Warhammer

**Warhammer je svět, ve kterém se odehrává dění kampaně pod taktovkou Míši Posírky Hnátka**

*...Toto je temný věk, krvavý věk, věk démonů a magie.*
*Je to věk boje, smrti i konce světa. Mezi vším ohněm, plameny a zběsilostí je to také věk mocných hrdinů, smělých skutků a velké odvahy.*

V srdci Starého světa se rozprostírá Říše, největší a nejmocnější království lidí. Je známá svými mechaniky, čaroději, obchodníky a vojáky. Je to země strmých hor, mohutných řek, temných hvozdů a slavných měst. Na trůnu v Altdorfu vládne císař Karl Franz, duchovní potomek Sigmara, zakladatele Říše, jenž vládne i jeho magickým válečným kladivem.
*Ale civilizované časy již minuly. Křížem krážem po celém Starém světě, od knížecích paláců Bretonnie po zasněžený Kislev na dalekém severu, zní válečný hřmot. Ve vysokých Horách na konci světa se shromažďují kmeny orků k dalším útokům. Lupiči a odpadlíci plení divoké jižní kraje Hraničních knížat. Mluví se o krysácích, skavenech, kteří vylézají ze stok a bažin po celé zemi. A ze severu ustavičně hrozí vpád Chaosu, démonů a bestií, zvrácených uctívačů Temných bohů.*
*V blížícím se čase bojů potřebuje Říše hrdiny víc než kdykoli dřív.*

## Prolog

Trpasličí hraničář Dolnor Všesestřel se upřeně díval do dálky. Jeho oči patraly po přítomnosti orčí hlídky, která by mohla být předsunuté armády Squika Válečného Rohu. V posledních dnech stále přibývalo hlášení z terénu o pohybech velkých skupin orčích tlup. K těmto velkým přesunům zpravidla docházelo v momentě, kdy nějaký mocný náčelník dokázal shluknout všechny groby na jedno místo a udržet je na uzdě. Občas se stávalo, že se takto spojili dva nebo tři kmeny. Ale takto velká armáda orků byla výjimkou. Nebe nad Horami na konci světa bylo šedivé a nevlídné, stejně jako ostrá skaliska, kam jen oko dohlédlo. Pro trpaslíky to bylo něco, jako pro lidi moře – svoboda a volnost.
Dolnorův orlí zrak zachytil pohyb v kopcích. Hraničář se přikrčil a dal znamení zbytku hlídky, aby se zastavili. Z ocelového nebe začal pozvolna padat déšť. Dolnor si připravil svoji těžkou kuši a zamířil směrem, kde spatřil pohyb v suťových balvanech. Prsty jemně pohladily spoušť samostřílu, ale nestiskly. V poslední chvíli z pod jednoho velkého kamene vyhopkal skalní králík. Dolnor se usmál a následně stiskl spoušť.

Tětiva zadrnčela.

    "Kde bude jeden, bude i zbytek rodinky a s chlapama budeme mít aspoň kus teplého žvance." pomyslel si, když viděl, jak ostrá šipka srazila ušákovi vaz a přišpendlila mu lebku k sutinám.

Začalo hustě pršet a vítr se stočil k jihu. Dolnor spokojeně mlaskl a zvedl se z úkrytu stejně, jako zbytek jeho skautí bandy. Hodil si těžký samostříl na záda a vyrazil pro svoji kořist. Když došel až k sutinám a zvedl mrtvého zajíce, zavětřil. Déšť a vítr zakryly zápach orčího potu. Tasil svoji sekeru a zařval rozkaz k obraně v řeči khazalid. I sílícím dešti se jeho silný hlas ozýval v horách jako v jeskyni. Ostatní se postavili do střehu a připravili se na boj. Dolnor očekával pár orčích zvědů, ale když se mu začala třást zem pod nohama, věděl že přichází stádo.

V mžiku se všude začali rojit groby. Byli pološílení vztekem a od tlam s křivými špičáky jim cákala pěna. V jejich zarudlých očích měli čistou zuřivost. Do jednoho byli pomalovaní žlutými symboly a na sobě neměli žádnou zbroj. Každý měl jen nějaký lehký kus nekvalitní oceli, kterou se rozmachoval, jako mečem. Dolnor orky viděl už nesčetněkrát a nespočet jich zabil. Co ho však nyní udivilo byla jejich rychlost a mrštnost. Byli to sprinteři, kteří i v nerovném skalním terénu dokázali skákat z kamene na kámen a vyhýbat se prasklinám ve skále, jako horské kozy. První vlna si malé skupinky trpaslíků vůbec nevšimla. Dolnor toho využil a začal kolem sebe rozsévat smrt. Zelené končetiny nechráněné žádnou zbrojí začaly létat vzduchem, jako by to byly polštáře plněné slámou. Za chvíli byl každý z trpasličích skautů od hlavy k patě smáčený temnou krví zelenokožců.

Dolnorův orlí zrak zachytil neobvyklý pohyb na vyvýšeném místě bojiště. Odrazil útok vedený na jeho pravé rameno a risknul pohled za sebe nahoru. Kopí, které mu srazilo vaz a přišpendlilo jeho lebku k sutinám, už neviděl.

\*\*\*

    "Ale prdlajs! Takhle to vůbec nebylo! To já jsem tomu obrovi rozšmelcoval palici až mu mozek vytek ušima!" rozčiloval se trolobijce s vyholenou hlavou a oranžovým čírem uprostřed čela na celou trpasličí krčmu, a přitom bouchal svými pěstmi do tvrdé desky stolu, až dřevo začalo skřípat.

    "Tak to kecáš Ulli Vyhulliste, protože já tam náhodou byl a náhodou jsem tomu obrovi rozšmelcoval kebuli já!" prskal druhý trolobijce s podobným účesem a natahoval se přes stůl po svém druhovi, který na první pohled vypadal jako jeho mladší já.

    "Nazýváš mě lhářem Olli Vyhulliste?!" zaskřípal zuby mladší z bratrů a už šmátral po jedné ze svých seker.

Z ničeho nic se z lavice v koutě krčmy zvedl mohutný barbar s šedinami oblečený v medvědí kůži a bouchnul svým korbelem velkým jako vědro o desku stolu, kde se oba trolobijci hádali, až na oba vyšplíchlo pivo.

    "A dost už!" zahřímal barbar hlubokým hlasem, který ze všeho nejvíc připomínal řev rozlíceného medvěda.

    "Den, co den se vy dva jen hádáte a urážíte! Každý den to musím snášet a poslouchat! Sigmar zatrať den, kdy jsem vás dva dawi potkal!"

Oba trolobijci zvedli hlavu k hřmícímu barbarovi, který nad nimi stal jako titánský bůh vzteku a frustrace.

    "Rozlil jsi mi pití človíčku!" temně zaduněl hlas mladšího z bratrů Vyhullistů a jeho sbírka šperků na jeho obličeji zazářila rudou barvou odlesků ohně z nedalekého krbu.

    "I mně!" poznamenal druhý bratr a poukazal na rozlitý korbel, který se převrhl barbarovou vinou.
Mohutný seveřan se napřímil nad politým stolem a sevřel své mohutné pěsti vztekem, až mu zbělaly klouby.

    "A ještě vám k tomu všemu musím zaplatit nové pití." bručel si pod vousy, když odcházel k hostinskému požádat o dva nové korbele kislevské vodky.

    "Co mu to zase přelitlo přes nos?" zeptal se Ulli svého staršího bratra.

    "Pche! Kdo se vyzná v lidský nátuře?" uchechtl se Olli a začal si cpát svoji stříbrem zdobenou fajfku silným trpasličím tabákem.

Samson mlčky pozoroval roztržku mezi oběma trolobijci a jejich pamětníkem a u toho znuděně usrkával pivo. Služba v Kazad a Kazak byla dlouhá a pro všechny, kteří ji zde trávili, byla v pravdě za trest. Pokud bylo potřeba někam někdy za cokoli odsunout trpaslíka, bylo to sem. Do strážní věže na okraji Hraničních knížectví a Hor na konci Světa.
Vytrhl ho ze zamyšlení přátelský žďuchanec loktem do žeber od svého přítele Ulfara Stříbroroha, který upoutal jeho pozornost. Trpasličí válečník pohodil hlavou ke vchodu, odkud pravě přišla trpasličí šarže a zamířila si to přímo k jejich stolu.

    "Pánové," zadrmolil postarší trpaslík, když pokládal svoji přilbu na stůl a chopil se volného korbele, který ležel na stole. Nahnul se s ním do obrovské vychlazené kamenné kádě plné piva a nabral si rovnou míru, "přišel váš čas!" pokračoval kapitán, když upil z korbelu.

    "Za deset minut vás chci mít před vstupem do východních tunelů. V plné polní!" dodal pro jistotu.

Čtveřice trpasličích 'bažantů' do sebe chrstla zbytky piva jako jeden trpaslík a s nevyřčeným 'díky' se propletli kolem kapitána k východu z krčmy. Kapitán si dopil svůj korbel a všiml si dvou trolobijců, kteří na něj nadšeně mávali. Šarže si otřel vousy mozolnatou rukou a přistoupil k bratřím a rudými kohouty.

    "Bratři Vyhullistově! Jaká to čest!" pozdravil kapitán trpasličí hlídky oba trolobijce.

    "Ty zdrávas si nechej vod cesty kapitáne. Je tam pro nás nějaká práce?" dychtivě se ptal mladší z bratrů. Kapitán se jen ušklíbl pod vousy: "Až bude potřeba seker bez mozku, pošlu pro tebe Ulli Vyhulliste!" odpověděl mu kapitán, otočil se na podpatku a odkráčel hlavním vchodem.
    "Co tím jako myslel brácho?" zeptal se zmateně Ulli a pohlédl na svého bratra, který si připaloval dýmku dřívkem a potutelně se usmíval.

    "No bratříčku," nasadil moudrý tón Olli a vyfoukl namodralý obláček těžkého kouře, "mohl bych ti to vysvětlit, ale myslím si, že tvé sekyry by to pochopili spíš!" rozchechtal se mladšímu bratrovy do tváře.

    "Týýý jeden elfohovno žroute!" rozuřil se mladší z bratrů a už se chystal skočit po bratrovi, když v tom je z roztržka vyrušil trpaslík, který nesměle stál u jejich stolu. Měl hezkou novou zbroj, kladivo a štít a celkově budil dojem, že je tu poprvé. Všechna zdobení měl ve znamení Grungniho. Bratři na něho zírali, jako na zjevení.

    "Grimin Urviřiť z řad Zůčtovatelů, k vašim službám." řádně se představil trpaslík. Ulli dál zíral, jako by ho nakopla kráva, ale jeho starší bratr si dal dvě a dvě dohromady a když k tomu spatřil malou okovanou knihu, která se houpala trpaslíkovi na železném řetězu u boku věděl, kolik uhodilo.

    "No pěkně vítáme pane Zúčtovatel. Zaplatíme a můžeme jít." odevzdaně si začal balit věci Olli Vyhullist a přitom dělal posunky na svého mladšího bratra, aby se také sbalil. Když to spatřil Grimin Urviřiť, začal mávat rukama ve znamení nedorozumění.

    "Ale kdeže chlapci já tu nejsem pro vás." bohorovně vysvětloval mladý trpasličí klerik.

    "Vy v mé knize zášti nefigurujete." uzavřel. "Tedy zatím." dodal s lehkým podtónem výhružky. "Jen jsem si chtěl poslechnout něco z vašich kousků, které jste zažili na své cestě k vykoupení," uvedl vše na pravou míru Grimin.

    "No to sem si oddech." s úlevou ve tváři vyfoukl další obláček dýmu Olli.

