krvelačných jezinek. Přestože jezinky s sebou něco táhli, po Wulfricově těle nebylo ani stopy. Nakonec se dragouni vydali do Starhradu, kde s mistrem Hanušem naplánovali další kroky.

Dodrží-li proradný Diviš své slovo, pak jejich hon za rituálními přísadami nutnými k znovuuvěznění Fensalirovi duše je u konce. Hanuš pro ně opatřil obří prsty, Wulfric uřízl uši poraženému skřetímu hetmanovi Garugu Ničiteli, na aukci marigradského podsvětí vydražili arciklenot Dračí oko a upír Diviš jim příslíbil darovat svou krev, až příjde čas. Slavoj Hanušovi vyjevil, že poslední, co je k rituálu třeba je srážce. Jeden z dragounů musí obětovat svůj život a postavit se na věčnou stráž k Fensalirovu hrobu tak, jako tam po staletí stál král Dagobert s mečem Anglachelem.

Jejich poslední výprava však dragounům přinesla ještě jinou možnost. Zničit Temného krále nadobro. Ztracená stránka, která po staletí ležela zapomenuta za zdí pravdy inkvizitorského sídla a kterou ukořistil upír Diviš, totiž odhalila podstatu Fensalirovi moci i to, jak se mu podařilo obelstít samotnou smrt.

Podobně jako Gdorij i on rozpoltil svoji duši. Narozdíl od něj však její střípky uložil do černých kamenů duší svých královských insignií - koruny, žezla, jablka a pečetního prstenu. Pátá část jeho duše prodlévala v jeho těle, později v černém kameni v hrušce Anglachelu a nakonec skončila zapečetěna v sarkofágu Šedého vrchu, odkud ji osvobodil černokněžník Kazimír a uzavřel ji v dalším kameni duší. Ten má nejspíše stále u sebe. Kámen, který byl kdysi vsazen do králova žezla byl zničen Wulfricem v Koldavě ač není jasné, jak se mu to podařilo. Prsten dragouni vylovili z horského jezera, kam jej vhodil zesnulý vladyka Býkova Volrad. Královské jablko měl černokněžník Balthazar a dragouni je pak předali inkvizitorovi Matýášovi, v jehož držení by mělo být do dnes. A nakonec králova koruna, která podle všeho byla ztracena při zatopení Solnodolu.

Podaří-li se dragounům najít a zničit všechny střípky Fensalirovi duše, pak jeho stín, který po staletí visí nad svobodnými národy, zmizí nadobro. Fensalirův pečetní prsten, nebo též Prsten nadvlády, jak se mu někdy říká, lze navíc využít k složitému rituálu založeném na symbolickém dotyku a znalosti černých kamenů duší, díky němuž bude možné lokalizovat ostatní střípky Fensalirovi duše a tím i Kazimíra, má-li skutečně jednu z nich stále u sebe. Podstatu černých kamenů však dnes znají už jen ti největší z řad vznešených elfů. Věštec Slavoj proto odletěl k princi Ashanorovi do Zlatého lesa.

Sir Odolen z Chlumu byl Azraelem vyslán do Marigradu, kde má za úkol získat biskupa Metoděje pro jejich věc. Podpoří-li i on vznik Dračího řádu, pak jej zcela jistě podpoří i kníže Svatopluk a Dračí řád tak znovu vstane z popela. Odolen chce rovněž projednat své navržení na starhradského zbrojmistra s převorem svého řádu. V Marigradu se má též potkat s Galwinem a vzít ho na přání Azraela s sebou zpět do Starhradu a bude-li to možné setkat se s Matyášem, který odjel do Marigradu na velký sněm Svaté inkvizice.

Azrael s Grýšou zamířili do Dračí sluje, kde podrobili Hanuše a Slavoje iniciačnímu rituálu a poté zamířili do hlubin Solnodolu. Cestou však potkali někoho, koho nečekali...

***Pozn.:** Předchází Mezihra Ve stínu hor. Následuje Mezihra Do hlubin. Přehled Tažení je zde.*