    "Ale asi bude lepší, když se na to zeptáš našeho pamětníka." prohodil hlavou k mohutnému barbarovi, který si po donesení nových korbelů s vodkou sedl opět na lavici do stínu. "Protože se s bráškou leckdy nemůžeme shodnout na detailech." vysvětlil Olli a ušklíbl se na bratra.

    "Ale jinak jsme veselá dvojka. Olli a Ulli Vyhullistové." vesele pohodil korbelem k bratrovi Ulli.

    "A co pohledává knihař ve Věži vyvrhelů? A sám?" podivil se Olli, když si nevšiml žádného zástupu dalších Zúčtovatelů za klerikem.
    "Hledám zde mého kolegu z řádu. Drankola Slepodrtě." přiznal se Grimin.

    "Slepodrtě říkáš." zamyšleně si Olli prohrabával vous.

    "No jasně! Starej slepejš!" plácnul se do čela Ulli až to mlasklo, jako když řezník flákne šunkou na řeznický pult.

    "Ten žije nahoře ve věži Astrolábus." rozpomněl se mladší z trolobijců.

    "Je to podivín a moc nevychází. Už se seschlej, jako starej topor. Říkám ti s ním toho moc nezmůžeš. Plácá pátý přes devátý a prorokuje samý konce světa ve znamení nějaký vousatý komety!"

    "Komety říkáš?" ubezpečil se Grimin.

    "Vousatý?" uchechtl se Olli svému bratrovi v předstírané vážnosti.

    "Nechcete jít se mnou vy dva!" vyhrkl na ně nakonec Grimin.

    "Pár trpasličích seker by se mi hodilo." přispěchal s vysvětlením. Bratři se na sebe zmateně podívali.

    "Na co potřebuješ sekery, když jdeš za starým slepjšem?" nechápal Ulli.

    "No, myslel jsem, že by z toho mohlo kápnout něco pro trolobijce." nadhodil už ne tak přesvědčivě Grimin.

    "Jako že uklouznout na schodech cestou do věže a srazit si vaz je slavná smrt?" ubezpečoval se Ulli, že správně pochopil klerikovu nabídku. Olli se jen zakuckával zadržovaným smíchem.

    "Nevadí. Půjdu sám." obřadně se uklonil Zúčtovatel a vyrazil směrem k Astrolábu.

Když se Grimin Urviřiť škrábal po kluzkých schodech na vrchol věže Astrolábus pochopil, proč ho trolobijci nechtěli následovat. Nakonec se však dostal před silné kamenné dveře, které měly zdobené madlo ve tvaru hvězdné sekery. Grimin neváhal a vešel dovnitř.

Uvnitř to vypadlo jako po výbuchu. Kdysi to musel být přenádherná knihovna s nespočtem pomůcek pro astrology. Nyní byly knihy poházeny všude bez ladu a skladu. Pergameny byly všude po podlaze jako spadané listí. V místnosti nehořel ani krb ani svíce. Celé to chaotické mauzoleum osvětlovala jen noční obloha v čele s dvojicí měsíců Mannslieb a Morslieb.

    "Kdo přichází v tuto večerní hodinu do mého království?" zaskřehotal trpasličí hlas starce, který seděl ve vysokém koženém křesle. Grimin si ho prohlédl blíže. Byl vskutku starý. Přes oči měl bílou pásku a jeho hábit na něm visel, jako by šlo o nějaké hadry na podlahu. Minimálně tak zapáchaly.

    "Jsem Grimin Urviřiť, Zúčtovatel z chrámu Grungniho." představil se mladý klerik.

    "Představený mého řádu mi uložil, abych tě vyhledal Drankole Slepodrti." upřesnil důvod své návštěvy Grimin.

    "Mě? Starého blázna, který podle každého všude trousí nesmysly o Časech Konce?" nevěřícně zakdákal starý trpaslík.

    "Měl jsem vizi starče!" nedal se odbít Grimin.

    "Náš bůh mě obdařil pohledem do budoucnosti, kde nebe brázdí dvouocasá kometa a po zemi se valí nekonečné zástupy válečníků chaosu. Vizi, kde uprostřed beznaděje a smrti stojí skupina neporažených hrdinů, kteří odolávají náporům temnoty! Až padnou všechny armády národů Řádu, zbydou jen ti nejsilnější jednotlivci, kteří se musí semknout proti Chaosu!"

Slepý trpaslík naslouchal se zatajeným dechem. Jeho obličejem přelétl záchvěv strachu a beznaděje.

    "Přistup blíž Grimin Urviřiti, ať si tě prohlédnu." požádal stařec klerika. Grimin s trochou ostychu přistoupil ke křeslu, kde starý trpaslík seděl. Ten natáhl své scvrklé prsty a zajel jimi do klerikova vousu. Když si osahal trpaslíkův plnovous, nahmatal malý okulár, který byl součástí ohromného kolosu čoček a dalekohledů namířených na oblohu.

    "Pohleď Zvěstovateli Časů Konce!" pokynul stařec Griminu Urviřiťovi. Ten se nahnul k okuláru a chvilku s ním točil a nastavoval jej, aby zaostřil.

Když se mu obraz konečně vyjasnil, spatřil na hvězdném nebi kometu z jejíž dvou ocasů šlehaly kousky ledu a ohně do celého vesmíru.

\*\*\*

    "Stááát!" zahlásil kapitán trpasličí hlídky, který vedl malý oddíl devíti trpaslíků podzemními tunely na východ až k hlásce, která sloužila, jako přesunutá strážní věž.

Kapitán si chtěl nováčky prověřit, a tak celou cestu nařídil zvládnout klusem. Trpaslíci byli sice zadýchaní, ale i přesto přese všechno bojeschopní. Opřel se do silných vrat, která se lehce otevřela a celá skupinka vešla do útrob strážní hlásky. Když vešli, Samson spatřil nastoupenou jednotku trpaslíků, které měli vystřídat. Bylo jich jen pět a vypadali po dlouhé službě nevyspalí a neodpočatí. Mezitím, co stará hlídka předávala raport kapitánovi té nové, Samson a ostatní si prohlíželi vnitřek hlásky. Byla účelně zařízena, žádné zbytečné ozdoby ani honosné prostory. Samson se cítil po dlouhé době, jako doma.

    "Pánové," začal kapitán rozdávat rozkazy, "pět hraničářů se dosud nevrátilo z průzkumu. Hoši před vámi mi řekli, že groby stále častěji vystrkují svoje zelené kly a mají obavy, jestli se na nás nežene něco většího. Pro jistotu jsme poslali pro posily do blízkých karaků, ale do té doby musíme mít oči na stopkách a jakoukoli zelenou kůži hlásit a zabít. Dotazy? Nikdo? Tak se mi líbíte!" ve zkratce shrnul kapitán nové hlídky.

Když se zavřela vrata za starou službou, Smason, Ulfar Stříbroroh a dvojčata Yorri a Thori Želznovousové si vzali první hlídku na stráži. Ostatní trpaslíci se přesunuli zkontrolovat zásoby, obvazy a zajistit zbytek vnitřních prostor hlásky. Samson civěl do temnoty hor před sebou. Od východu přicházel pomalu déšť a bouře. Když oba měsíce zahalila temná mračna, Samson si myslel, že v dálce vidí nějaký pohyb. Nejprve nemohl uvěřit tomu co visí, ale když se celá hora dala do pohybu proti němu, věděl, že je zle. Skalisky se hnaly zástupy groby, kteří na sobě neměli praktický žádnou výstroj. Jen od hlavy k patě byly pomalování žlutými symboly. Jejich rychlost byla nepředstavitelná. Samson ani nikdo z ostatních trpaslíků na hlídce nikdy nic tak zuřivého neviděli.

Než se stačili vzpamatovat a zařvat 'ALARM!!!' první groby už dosáhli paty hlásky a začali šplhat po kamnech, jako zruční pavouci. Za chvíli tu byl kapitán i se zbytkem hlídky.

    "U elfí prdele!" vyklouzlo nadřízenému z udivených úst.

    "Okamžitě pošlete zprávu do Kazad a Kazak! Ostatní se..." poslední slova nedořekl, protože z hlásky smetl malý tvor s ocelovou přilbou.

Samson si uvědomil, že všude kolem něj padají z nebe goblini s železnými přilbami vykovanými do špičky. Sebevražedné komando goblinů se rozbíjelo o skaliska pevnosti, jako mouchy o sklo. Rychle určil jednoho z trpaslíků, jako posla a s ostatními se stáhnul, aby za poslem zapečetil kamenná vrata vedoucí do chodeb Kazad a Kazak.

Pak už nezbylo než čekat na jistou smrt.

\*\*\*

Když se pevností Kazad a Kazak rozléhal zvuk válečného rohu, svolávajíc všechny trpaslíky do zbraně, Grimin Urviřiť dočetl poslední pergamen se záznamem o dvojocasé kometě, který mu starý Drankol dohledal. Pohlédl na starce, který stál pod proskleným stropem věže a ten mu jen odvětil: "Pospěš Zvěstovateli Časů Konce! Tvůj osud se začíná naplňovat." Jak si sedá starý trpaslík zpátky do křesla a nalévá si pohár kislevské vodky už Grimin neviděl, protože spěchal z věže dolů do hlavního sálu.

V bývalém trůním sálu Kazad a Kazak to hučelo jako v úlu. Každý trpaslík, který udržel zbraň se shromáždil před velitelem pevnosti, který pevným, silným hlasem řadil každého trpaslíka do jednotky. Grimin se propletl mezi početnou skupinou hromovládců, kteří si začali sypat střelný prach do svých pušek a blížil se kupředu, aby také dostal svoji roli při obraně pevnosti. Tu však do něho zprava strčila silná paže až Grimin ztratil rovnováhu a byl by upadl, kdyby ho zleva nezachytila jiná silná paže a postavila ho na nohy.

    "Ho hó! Knihaři! Ať nám tu neuklouzneš!" šklebil se na Grimina obličej plný jizev a tetování trolobijce Olliho Vyhullista.

    "Tak jak si pořídil?" zeptal se hned Ulli, který stál vedle svého bratra.

    "Inu, pořídil." přiznal Grimin trochu zmateně a než se stačil vzpamatovat, trolobijci ho vystrkali z davu trpaslíků a hnali ho před sebou k východní bráně.
    "Kampak trolobijci!" zahřímal velitelův hlas, který přinutil čtveřici mířící na východ zastavit na místě.

    "Kam asi tak myslíš Dollolline Kamenná pěsti!" odsekl Olli vážně veliteli celé posádky Kazad a Kazak.

    "Hezky zpátky do řady a počkat na ostatní!" velitelským hlasem přikázal Dollollin.

    "Zkus mě přinutit." zaskřípal zuby Olli Vyhullist a v jeho hlase bylo tolik bojechtivosti, že nad tím mávnul rukou dokonce i velitel pevnosti.
Podivná skupinka dobrodruhů se vydala klusem k východní hlásce.

\*\*\*

Yorri Železnovous ťal svojí sekerou dalšího orka do podbřišku. Ven se vyvalila horká střeva a další vnitřnosti. Yorri sekal, jako by byl dřevorubec, který rube v lese. Orci padali, jako stébla trávy. Nicméně jejich počet neubýval. Byli mrštní a dokázali se vyhnout i dobře vedené ráně, ale v úzkých chodbách trpasličí hlásky si navzájem překáželi, a tak se z obyčejného boje stala jatka. Tam kde ještě nebylo mrtvé tělo orka se podlaha změnila v nebezpečnou kluzkou plochu zaplněnou temně zelenou krví. Yorri zasekl velkým obloukem svoji sekeru do hrudi dalšího orka, ta se tam k jeho smůle zaklínila. Vteřinu na to mladého trpaslíka zasypaly údery zelených pěstí. Když to spatřil Thori – Yrriho bratr, odhodil veškerý pud sebezáchovy a vrhnul se do přívalu nových nepřátel. Samson na něho chtěl zavolat, ale musel odrazit další tvrdých útoků orčího bojovníka. Vykryl úder nárameníkem a rozťal útočníkovi lebku. Ani se nezastavil v pohybu a dalšímu orkovi prosekl koleno. Následné rozdupnutí jeho lebky okovanou botou zaniklo v řevu bitvy.

Samson si uvědomoval, že shora dlouho neslyšel žádný zvuk boje. Ulfar Stříbroroh se takticky přesunul pod schodiště. Právě včas, protože nahoře hlásky padla poslední obrana a orci se začali hrnout i z vrchu. Ulfar zasekl svoji pavézu do země a dlouho žádného orka nepustil kolem sebe. Každá rána jeho kladivem lámala orčí kosti nebo vyrážela zuby. Samson se snažil stáhnout zpět k Ulfarovi, ale už krvácel z četných zranění. Automaticky zvedal svoji unavenou paži a systematicky rubal všechno zelené, co mu padlo pod sekeru. Dokud neucítil ostré bodnutí v podpaždí, kam zajel železný hrot kopí jednoho z orků. Hned na to se celý svět zahalil zelenou vlnou smrti. Ještě spatřil, jak se dostali Ulfarovi do zad a jak posledního stojícího trpaslíka doslova roztrhli čtyři orkové ve dví.

Když už si Samson myslel, že odchází do Grimnirových síní, uslyšel trpasličí hlas, který přehlušil i vítězné řvaní orků.

    "Klaaad Aaaaaazzz!!!" zněl trpasličí pokřik v khazalid celou hláskou.

    "Kuldjargh!!!" odvětil mu jiný pokřik. Náhle se ze schodů ozval zvuk, jako když se valí ocelová koule. Za chvilku se na schodech zjevil trpasličí beserkr od hlavy k patě zakutý v trnité zbroji. Rozrazil okolo stojící groby, jako kuželky a začal se ohánět sekerami.

Nedlouho na to se z bočního vchodu vyvalili další trpaslící v podobných zbrojích.

    "Sršniiiiii!!!" začali řvát v panické hrůze orci jeden přes druhého a snažili se podrat k východu z hlásky. Tam je však čekalo srší peklo. Trpaslíci byli naprosto bez sebe. Někteří neměli ani žádné zbraně. Jen se tak váleli a naráželi do orků, kde působili doslova spoušť. Když to Samson viděl, mohl s úsměvem odejít z tohoto světa, protože brutální komando KladAz bylo pověstné napříč celým Starým Světem. Samsona pomalu pohltila tma.

Konec však nenastal.

Po chvíli si uvědomil, že ho někdo tahá za ruku. Když otevřel pomalu oči, spatřil jednoho z komanda Sršňů, jak se ho usilovně snaží dostat co nejblíže ke kamenným vratům. Když se konečně opřeli zády o kámen, trpaslík si úlevně oddychl. Z jeho nohy trčelo orčí kopí a rychle ztrácel krev. Neměl přilbu a jeho zbroj byla na spoustu místech poničená. Byl starý, a to Samsona udivilo. Nicméně v danou chvíli měl důležitější věci na starosti než se zabývat stářím jeho zachránce.

Trpaslík z jednotky KladAz si začal pomalu svlékat svoji bojovou zbroj. Snažil se nenadělat moc hluku, protože všude kolem byla mrtvá těla orků i trpaslíků a pár přeživších orků se kousek od nich obohacovalo o zuby svých spolubojovníků a o vousy padlých dawi, coby trofeje. Když si s obtížemi trpaslík svlékl zbroj, Samson spatřil na jeho hrudi malý kožený vak s nápisem

    "!!!Čelem ke groby!!!" Okamžitě mu došlo, že se jedná o výbušninu.

    "Až ti dám znamení, tak otevřeme vrata a zdrháme. Kapiš?" když mluvil tekla mu z úst krev a jeho levá plíce pískala, jako proražený měch u výhně. Samson jen mlčky přikývl.

Náhle uslyšel slabé ťukání do skály, které se neslo z druhé strany kamenných vrat. Posily dorazili! Samson se rychle pomocí grundlidu dohodl se zachránci, že rychle otevřou skulinu ve vratech pro dva přeživší trpaslíky a následně ji opět zavřou. Když se pomalu začala vrata otvírat, Samson musel udělat trochu místa mezi padlými těly. To uslyšeli nedaleko rabující orci a vydali se za zvukem. Samson vpadl do skuliny mezi vraty, kde ho chytli silné paže na druhé straně a vtáhli ho do temnoty tunelu. Chvíli za nim v padla do temnoty i ocelová zbroj plná ostnů. Samson se natáhl pro přeživšího sršně, ale ten na něho jen usmál v zavírající se skulině mezi vraty: "Dělej mu čest, chlapče." vzkázal Samsonovi s pohledem na zbroj ležící na zemi a pak se vrata zavřela. Úder srdce na to se ozval tlumený výbuch na straně hlásky.

Samson zůstal nevěřícně zírat na zavřené vrata. Teprve po chvilce si uvědomil, že nad sebou vidí dva trolobijce, jednoho klerika a obrovského norskana v medvědí kůži.

    "Klikař zpropadenej! Grimnir ho zatrať!" zanadával si Ulli Vyhullist a bouchl pěstí do kamenných vrat. Grimin se zatím postaral o zraněného Samsona a poskytl mu první pomoc.

    "Nikdo jinej?" zeptal se pro jistotu Olli, když pomohl Samsonovi na nohy. Ten jen zavrtěl hlavou.

    "Takový štígro!" rozčiloval se Ulli ještě víc, "tohle mohla být zatraceně dobrá smrt."

    "Dočkej času bráško." ubezpečil Olli svého bratra, když uslyšel válečné rohy orků a dusot statisíců nohou v tunelech a na povrchu hor.

    "Ha há!" zaradoval se Ulli, "kdo umře poslední ten prohrál bráško!" zavil Ulli radostí a vydal se společně s barbarem do nejbližšího tunelu, který vedl ven.

Olli Vyhullist ještě věnoval krátký pohled Samsonovi, který se opíral o Grimina.

    "Kdo ví knihaři. Třeba se nakonec do té tvojí knížky dostanu." rozloučil se Olli a s válečným pokřikem v khazalid se rozběhl za svým bratrem a pamětníkem.

    "Jak se jmenuješ bojovníku?" zeptal se Grimin, když Samson konečně popadl dech.

    "Samson." odvětil prostě poslední přeživší z trpasličí hlásky.

    "Mé jméno je Grimin Urviřiť." Představil se v rychlosti mladý klerik a pozoroval, jak se blíží trpasličí armáda, která se rozprostírá do všech tunelů, které vedou napovrch.

    "Těš mě Grimine Urviřiti. Nemáš něco ostrého po kapsách" zeptal se Samson jako v transu. Grimina ta otázka zaskočila a tak jen tupě zíral na své kladivo a štít.

    "Je mi líto příteli." odpověděl klerik nakonec.

Samson si odchytl jednoho z polních doktorů a vyžádal si od něj dýku, ostrou jako skalpel. Zlomený a zdrcený předcházejícími událostmi si sedl vedle své nově nabyté zbroje a začal si holit hlavu, dokud mu vprostřed nezůstal pramen vlasů. Nyní se stal trolobijcem, aby smyl svoji hanbu. Grimin mu jen mlčky žehnal ve jménu jejich boha.

    "Musím odčinit svoji hanbu Grimine! Nech mě jít do boje." vysvětlil Samson, když se začal soukat do trnité zbroje. Grimin mu rozuměl, ale v momentální situaci se mu to nezdálo jako nejlepší nápad.

    "Chceš bojovat se zraněnou rukou? Takhle chceš smýt svoji hanbu? S tvým zraněním se budeš plést ostatním dawi plést pod nohy." pronesl moudře Zúčtovatel.

Samson si ho chvíli podezřívavě prohlížel, ale nakonec musel připustit, že v momentálním stavu by na bojišti toho moc nezmohl. Ba co víc. Po chvíli se z povrchu ozval trpasličí roh velící k ústupu. Co za strašnou armádu to musí být, že přinutí i trpaslíky k přeskupení sil? Pomyslel si Grimin, když podpíraje Samsona spěchali zpět do pevnosti Kazad a Kazak.

Poslední skupinka přeživších trpaslíků byla nahnána a obklíčena v trůním sále bývalé trpasličí pevnosti. Celou pevnost zaplavili groby a goblini. Armáda, jakou tato zem už dlouho neviděla. Zelené kůže dotírali na poslední přeživší, jako vzteklí psy ale trpaslíci nedali svoje vousy lacino. Mezi posledními dawi stáli bok po boku i Samson s Grimnim. Klerik svým kladivem rozdával svaté rány a Samson se svojí novou zbrojí rozséval smrt jako pravý Sršeň.
V bitevní vřavě si Grimin všiml orčího šamana, který řval rozkazy na všechny strany.

    "Samsone! Mám pro tebe opravdu slavnou smrt!" Zařval klerik přes rameno na berserkra ve zbroji a ukázal přitom na šamana, který byl pomalovaný černobílými barvami. Samson se rozzuřeně otočil směrem k šamanovi.

Měli jen jedinou možnost. Zabít šamana a modlit se, že bez vůdce se orci rozprchnou. V rychlosti instruovali zbytek přeživších trpaslíků a ti rychle začali dělat místo mezi nimi a šamanem. Když byla ulička hotová, Samson se řevem rozběhl vstříc slavné smrti, zatímco Grimin požehnaný svým bohem vystřelil do šamana oslnivě bílé světlo. Magická střela zasáhla šamana přímo do prsou a následně ho Samson srazil svojí vahou těžké zbroje na zem. Když se Samson těžce zvedal ze země, aby se ujistil, že je šaman mrtvý, ten se s obtížemi postavil na nohy a než se mohl Samson napřáhnout k ráně, šaman vykřikl magické zaklínadlo a z jeho úst se vyvalil zelený paprsek podpořený chaotitovým prachem. Paprsek měl přímou dráhu a pronikl jak Samsonovým, tak i Griminovým tělem. Oba trpaslící zařvali bolestí, jak se je magie snažila roztrhat na kusy. Místo smrti však s ohlušujícím třeskem zmizeli přímo z bojiště, jako by tam nikdy nebyli.

\*\*\*

Na kamenné dveře vedoucí do Astrolábu dopadaly v pravidelném rytmu rány orčích kladiv. Drankol Slepodrť seděl nevzrušeně ve svém křesle a dopíjel poslední pohár kislevské vodky. Pod svými neupravenými vousy se usmíval.

    "Tak přichází Časy konce." pronesl do ticha pracovny těsně před tím, než groby vyrazili dveře a vtrhli dovnitř.

## Kapitola I. - Svátek Geheimnisnacht

Lesní trávu zcela pohlcovala hustá mlha, která se jako dým převalovala z místa na místo. Byla to zvláštní a děsivá podívaná, protože mlha se pohybovala samovolně dokonce proti větru a místy, jako by se zhmotnila do podoby křičícího obličeje nebo pařátu, jenom proto, aby se zase po chvíli mohla rozplynou do husté mlhy. Grimin pomalu otevřel oči. Celé jeho tělo křičelo bolestí a v hlavě mu tepalo, jako po trpasličí pitce na počest skolení draka. Když bolest po chvíli ustala na hranici snesitelnosti, uvědomil si, že cítí lesní půdu a vlhkou trávu. Pomalu se otočil na záda a pokusil se otevřít oči. Kolem něho se převalovala hustá mlha a on se díval přímo na noční nebe, kde se právě Mannslieb dostával do úplného zatmění jeho temnějšího bratra Morrslieba a celou krajinu tak zahalovalo zlovolné nazelenalé světlo.

Grimin věděl, co to znamená. Věděl, že tuto noc je svátek Geheimnisnacht, jak mu říkají lidé. A věděl také, že tuto noc je zlo silnější než jindy. Klerikovi myšlenky rozehnalo tiché mumlání, které se postupně zesilovalo v pravidelných intervalech. Hanebný jazyk uctívačů Chaosu poznal Grimin ihned. Když se pozorněji rozhlédl, spatřil nad sebou staletý buk ověšený nespočtem temných talismanů a lidských ostatků. Všechno to viselo z větví starého stromu, jako by šlo o nějaké morbidní ozdoby. Vprostřed větví byla upevněna obrovská lebka s parohy, které museli mít alespoň tři sáhy na výšku. Lebka byla nějakého prastarého obřího mutanta a tuto sváteční noc se před ním sešli uctívači Chaosu, aby zde vykonali své špinavé rituály.

Když se Grimin zvedl na nohy, pro temné uctívač to bylo jako zjevení. Dozajista nebyl jejich cíl vyvolat trpasličího klerika v plné zbroji. Dvojice mužů z dlouhými noži potřísněnými krví a se zahalenými obličeji pytlem z látky se náhle zastavili ve svém mumlání a zírali na trpaslíka. Než se však kultisté zmohli na útok, Grimin byl už v pohybu. Jeho štít odrazil neohrabaný výpad dlouhým nožem a jeho kladivo následně rozdrtilo kultistovi lebku na kaši. Když se ohlédl na druhého z chaosových uctívačů, zjistil, že už není třeba zasahovat, protože ho držel pod krkem Samson a svojí okovanou rukavicí mlátil nebožáka tak dlouho, dokud mu z obličeje nezůstala jen krvavá kaše.

Když se trpaslíci dostali zády k sobě, oddechli si, protože věděli, že se jeden na druhého mohou spolehnout. Z mlhy se totiž začali objevovat pokroucená těla mutantů, kteří byli zcela nazí a jejich výraz byl pološílený extází. Grimin nezaváhal ani vteřinu a udeřil svým kladivem prvního mutanta, nedbajíc jeho šíleného mumlání. Samson z druhé strany odrazil útok dalšího monstra a hned na to mu uštědřil ránu svojí rukavicí, až mutantovi strhnul půlku obličeje.

Za chvilku bylo po všem a kolem dvou trpaslíků se válela těla nejméně půltuctu zmrzačených nebo mrtvých mutantů. Někteří prosili o pomoc nebo se ukájeli v nekonečné extázi boleti. Ze tmy se náhle ozval nelidský řev. Mlha se rozutekla na všechny strany a ze země se pomalu zvedalo cosi děsivého. Během souboje tomu trpaslíci nevěnovali moc pozornosti. Pro Grimina to byla jen hrstka lidí, kteří mezi sebou zběsile kopulovali jako o život. Nyní se však proti klerikovi tyčilo cosi, co připomínalo mutanta spojeného ze všech lidských ubožáků, kteří zde byli. Nedalo se ani určit, kde má monstrum hlavu. Z jedné strany mu vyrůstal pár pokřivených rukou a z druhé strany mu z těla rostla mohutná zduřelá chapadla. Monstrum se na půl plazilo a napůl šlo, protože mělo nohy v nepřirozených úhlech. Vprostřed torsa mutanta zel veliký otvor plný zubů a ochlupení, kterého tekli sliny a další pohlavní tekutiny.

    "Ty máš ale pěknou držku!” odplivl si Grimin a trpasličím pokřikem se vrhl na obří monstrum. Samson mu byl hned v patách. Trpasličí berserkr se vyhnul prvnímu úderu chapadlem, ale to druhé ho rychle omotalo a pokusilo se ho zvednout ze země. Samson se jen ušklíbl a chapadlo k sobě naopak pevněji objal a tím celé chapadlo pobodal. Monstrum bolestně zařvalo na celý les a pustilo pichlavého trpaslíka ze svého sevření.   To už na monstrum dorážel z druhé strany Grimin. Každý jeho úder lámal kosti a drtil maso na kaši. Monstrum ztratilo rovnováhu a upadlo na svých zmutovaných končetinách. Samson toho využil a sevřel do svého jehlového objetí další chapadlo. Zapřel se nohama o zem a použil veškerou svojí trpasličí sílu, aby chapadlo vyrval monstru přímo z těla. Grimin mu následně svojí palicí uštědřil tvrdou ránu do tlamy, až obludě vypadalo pár zubů. Monstrum se vzepjalo ke svému poslednímu útoku a tu mu výrostkem, který mohla být klidně hlava, prosvištěla za ohlušující rány, ocelová kulka a monstrum se bezvládně zhroutilo na lesní půdu.

Když se ohromná hora masa sesula k zemi, spatřili za ní oba trpaslíci postavu zahalenou v dýmu. Měla černý klobouk a dlouhý kabát. U pasu zdobený meč a v pouzdrech na hrudi dvě křesadlové pistole. Na krku měla symbol Sigmara a stejné symboly jí visely porůznu z kapes a zbroje. Neznámý muž přišel blíže k trpaslíkům s napřaženou rukou, v které svíral pistoli a v druhé držel rozsvícenou lucernu.

    "Kdo jste a co u Sigmara pohledáváte v tuto bezbožnou noc na tomto ohavném místě?” zeptal se neznámí cizinec hlasem plným autority.

    "U Grimnira! Nikdo nemá právu mi klást otázky, a přitom na mě mířit bambitkou!” zavrčel Samson směrem k příchozímu, "okradl jsi mě o dobrou smrt človíčku.”
    "Mé jméno je Grimin Urviřiť,” vložil se do toho trpasličí klerik, když viděl, že nově příchozí by bez přemýšlení stiskl spoušť po Samsonově představení, "jak jsme se zde objevil, na to ti nedokážu odpovědět človíčku. Je to pro mě stejná záhada, jako pro tebe,” vysvětlil Grimin situaci.

    "A tento můj druh ve zbrani se jmenuje Samson,” dodal na závěr Grimin a svěsil ruku s kladivem, aby dokázal, že nemá nepřátelské úmysly. Neznámý muž zaskřípal zuby a pak pomalu vrátil kohoutek své pistole do zamčené polohy.

    "Jmenuji se Hans Grüber a jsem templářem Sigmarova řádu Lovců čarodějnic,” představil se řádně cizinec, "mám na spěch, a proto mi nezbývá než vám věřit.” Jeho černé oři v záři lucerny žhnuly, jako dva uhlíky v ohni.

Hans se rozhlédl po jatkách, které za sebou zanechali oba trpaslíci: "Mířím do Nulnu. Dnes je svátek Temných sil a není dobré setrvávat venku, kde je zlo nejsilnější,” vysvětlil trpaslíkům lovec čarodějnic, "pojďte semnou.”

    "Dobrá človíčku. Veď nás tedy,” přijal jeho nabídku Grimin a vyrazili se Samsonem za Hansem, který spěchal dlouhým krokem zpátky do temnoty lesa.

Když se všichni dostali z dosahu stromů a křovisek, spatřili trpaslíci širokou obchodní cestu a na ní veliký pohřební vůz tažený čtyřmi vraníky. Na voze byly rozvěšeny zapálené lucerny, takže dobře osvětloval celé okolí i cestu vpředu.

    "Vlezte si do vozu a nesahejte na tu černou plachtu!” Upozornil je Hans a sám se mrštně vyhoupl na kozlík. Oba trpaslíci si sedli na podlahu pohřebního kočáru a zírali na krychli o straně jednoho sáhu, která byla přehozena tlustou černou látkou a připevněna masivními řetězy k vozu. Hans popohnal koně, hned jak se trpaslíci posadí a hnal je, jako by měl za patami samotné peklo.

Morrslieb osvětloval celou krajinu zeleným světlem a všechny temné bytosti o sobě dali znát. Lesem se ozývalo vytí vlků ale i řev démonů, doprovázený nářkem obětovaných. Vzduchem se míhali obří netopýří s rudýma očima a špičáky lačnící po čerstvé krvi. Na nic z toho Hans Grüber nedbal a štval koně, až jim od tlamy létala pěna a srst měli mokrou potem, jako by pršelo.

Asi po hodině zběsilé jízdy, kdy měli oba trpaslíci pocit, že ujíždí před něčím strašlivým, se les pomalu rozestoupil a před nimi byla velká mýtina, která by snad v minulosti pojala i malou vesnici. Nicméně dnes tam stál jen jeden osamocený zájezdní hostinec Poutníkův odpočinek ve Wittgendorfu. Hans nechal koně vyklusat až k velikým dřevěným vratům vedoucím na dvůr hostince.

    "Ve jménu Sigmara našeho pána a spasitele! Otevřete bránu!” Zařval Hans stojící na kozlíku s jednou rukou položenou na pistoli. Vrata se pomalu otevřela a z nich vystrčil hlavu mladý ustrašený čeledín.

    "Pusť nás dovnitř hochu,” přikázal mu Hans a chlapec, ještě s jedním mladíkem otevřeli dřevěná vrata.

Hned, jak celý vůz zmizel za vraty, oba chlapci je spěšně přibouchli a zavřeli na závoru. Pak hned přispěchali k uštvaným koním, z kterých se kouřilo, jako by hořeli.

    "Postarejte se o ně,” poručil Hans, "ale do kočáru nevkročte, sic se vaše duše promění v popel!” Jeho hlas zněl tak zlověstně, že oba čeledíny začali s odstrojováním koní a už si ničeho dalšího nevšímali.

    "Pánové,” nakoukl Hans do kočáru k oběma trpaslíkům, "pojďte se ohřát k ohni a pivu. Až po vás.” Trpaslíci vystoupili z kočáru a vydali se za Hansem, který zamířil rovnou k výčepu.

### Hostinec Poutníkova náruč

Zájezdní hostinec Poutníkova náruč byl útulný a v tomto kraji velmi známí a vyhledávaný především obchodníky, kteří cestovali z Nulnu na sever a zpět. I proto se místní hostinský nikdy nedivil nad žádným hostem, který kdy vešel do jeho svatostánku a jeho pravidlo ‘Zaplať si pivo a žvaň si co chceš.‘ bylo všem štamgastům známé.

Když na dveře hospody dopadly tvrdé rány, hostinský jen kývnul místnímu vazounovi Pavlíkovi, aby se ujistil, kdo si žádá jeho služeb. Byl přeci jenom svátek Geheimnischnacht a opatrnost byla na místě. Pavlík se poslušně podíval otvíracím otvorem ve dveřích a chvilku na to, spěšně odemykal dveře.

Když Hans Grüber vešel do místnosti, všichni rázem umlkli a dívali se na něho. Hans byl na podobný efekt svého příchodu zvyklí. Jeho zaměstnaní sebou chtě nechtě neslo auru strachu. Lépe se tak poznávali kacíři mezi ctihodnými občany.

Hans si prohlédl svým tvrdým pohledem celý výčep. U jednoho stolu spatřil jakéhosi obchodníka s ochrankou. Otylý muž v honosném cestovním oblečení se otáček na židli a o něčem živě debatoval s trpasličím hromovládcem s rezatými vousy. U dalšího stolu seděla dvojice lapků nebo zvědů. Pro Hanse to byli lotři prašť jako uhoď. Kousek za nimi seděli dvě Shallyny sestry, které byli podle svého oblečení na nějaké svaté misii.

Lovec čarodějnic přistoupil k hostinskému a vysvětloval mu svoji situaci. Hostinský zprvu energeticky kroutil hlavou v odmítavém gestu, ale nakonec se nechal Hansem a jeho měšcem zlatých, které zacinkaly o stůl, přesvědčit.
Samson s Griminem si nevšímali podezíravých pohledů z řad štamgastů a zamířili rovnou k hostinskému.

    "Ho, hó, krajánci," vesele zaburácel trpasličí hromovládce a hned mával na příchozí trpaslíky, aby si přisedli.
    "Vemte místo chlapci. Mé ctěné jméno je Bronson Bombarďák, a to vám řikám, že první runda je na mě!" Vesele zahlaholil ryšavý trpaslík a hned mávnul na hostinského, aby přinesl pivo a čisté sklo.
    "Sedm jednou ranou chlapci moji. Tak mi říkají," holedbal se Bombarďák a za chvíli těšil celou hospodu svými neuvěřitelnými historkami. Grimin se Samsonem seděli u stolu a pili jedno pivo za druhým. Oba byli vyčerpaní a Grimin sám ještě nedokázal určit, co všechno se za posledních pár hodin stalo.

Z dumání, jak dopadl Karak, který tak zvláštně opustili ho vyrušil až lovec čarodějnic, který si k nim konečně přisedl se sklenkou vína, poté co pobavil svůj náklad z kočáru.

    "Herr Grüber povězte, před jakou hrůzou tam venku jste skoro uštval ty koně?" Zeptal se Grimin, když usoudil, že si lovec čarodějnic konečně na chvíli odpočinul.
    "Fejna la Bougre mistře trpaslíku," odpověděl Hans a napil se z poháru vína, "tu prohnanou čarodějnici jsem vypátral až na kraj Bretonie a odtud jsem ji štval až do Reiklandu, kde jsem ji nakonec chytil. Ale stálo mě to hodně sil a mnoho životů dobrých mužů," uzavřel Hans a zahleděl se do praskajícího ohně v krbu. Jeho černé oči prozrazovaly, že viděly už mnoho postavených hranic pro mnohé kacíře.

    "Naštěstí je nyní pod zámkem a zítra ji dovezu do Nulnu, kde bude souzena a odsouzena nevyšším tribunálem pro její kacířská zvěrstva," dokončil po krátké odmlce Grüber a dopil svoji číši vína na jeden zátah.
    "Ale dost o mě Grimine Urviřiti," stočil zkušeně Hans řeč jiným směrem, "jak jste se tu Vy a Váš společník Samson ocitli. Ven s tím."

Grimin mu v pravdě řekl co se stalo před pár dny v Karaku a jak nečistá orčí magie způsobila jejich dobrovolný odchod z pevnosti.

    "Zvláštní," urovnával si myšlenky lovec čarodějnic nahlas, "takto silnou magii přemístění dokáží používat jen ti nejsilnější mágové Altdofské univerzity. Ten šaman musel mít neskutečnou magickou moc. Možná i něčím koncentrovanou. Pokud k magii použil surový chaotit, dal by se vysvětlit tak mocný posun v prostoru. Ale aby se vyskytl společně sposunem času? O tom jsem dosud neslyšel. Kdo ví? Třeba bylo vše umocněno děsivým Morrsliebem. Nevěřím, že jste se tu objevili náhodou. Jestli toto nebyla Sigmarova vůle, pak už nevím," uzavřel svojí teorii Hans a mávnul na hostinského o další pohár vína.

    "Jestli to byla vůle vašeho boha či nikoli, netuším. Můj bůh Grimlin mě vede neomylně vpřed. A jestli říkáš lovče, že musíš do Nulnu, pojedu s tebou, protože i já tam mám své dluhy," odvětil trpasličí klerik přehlížeje tázavý pohled Samsona, kterému neušlo, že si zase Grimin spletl jméno svého boha.

Když už nezbyl nikdo, kdo by poslouchal Bombarďákovo chvástání a konečně ani jeho chrápání, odebrali se všichni hosté do horního patra, kde byly pro ně přichystány prosté ale účelné pokoje.
Jakmile začal Grimin hluboce oddychovat, vkradla se mu do snu plíživá noční můra o dvouocasé kometě, která zvěstuje konec celého světa. Když už nemohl vydržet žár letící vyhaslé hvězdy, probudil se v horečce do temné noci.

#### Přepadení

Oknem do pokoje pronikalo zlověstné zelené světlo a kolem okenního rámů se dovnitř pomalu prokousávaly kousíčky husté bílé mlhy, která se plížila po zdi z oken dolů, jako by to byl jedovatý had. Grimin spatřil zokna letmý pohyb za vraty hostince. Když přistoupil k oknu spatřil, že se před vraty shromažďují mutanti a snaží se dostat dovnitř pod rouškou husté mlhy. Okamžitě vzbudil Samsona, který se neklidně převaloval na posteli, jako by se zmítal v horečce.

    "U Gromana, vstávej Samsone!" zatřásl s berserkrem Grimin, až ho malém shodil z postele. Na to Samson otevřel oči a z jeho výrazu bylo možné vyčíst žal nad něčí ztrátou a nekonečnou bezmoc.

    "Pusť mě na ně hochu!" zavrčel Samson, když si uvědomil, co se děje. Grimin sebral svoje kladivo a štít a vyběhl na chodbu. Ze všech pokojů slyšel výkřiky ze spaní a sténání neklidných spáčů.
    "U Gramina! Vstávej hospodo! Jsme přepaden!" Zařval trpasličí klerik z plných plic a vtrhl do pokoje Hanse Grübera.  Místo pozdravu civěl trpaslík do ústí Hansovi pistole.

    "To je LaBrouge! Volá děti noci, aby jí osvobodili!" zavrčel Hans utírajíc si pot z čela a navazujíc si klobouk. Pak rychle vyběhl ven, kde už byli probuzení ostatní hosté.

Jako první vyrazil do boje Samson a nezastavilo ho ani okno v prvním patře. Stihl si jen navléci své okované rukavice a jen do půli těla se rozběhl vstříc mutantům vedeným uctívači chaosu. Hned za Samsonem z hospody vyběhl Grimin a místní vyhazovač Pavlík. Když se Hans objevil na schodech do prvního patra, Samson už rozmačkával mozek prvního mutanta, který se dostal přes zeď na dvorek hostince.  Hned na to se za zvuků praskání dřeva rozrazili hlavní vrata a dovnitř vpadlo alespoň půl tuctu zmutovaných bytostí. Jak se hnali směrem k trpaslíkům, ozvala se z okna ohlušující rána a vyvalil se šedý dým.

    "Při mejch vousech! To mi snad někde zvlhnul prach!" Zařval do dýmu Bombarďák, když viděl, že minul. Nicméně jeho střelecký neúspěch ho nezastavil v ládovaní jeho dlouhé muškety.

    "Zadržte je!" Zařval Hans na skupinku kultistů, kteří se hnali ke dveřím od chlívku, kde byla zavřená ona železná bedna, kterou Hans převážel na kočáru. Samson se chtěl rozběhnout směrem, kam ukazoval lovec čarodějnic, ale byl obklopen uctívači chaosu. Grimin kolem sebe bil svým kladivem hlava nehlava, ale nepřátel bylo příliš mnoho. Po chvíli strhli mutanti k zemi i Pavlíka a rozervali mu břicho, jako by to byl jen pytel ovsa. Shallyny sestry přispěchali na pomoc zraněným.

Avšak ani Bombarďákova mušketa nedokázala zabránit kultistům, aby osvobodili chycenou čarodějku. Když se objevila ve dveřích chléva, měla špinavé dlouhé šaty neurčité barvy a dlouhé havraní vlnité vlasy jí sahaly do půli zad. Její uhrančivé oči si okamžitě v řadách nepřátel našli Hanse Grübera – jejího věznitele. Když ho spatřila, její tvář se zkřivila v úsměv plný ostrých zubů a ježibaba vyrazila nelidskou rychlostí jako zvíře za pomstou. Když Hans spatřil, že se la Brouge osvobodila, zaklel a vytáhl ihned z levého pouzdra zdobenou pistoli. S dalším jeho výdechem stiskl spoušť a čarodějnice sebou škubla, jak jí kule zasáhla do prsou.

Bohužel jí to pouze nepatrně zpomalilo. Lovec čarodějnic měl co dělat, aby odrazil rychlý a brutální útok čarodějnice. Okamžitě přešel do protiútoku se svým posvěceným dlouhým mečem, který jako by vyzařoval zlatavou záři, když se od něj odrážela záře ohňů. Divoká čarodějnice však nebyla snadným cílem.

Grimin se konečně osvobodil ze sevření dvou mutantů a zaútočil na čarodějnici. Rána kladivem by jakéhokoli jiného tvora srazila k zemi a při troše štěstí na místě usmrtila. Fejna LaBrouge se jen otřepala na místě a pak odmrštila trpasličího klerika, jako by to byla jen hadrová panna.  To však Hansovi stačilo, aby udělal výpad a zranil tak čarodějnici na levé noze. Ta jen zasyčela kletbu a vyplivla na lovce čarodějnic pár nesrozumitelných slov. Z jejích drápů vytryskla temná záře, která udeřila Hanse přímo do prsou. Lovec čarodějnic se chytl za hlavu a bolestí spadl na zem. Z uší i očí mu začala téct krev a jeho výraz vypadal, jako by někdo drtil jeho hlavu zevnitř. La Brouge ovšem zapomněla na ostatní přítomné. Zaslepená pomstou na tom, který ji zajmul, nevšimla si Samsona, který se k ní přiblížil z boku a s veškerou svojí zuřivostí jí nabral ramenem pod žebra. Pár kostí zapraskalo a čarodějka odlétla vzduchem na stěnu hostince, po které se svezla k zemi otřesená, jako po kopnutí koněm. Temné kouzlo, které se snažilo udělat z Hansova mozku kaši, bylo přerušeno a on se pomalu a s obtížemi zvedal na nohy. Čarodějnice byla však rychlejší a když si uvědomila, že tuto bitvu nevyhraje, jen posměšně zamávala Hansovi na rozloučenou a se škodolibým smíchem se pomalu rozplynula do éteru. Hans Grüber ještě stihl stisknout spoušť své pistole, ale kulaka se jen zaryla hluboko do omítky hostince. Lovec čarodějnic zařval vztekem a zoufalstvím a jal se svoji frustraci vybít na posledních přeživších kultistech.Poté, co zmizela jejich paní, jako by jim z očí někdo sňal temný šál a namísto boje se snažili zachránit si holé životy útěkem do lesů. Někteří prosili o milost, jiní blábolili nesrozumitelná slova a jako v transu hleděli k Morrsliebu na obloze. Hans Grüber však nic z toho nevnímal. Sekal do všech mutantů, kteří se mu vydávali na milost, jako by se jednalo o pouhý dobytek a on jako by byl řezník.

Když bylo po všem, ve vzduchu se vznášel nářek raněných doprovázen pravidelnými ranami něčeho těžkého, na něco měkkého. To jen Samson ve své zuřivosti stále bil do kusu masa, které bylo před chvílí mutantí obličej. Z vousů mu odkapávala pěna a jeho oči žhnuli jako trpasličí výheň. Když bylo dokonáno ti, kteří se nestarali o svá nebo cizí zranění, nanosili všechna těla padlých na jednu hromadu jen pár kroků od vyražených vrat do hostince, a zapálili je.  Ačkoli byl Hans k smrti unavený, a ještě víc rozzuřený z vlastního selhání, i přesto pronesl pár slov k Sigmarovi za padlé druhy v boji.

Pak se dveře hostince opět zavřely a hosté, kteří zrovna nedrželi hlídku si šli odpočinout. Ti šťastnější nalezli vysvobození v hlubokém bezesném spánku a ti méně šťastní do rána strachy nezamhouřili oko.

Když hranice zapálených těl začala dohořívat a Morrslieb s jeho bratrem se konečně rozhodli předat vládu slunci, kousek od místa, kde končila říšská cesta se pohnulo něco v hustém křoví. Bylo to tělo elfího bojovníka, z kterého ještě trochu stoupal dým, jak prošlo silným kouzlem teleportace. O kousek dál k sobě přišel mohutný barbar z Norsky, který stále svíral v jedné ruce obří sekeru.

Gheimnisnacht byl sice u konce, ale i jeho poslední chvíle přinesly k zájezdnímu hostinci Poutníkova náruč, cosi neobvyklého.

    "Budeme držet hlídky," oznámil lovec čarodějnic tónem, který nepřipouštěl námitek,

    "Sigmar nás chraň před tím, co je tam venku." Dodal a dolil si pohár vína. Ostatní hosté zájezdního hostince Poutníkův odpočinek se pomalu ukládali ke spánku v naději, že se jim do snů opět nevkradou noční můry. Ti, kteří se přesto báli zavřít oči, byli doprovázeni do říše snů Shallynou modlitbou a teplým makovým odvarem posilněným domácí brandy. S Hansem Grüberem zůstal v jinak opuštěném lokále jen trpasličí trolobijce Samson. Zatím co si templář čistil pistole a dosypával prach, Samson se posadil na stoličku rovnou k naraženému sudu.

Lovec čarodějnic do sebe hodil další pohár vína a snažil se soustředit na svoje vybavení. Když si uvědomil, že se ztratil ve vlastních myšlenkách a že v místnosti není sám, chtěl zavést rozhovor, aby přišel na jiné myšlenky, než byly ty na jeho selhání ve věci Fejny la Bougre. Než se však stačil na cokoli zeptat naproti sedícího trolobijce, ten zvedl ruku a zavětřil.

    "Zdá se, že nás tuto noc Grimnir nenechá zamhouřit oči." Pronesl do ticha krčmy a přešel ke dveřím.

    "Sigmare, dej mi sílu!" Pronesl tichou modlitbu Hans Grüber a natáhl kohoutky obou pistolí načež vyšel na čerstvý vzduch do ustupující noci.

Mohutný barbar se snažil nenadělat moc velký hluk, když se plížil nočním lesem k místu, kde spatřil budovu zájezdního hostince, bohužel však jeho mohutná postava nebyla od přírody stavěná na tiché plížení. Když se dostal až k vyraženým vratům, spatřil mezerou mezi prkny dvě postavy, které šli opatrně jeho směrem.  "Tak se ukaž ty noční plížidlo. Slibuju, že to bude bolet!" Pochechtával se Samson a bylo na něm vidět, jak touží po nějaké další šarvátce.

    "Doufám, že budeš dlouho hořet. Má vatra se už tenčí!"

Ze stínu zničených vrat vystoupila obrovitá postava seveřana s holou hlavou, plnovousem a dvoubřitou sekerou zavěšenou na zádech. Barbar měl zvednuté ruce, aby nedal neznámým záminku k útoku.

    "Dobrý večer přátelé," představil se seveřan zdvořile. "Jmenuji se Grom z beranu."

Samson vyprskl smíchy: "Při mejch vousech! Co všechno tuhle noc ještě nezažiju Norskan, který říká 'Dobrý večer přátelé' to mi teda voholte vous a strčte do elfího hampejzu!" zubil se trpaslík pobaveně a jeho veškerá opatrnost spadla, jako pivní pěna. Hans byl však mnohem opatrnější. Vzal si jednou rukou rozsvícenou lucernu a v druhé stále svíral nabitou zbraň. Pak pomalu přistoupil k neznámému, aby si ho lépe prohlédl.

    "Norskan v tuto noční hodinu v této časti Říše?" Pochybovačně pronesl lovec čarodějnic směrem k barbarovi,

    "Kde se tu vzal seveřane?!" Vyhrkl na něho nakonec Hans a strčil mu nabitou pistoli před obličej.
    "Řeknu, co vím," souhlasil Grom a svěsil ruce, "byl jsem najat Medvěděvem, coby ochrana jeho karavany, převážející zboží z Kislevu na jih. Cestou nás přepadla tlupa zvířecích mutantů. Došlo k boji, ale než jsem stačil rozdat jedinou ránu, zablesklo se mi před očima a probral jsem se zde." Grom se rozhlédl kolem sebe a poprvé si uvědomil, že musí být hodně daleko od hranic Kislevu, "ať je to kdekoli." Dodal na závěr a prohlížel si šklebícího se trpaslíka v ostnaté zbroji.
    "Zajímavé," konstatoval suše Hanz Grüber, "velice nepravděpodobné, ne však nemožné. Říkáš, že jsi se jen tak z ničeho nic přemístil prostorem? Měli ty bestie ve svých řadách šamana, nebo nějakého jiného sesilatele magie?" Grom se zamyslel:

    "Nejsem si vědom, že by tam byl někdo, kdo používal magii. Tedy až na toho elfa, který se tu ocitl se mnou." Zamumlal si mohutný barbar pod vousy a zastřel tím svoje neovladatelné výbuchy magie.

    "Elf?" Zeptal se se zájmem Hans.

    "Elf." Procedil mezi zuby Samson, jako by šlo o zkažené pivo.

    "Jedinou věc na světě nesnáším víc než stromy..."
    "Přiveď nám toho elfa!" Přikázal Hans a opět zvedl pistole na znamení, že se nejedná o žádost.

    "Jak je libo," pokrčil rameny Grom a vydal se zpět do lesa, kde se nacházel stále bezmocný elfí bojovník.

    "Co si o tom myslíš Samsone?" Zeptal se lovec čarodějnic, když se díval na barbarova záda mizející v přítmý lesa.

    "Myslim, že jeden elf tu vatru krásně rozdejchá. Jako kovářskej měch!" Zašklebil se trolobijce a zkusmo si udělal výpad pravačkou do vzduchu. Hans jen zakroutil hlavou, protože tuhle rasovou nenávist mezi elfy a trpaslíky přetrvávající celá tisíciletí, nechápal a věřil, že nikdy ani nepochopí.

To už se ale ze tmy vracela obrovská postava norskana, který měl přes levé rameno přehozené nehybné tělo. Hans mu pokynul, aby i s elfem vešli do hospody a pak za všemi zavřel dveře na petlici. Grom položil elfa v bezvědomí na dřevěnou lavici u krbu a svoji mohutnou sekeru opřel o stěnu hned vedle.

    "Pivo?" Prohodil směrem k Hansovi, který jen kývnu ke stolu s naraženým sudem, kde už se opět usadil Samson. Dál se o barbara nezajímal, protože mu nezbývalo než mu jeho verzi příběhu věřit. Místo toho zaměřil svoji pozornost na elfa v bezvědomí ležícího na lavici. První, co lovec čarodějnic udělal, bylo prohledaní neznámého a zabavení jeho osobních věcí. Elf byl z rodu vysokých elfů z Ulthuanu. Měl na sobě skromné, účelné šaty, které byly přesto elegantní a velice kvalitní na omak. Hans ještě nikdy v životě neviděl podobnou látku stejně jako krásně zdobený rapír, který měl zavěšený u pasu. Další zvláštnost byla mast. Jakýsi balzám, který voněl po různých bylinkách. Při prohledávání Hans objevil velikou černající jizvu, jako po popálení, na elfích zádech. Hansovi došlo, že zabavenou mast má zřejmě na tato popálení. Připomínalo mu to zranění, která dokáže udělat jen temná magie. Lovec čarodějnic raději elfovi svázal ruce i nohy, dokud si nebude jistý, o koho se jedná. Pak se připojil k Samsonovi a Griminovi, kteří už hanili lidské pivo, jako by šlo o psí splašky. Oba si ale vždy dolili plnou míru.

Noc se pomalu přehoupla v den a brzy ráno, kdy se všichni v hostinci začali probouzet a uklízet následky noční šarvátky, se Hans Grüber společně se Samsonem, Griminem a Gromem spěšně nasnídali, zaplatili svoji útratu, naložili elfa stále v bezvědomí na pohřební kočár a vyrazili na jih směrem k Nulnu. Hans musel podat hlášení svým nadřízeným v Sigmarově chrámu a jeho raport nesnesl odkladu a jelikož měli s trpaslíky stejnou cestu, nabídl se, že je do Nulnu sveze. Grom se k celé skupině přidal, protože nevěděl, co jiného by na tomto neznámém místě dělal a v Nulnu mohl být někdo, kdo by mu pomohl s jeho 'nadáním'.

    "Opatrujte se tu a někdy brzy nashle. Doufám jen, že v lepší době." Rozloučil se Hans Grüber s hostinským, kterému věnoval štědrý dar na opravy majetku a za celkovou újmu, jménem Sigmarova řádu a pak už se jen vyhoupl na kozlík černého kočáru a prásknul do čtyř spřežení vraníků. Pohřební kočár se rozjel po kupecké cestě směrem na jih.

\*\*\*

Jeli skoro celý den jen s jednou krátkou přestávkou, aby napojili koně a protáhli si ztuhlé údy. Kolem poledne začalo lehce mžít a zvedl se vítr. Hans už přestal doufat v teplý podzim a místo toho se v duchu připravoval na tuhou zimu. Pár hodin před západem slunce spatřil Hans na cestě před sebou převrácený vůz a u něj nějaký pohyb. Lovec čarodějnic narychlo zastavil koně, ale bylo již pozdě. Jejich vůz byl zpozorován. Hans seskočil hbitě z kozlíku a dal pokyn ostatním, že se blíží potíže.

Oba trpaslíci se nenechali dlouze pobízet a seskočil z vozu následováni mohutnou postavou norskana.  "Zdá se, že jsme přijeli se Sigmarovým požehnáním po bitvě," vysvětlil Hans a připravil si obě pistole.

    "Goblini!" Zavětřil Samson a v jeho vousech se blýskly zuby.

    "U Grungniho! Nestrpím, aby ty zelené kůže špinili svojí existencí tuto zem. Byť je tu les!" Naježil se Grimin Urviřiť.

    "Dobrá. Budu vás krýt vzadu a vy obejděte támhle..." Začal navrhovat v rychlosti Hans strategii, ale Samson převzal jeho iniciativu a s krvežíznivým

    "KlááádÁáás!" které muselo být slyšet až v Altdorfu se vyrazil vstříc početné přesile malých nosatých zelenokožců.  "Anebo tak." Uzavřel Hans a vydal se s Gromem a Griminem v jeho stopách.

Vůz byl převracený na jednom boku a jeho obsah rozházeny všude po cestě. Před vozem leželi dva koně, postříleny šípy stejně, jako ozbrojený doprovod malé karavany, čítající čtyři žoldáky. Když goblini spatřili černý vůz, zaujali pozici pro střelbu ze svých krátkých luků a jejich vůdce hvízdnul so lesa pro ostatní posily, kteří hodovali na dvojici obchodníků, kterým se nevyplatilo pár dní počkat na větší karavanu.

Samson urazil vzdálenost mezi spotřebním vozem a prvním goblinem v neuvěřitelném čase. Těch pár špatně mířených šípům, které ho po cestě minuly, nebo se neškodně odrazily od jeho zbroje, ho ani ve nejmenším nezpomalilo. Prvního goblina doslova smetl, jako by to byla hadrová panenka. Zelenokožec si ani neuvědomil, co se s ním stalo. Jeho druha, který stál kousek za ním Samson nabral svým ramenem s ostny, až mu rozpáral hrdlo k hrudníku. Umírající zbytky goblina nechal přišpendlené na převráceném voze a s démonickým chechtáním se vrhl po dalším útočníkovi. To už se do šarvátky zapojil i Grimin se svým kladivem, kterým lámal křehoučká gobliní tělíčka, jako by to byly kousky dřívek. Svým širokým štítem odrážel každý šíp, který na něho byl vyslán a když se mu nějaký goblin dostal zákeřně do zad, schytal olověnou kuli od lovce čarodějnic.

Ani Grom nezůstal pozadu. Jeho silným sekům sekerou ve velkém oblouku sice goblini snáze uskakovali, ale když už zasáhnul, bylo to pro nepřítele devastující zranění. Malé zelenokžce kosil, jako by to byly stébla trávy.

Goblini velice rychle ztratili převahu a v nastalém zmatku se snažili dostat zpět do lesa. Z hustého křoví se směrem k převrácenému vozu prodral obrovský temně zelený pavouk, na jehož hlavohrudi seděl gobliní jezdec, který pavouka bil tupou stranou oštěpu, aby ho hnal směrem k nepříteli. Pavoukovi tekly jedovaté sliny z jeho kusadel a svýma početnýma očima hledal nepřítele, kterého by mohl sežrat.

    "Ten je můj!" Zařval do bitevní vřavy Samson, hned jak obřího pavoukovce spatřil. Goblina, kterého svíral v obětí tak, že během chvilky vykrvácel, pustil jako by to byla rozcupovaná hračka nějakého bojového psa a vrhl se vstříc pavoukovi, který ho svojí výškou několikrát převyšoval.
    "U Grungniho. Jsi blázen Samsone!"" Stačil za ním ještě zakřičet Grimni, ale trolobijce ho neslyšel. Odrazil se od převráceného vozu a vyskočil vstříc obřím klapajícím kusadlům. Samson propadl na tolik bojovému běsnění, že si ani nevšiml slabé zlatavé záře, která obalila jeho zbroj. Pro obřího pavouka to však představovalo nesnesitelný záblesk, který ho na malou chvilku oslepil a díky tomu jeho jedová kusadla scvakla naprázdno kousek od Samsonovi hlavy. Pokud si trolobijce všiml nějakého kouzla na jeho zbroji, nedal to na sobě znát. Místo toho se zachytil oběma rukama za kusadla, zapřel se nohama do země a vší silou zabral. Pavouk zazmatkoval a chtěl okamžitě poslechnout svůj zvířecí instinkt a utéct do lesa, ale Samsonovo sevření bylo jako z kamene. Hans se mezitím postaral o goblina, který seděl na pavoukovi a zuřivě ho bil oštěpem, aby pavouk utočil. Pak se ozvalo hlasité křupnutí a Samson vyrval naráz pavoukovi obě kusadla. Ten se začal svíjet v bolestech a agonii, kterou ukončila až kule mezi jeho členité oči v doprovodu s velkým ostřím Gromovi sekery. Samson nasupeně zíral na norskana s kusadly v rukou a od hlavy k patě potřísněn krví a jinými tekutinami.

    "Oloupil jsi mě o dobrou smrt, človíčku!" Vyčetl trolobijce barbarovi, který jen pokrčil rameny a beze slova začal prohledávat rozházený náklad z vozu.

Když bylo po všem. Grom byl rád, že objevil pár lahví kislevské vodky a společně s trpasliky odtáhly těla i zničený vůz stranou, aby uvolnili cestu. Hans zatím pohřbil do mělkých hrobů všechny, kteří byli součástí karavany. Na ctnostnější rozloučení nebyl čas, protože večer se blížil a do nejbližší vesnice to měli ještě pár hodin jízdy.

## Kapitola II. - Zbloudilé děti

V krčmě U Uhnané kobyly bylo plno. Se západem slunce se silně rozpršelo, a tak většina kupců, místních dřevorubců, lovců ale i projíždějících poslů okupovalo jedinou hospodu v malé visce Grissenwald.

U jednoho stolu seděli taktéž Hans Grüber, Samson, Grimin Urviřiť a Grom. Od ostatních návštěvníků Uhnané kobyly si tato nesourodá skupinka vysluhovala kradmé pohledy anebo dokonce šeptané poznámky jejich směrem. Trpaslíkům i norskanovi to bylo nicméně jedno a lovec čarodějnic podobné chování k jeho řemeslu znal víc než dobře. Hans byl unavený bojem s gobliny, celodenní jízdou i zhoršujícím se počasím. Už se viděl v teplé posteli se sklenkou svěřeného vína, když v tom ho od horké bramboračky vyrušil malý ryšavý chlapec, který ho dychtivě tahal za rukáv: "Pane! Haló pane, ta mrtvola ve vašem voze se pohla!"

    "Jaká mrtvola?" Nechápal zprvu Hans Grüber a po chvilce mu to došlo. Gromův elfí přítel se konečně probral. Hans měl v úmyslu ho tak jako tak dostat do citadely v Nulnu, kde by si už celou pravdu ověřil s pomocí rozžhavených kleští. Ale třeba toho nebude zapotřebí. Vyzval Grimina Urviřitě, aby ho doprovodil, nasadil si klobouk se širokou krempou a vyrazil do deště.

Kolem vozu se seběhnul už hezký hlouček místních harantů a déšť ne déšť, všichni se chtěli podívat na oživlou mrtvolu, obzvláště pokud se jednalo o elfa. Když mezi ně vkročil lovec čarodějnic, děti se rozutekli, jako když střelí do vrabců.

    "Ale, ale, ale, přeji Vám dobré jitro vážený pane elfe." Pozdravil Hans svázaného na podlaze kočáru. Elfí šermíř se snažil vykroutit z provazů, které mu svírali ruce. Vypadal vyčerpaně a Hans u něho od samého začátku hledal známky Chaosu.

    "Buďte zdráv pane... ehm... kdo jste a kde sem se tu ocitl?" Zdvořile odpověděl otázkou elf.

    "Nu, tedy na první otázku odpověď znám. Tu druhou my budete muset vysvětlit Vy," řekl Hans s podtónem vyhrůžky.

    "Jmenuji se Hans Grüber a toho času vykonávám v Sigmarově templářském řádu funkci lovce čarodějnic." Hans dokázal svými slovy podprahově zastrašovat stejně jako by mu u boku stál skřipec nebo palečnice. Elfí vězeň rychle pochopil, že je v nevýhodě a jediné co ho může zachránit je spolupráce.
    "Jmenuji se Kailu Spálený - Břitmistr z Ulthuanu a jsem ochoten Vám říci vše, co vím, nicméně..."

    "Nicméně bychom mohli jít z toho deště do tepla nálevny." Dokončil Hans za elfa a rozvázal mu ruce i nohy a pomohl mu z vozu. Kailu byl po celodenním stavu bezvědomí unavený a potlučený, na cestu vozem, kde ležel na zemi spoutaný, nehledě. Když seskočil z vozu, aby se protáhl, malém vykřikl úlekem, když spatřil podezíravý obličej mračícího se trpasličího klerika. Griminův výraz dával jasnou informaci, že neznámého elfa bude mít neustále na očích. Hans se musel pousmát, když spatřil zaražený výraz vznešeného elfa. To už ale držel dveře hospody, aby mohl Kailu s trpaslíkem dovnitř.

Když se posadili ke stolu, Hans objednal víno a nějakou teplou večeři. Kailu hned při příchodu vřele pozdravil sedícího Groma, který mu na pozdrav něco neurčitého procedil mezi vousy a Samson dokonce zapomněl polykat pivo, které mu nyní teklo všude do vousů a na zbroj, když spatřil nově příchozího. Na celkové náladě nepřidal ani Kailův znechucený pohled, když spatřil Samsona, jak mu teče pivo všude kolem.

Hans si sundal klobouk a přisunul si židli blíže k elfovi. Ten během chvilky v teplé místnosti pookřál a s prvním hltem místního vína se mu začala vracet zdravá barva do licí.

    "Tak tedy, Groma a mě už znáte," začal Hans výslech.

    "Je mi ctí Vám představit i Samsona trolobijce a Grimina Urviřitě z klanu Zůčtovatelů," kývnul směrem k trpasličí dvojici, která nejevila o elfa sebemenší zájem,

    "Grom nám řekl, že jste byli společně v karavaně jistého Medvěděva který přepravoval kislevskou vodku na jih."
    "To souhlasí." Přiznal elf a upil vína.

    "A během přepadení bestiemi jste se najednou ocitli v Reiklandu," uváděl na pravou míru lovec čarodějnic.

    "Je to přesně tak, jak říkáte Herr Grüber. Musím Vám ovšem říci, že kouzlo pro přenos prostorem v takovém rozsahu by zvládl jediné někdo znalý magické moci Hoethovi věže." Vysvětlil Kailu tak nejjednodušeji jak jen to dokázal.

    "A to vy nejste?" Zeptal se podezřívavě Hans.

    "Nikoli," nenechal se poznámkou zaskočit Kailu, "jsem pouhý strážce věže, nikoli její student. Byl jsem vyslán do Říše v rámci mé rekonvalescence."
    "Reko coto?!" Zachytil Samson cizí slovo a zbystřil, zda se nejedná o nějakou urážku jeho rasy.

    "Re-kon-va-le-scence, můj milý trpaslíku." Zopakoval Kailu, tónem jako by mluvil s postiženým dítětem.

    "Hele dávej si bacha na tu svojí špicuchou kušnu, nebo ti ji roztrhnu hákem!" Vyjel na elfího šermíře trolobijce. Jeho oči začali jiskřit nedočkavostí.

    "Klid pánové!" Usadil oba Hans.

    "Nepotřebuji tu žádnou roztržku. Jsme na jedné lodi."
    "Ano, to bohužel jsme." Konstatoval suše Kailu a naklonil se blíž, aby nemohlo okolí slyšet co se hodlá říct: "Měl jsem vizi! A podle mě nebylo náhodou, že jsem v ní viděl Groma a oba pány trpaslíky v čele zástupu Řádu proti silám Chaosu, které zaplavily celý svět v poslední bitvě nad, kterou žhnula dvouocasá kometa."

Hans pozorně naslouchal. Vize, byť byly jakékoli, nebylo dobré brát na lehkou váhu. Když pominul nesmysly blábolajících kacířů o konci světa, elfovo vidění se mu vůbec nelíbilo. Tím spíš, když si připomněl slova Grimina, který měl podobnou vizi s dvojocasou kometou. Tento symbol samotný vždy přinesl ve světě veliké změny. Například zvěstoval příchod Sigmara Spasitele.

    "Dobrá tedy," uzavřel Hans, "přiznám se, že jsem vás chtěl dovést do citadely v Nulnu a podrobit přísnějšímu výslechu, ale jelikož jste měl podobnou vizi, jako Grimin a jelikož jste prodělal podobný magický zážitek, jako tady trpaslíci, kteří se nejenom přesunuli v prostoru, ale navíc ještě časem, za podobných okolností. Nezbývá než Vám věřit." Připustil Hans a podal Kailovi, jeho vybavení.

    "Zůstanete však v mém hledáčku tak dlouho, dokud budete v mé blízkosti, a to nejen pro tu podivnou spáleninu na vašich zádech z které cítím Chaos na sto honů." Dodal tak, aby ho slyšel jen elfí šermíř, když si od lovce čarodějnic přebíral svoje věci.

Napětí u stolu trochu opadlo, když se ukázalo, že Kailu prozatím nemá postranní úmysly. K této události si Kailu zavolal hostinského a požádal ho diskrétně o něco lepšího než ‚ty rudé chcanky‘, které dosud doléval. Hostinský se začal durdit a už, už měl na jazyku nějakou nepěknou poznámku o elfech a jejich nevalných pověstech, když mu velmi rychle Kailu zavřel ústa zlatou mincí. Za chvilku byl hostinský upocený zpátky s jakousi lahví červeného vína, která nesla známky prachu a zašlosti. Na její etiketě se dalo rozluštit: ‚Dunkelberský tramín 1120 CL‘. Kailu víno ochutnal a pokynul hostinskému, že může dolít. Hans si také nabídl a musel uznat, že je to skutečně dobrý ročník. Hostinský nejspíš ani nevěděl, co za skvost donesl.

Když dopili lahev, pustili se s chutí do vepřového se zelím na kedlubnách, když si Hans uvědomil, že se na něho dívá pár místních. Lovec čarodějnic byl už nějakou chvíli v řemesle a věděl, že tohle není ustrašený pohled kacíře nýbrž prosebný pohled chudáka, který neví, kterak začít rozhovor. Hans tedy pokynul jednomu z nich, aby přišel blíž.

    "Co trápí tvojí zbloudilou duši?" zeptal se kněžsky Hans postaršího dřevorubce, který si samou nervozitou mačkal svůj klobouk.

    "Ráčejí vodpustit jemnostpane lovče čarodějnic, ale stala se nám tu ve vsi taková lapálie. No jak bych to. Prostě naše děcka se už třetí noc budějí za noci a jako mátohy lozí ku lesu. Dočista, jako by byli náměsíčný. No a když se mámy doženou a probudí, tak sou úplně paf a nevědí kde sou, ani že něco ušli."

Hans pozorně naslouchal stejně jako Urviřiť s Kailuem.

    "Že by měl Morrslieb takovou moc?" mumlal si pro sebe Hans.

    "Nebo to může být Fejna la Brouge?"

    "Řikáš, že vaše děcka se za nocí samovolně toulaj do lesů?" ubezpečoval se Grimin Urviřiť.

    "Tak Herr trpaslík." přiznal smutně dřevorubec.

    "Při Grungnim, cítím z toho moc Chaosu a jeho přisluhovačů!" zahřímal trpasličí klerik.

    "Na mou čest, že tuté záhadě přijdeme na kloub!"

Hans Gruber přikývl: "Dobrá tedy! Musím prověřit, zda se nejedná o podlou la Brouge. Co navrhuješ Grimine?"

    "Prostě počkáme a půjdeme za jedním z těch děcek do lesa. Zavede nás, kam potřebujme." vysvětlil jednoduše Samson a přihnul si z korbelu.

Grimin i Kailu se na trolobijce podívali pohledem, který neschvaloval použít nevinné dítě jako volavku.

    "Mě osobně se osvědčilo počkat," pronesl do ticha Kailu, "většinou se daný problém vyřeší sám."

    "Jó to ste celý vy! Sedět na prdeli a čekat až se svět propadne do temnoty!" odpověděl mu nasupeně Samson. Elfovi tato přízemní poznámka nestála ani za zvednutí hlavy, nicméně Hans musel uznat, že jinou možnost, než s volavkou nemají.
    "Tedy dobrá," sdělil místnímu lesníkovi svoje rozhodnutí Hans.

    "Dnes v noci nám půjčíš své dítě dobrý muži a ono nás zavede k příčině toho všeho." Dřevorubec zbledl jako stěna a začal blekotat: "Jemnostpane to ne. Mýho Toníka mi neberte. To ani náhodou! Vemte kohokoli jinýho. No ták. Jemnostpáni. Kohokoli jinýho." prosil se slzami v očích dřevorubec.

    "Obávám se, že podobně bude reagovat každý rodič." poznamenal Kailu.
    "Každej ne, mladej pane," chytil se dřevorubec stébla, "na jižním konci vsi je barák starýho Trunkenbolda. Ten se s váma vo svoje ratolestě prát nebude, za to dám ruku pod pilu, jemnostpane." dušoval se starostlivý tatík. Hans kývl a dopil pohár kvalitního vína. Stejně tak Kailu, který si připásal znovunabytý rapír, a i oba trpaslíci vdechli poslední korbele piva. Jen Grom si vzal rozpitou lahev kislevské vodky sebou do jedné ruky a do druhé zbytek vepřového žebra, z kterého kapal omastek na podlahu. Pak se celá kumpanie zvedla a odešla do deštivé noci.

\*\*\*

Dům Trunkenboldových stál přesně tam, kde ho dřevorubec popsal. Byl zchátralý stejně jako jeho okolí. Kailu se chopil iniciativy a šel vyjednávat. Zabouchal na dveře a po chvíli mu s klením otevřela kyprá žena v umazané zástěře, která čpěla potem a připálenou večeří.

    "Co votravujete?!" vyštěkla na cizince dřív, než se stačili na cokoli zeptat.

    "Vážená jemnostpaní, jsme tu ve věci nanejvýš důležité, která tíží drobotinu tohoto kraje již po tři luny," začal Kailu svým elfím zpěvným hlasem, ale zarazil se, když si uvědomil, že mu žena vůbec nerozumí a civí na něho pohledem tupé ovce.

    "Prostě dej sem dítě!" vybafnul na ženštinu Samson, který nemohl dál poslouchat elfí blábolení.

Tomu paní domu rozuměla a zařvala někam do domu: "Hónzó! Poď si knim! Chtěj nějaký naše!" S tím už se o návštěvu nezajímala a šla zpátky do kuchyně.

Do minuty se kolem návštěvníků začalo srocovat na půl tuctu dětí různého věku i pohlaví. Nejstarší holčičce mohlo být kolem osmi let a nejmenší batole ještě pořádně neuneslo svoji váhu. Děti byly velice zvídavé a hned si začali bez jakýchkoli skrupulí prohlížet výstroj návštěvy. Samson se rozchechtal pokaždé, když se některé dítko zranilo o některý z ostnů jeho zbroje.

    "No jo! Co jé zase?!" vyvalil se odněkud obtloustlý kořala s lahví v ruce. Jeho kalný pohled spočinul a elfovi, který stál v čele skupiny: "Co chcete? Holku nebo kluka?"

    "Ehmmm no tedy, asi na tom nezáleží. Potřebujeme jen aby dobře spalo a jednu noc byla s námi," trochu nervózně zareagoval Kailu.
    "Pelešit se uměj všechny veleváženej!" odpověděl hrubě kořala a přihnul si z lahve.
    "Tak tedy tuto!" ukázal elfí šermíř na holčičku s havraními vlasy a pomněnkovýma očima.
    "Tu ne! Eliška je moje. Tu mi nechte!" odsekl opilec.
    "Nic se jí nestane pane Trunkenbolde," přislíbil elf, zatímco Samson vytrhl Gromovi z ruky nedopitou lahev vodky a podal ji panu domácímu společně s jedním měďákem: "Tady máš a drž kušnu, než ti ji rozemelu na prach!" uzavřel jednoduše trolobijce, chytnul dívenku za ruku a vyvedl jí ven.
    "Hele! Co si to! To je moje dítě! Mariééé pocem! Udělej s tím …. ale srát to! Hlavně že je, co do huby!" slyšeli ještě, když zavírali dveře s nimi i smrad, který se linul z rozpadající ho se domu.
    "Jak se jmenuješ dítě?" zeptal se vážně Grimin Urviřiť.
    "Elizabeth," pípla holčička strachy. Hans jí přehodil přes ramena svůj kabát, aby nezmokla a pokynul jí zpátky do krčmy U Uhnané kobyly.
    "Neboj se maličká," začal jí vysvětlovat Grimin, když se dostali na pokoj, "jsme tu, abychom se dostali na kloub té záhadě s bloudícími dětmi. A jestli za tím stojí nějaký zplozenec Chaosu, buď si jistá, že neujde spravedlnosti mého kladiva!" Popravdě zapálený fanatismus v klerikově očích malou Elizabeth trochu děsil, ale dali jí najíst a napít a obstarali jí nové teplé oblečení. To zatím s žádným jiným 'klientem' nezažila. Teplé jídlo a příjemné teplo pokoje jí pomalu ukolébalo ke spánku a než zavřela dočista oči, pomodlila se k Sigmarovi, aby na ní alespoň ten mohutný norskan byl hodný a šel na řadu, jako první.

Kumpanie si rozdělila hlídky, aby u spící Elizabeth celou noc někdo byl a vzbudil ostatní, pakliže se bude dít něco zvláštního. K jejich údivu se celou noc nic zvláštního nedělo. Pro Elizabeth to byl však ještě větší údiv než pro celou kumpanii, protože se probudila odpočatá, jako dlouho ne, a navíc se necítila nikterak zneužitá.

    "Ten vochmelák nám prodal rozbitý dítě," rozčiloval se Samson, "ten měďák mi vrátí i kdybych ho z něj měl vymlátit!"
    "Klid Herr Trolobijce," uklidňoval Hans Samsona, který už se zvedal ze židle, a přitom pozorně pozoroval malou Elizabeth, jak si přidává další porci vajíček ke snídani, "určitě proto bude jiné vysvětlení. A mám dojem, že bude více přízemní."
    "Pokud hledáte nějaké děti, které utíkají v noci do lesů, jeďte do nedalekého Dunkelbergu. Tamní sirotčince jsou plné dětí. Myslím si, že tam budou mít stejný problém, jako tady v Griessenwaldu jen ve větším měřítku," poradila celé skupině Elizabeth jakoby náhodou mezi sousty, kdy si cpala do úst vajíčka.

    "Dunkelberg říkáš," promnul si bradu zarostlou strništěm lovec čarodějnic, "den cesty, když vyrazíme ihned."
    "Tak na co ještě čekáme?" sebral ze země své kladivo Grimin a vyrazil z krčmy na čerstvý vzduch.

Ráno bylo studené a mlhavé. Nicméně pomalu se deroucí slunce z poza mraků dávalo příslib teplého babího léta.

\*\*\*

Když Hans připravil všechno potřebné k cestě, šel se rozloučit s malou Elizabeth: "Tak Elizabeth, děkujeme ti za tvé služby. Sigmar tě ochraňuj."
    "Chci jet s vámi!" vyhrkla malá holčička, ani nevěděla jak.

    "Tady mě nic jiného nečeká. Chci pryč od toho všeho, když má takovou příležitost!"

Hans se na ní zarmouceně podíval: "A co by tomu řekli tví rodiče? Nemůžeme tě jen tak unést."
    "Otec si na mě ani nevzpomene a matka nezjistí, že jí jeden spratek chybí. Prosím." zkoušela udělat smutné oči Elizabeth.
    "Já ji vezmu pod svoji ochranu." přistoupil k nim Kailu.
    "Jak myslíte Břitmistře. Od teď je to vaše zodpovědnost." odpověděl mu Hans a kývnul elfovi na znamení díků, které jemu samotnému úřad zakazoval.

Elizabeth byla štěstím bez sebe a zbytek cesty poslouchala líbezný hlas Kaila, který ji vyprávěl o zemi elfů i o krásách celé říše.

\*\*\*

K večeru přijeli k hradbám Dulkenbergu. Vstupní brána byla otevřená a ven z města proudili davy lidí a povozů, které zase ráno přijedou plné na místní vyhlášené trhy. Strážný je nikterak nekontrolovali, přesto, že pohřební vůz v barvách Bretonie s podivnou posádkou uvnitř, se hned tak nevidí. Nicméně přísný pohled lovce čarodějnic sedícího na kozlíku jeim velmi rychle připomněl hledět si jiných záležitostí. Hans zamířil přímo k chrámu Shallyných sester, kde byli přivítáni s otevřenou náručí, jako jakýkoli jiný pocestný.

Kailu se naposledy rozloučil s Elizabeth, která byla štěstím bez sebe, že prožila tak velké dobrodružství, a navíc jí elfí šermíř věnoval krásně zdobenou píšťalku z ulthuanského dřeva. Elizabeth si následně odvedla jedna ze sester a když se vrátila, potvrdila všechny obavy, které Hans Gruber měl.

    "Již čtvrtou noc se budí téměř všechny děti a jako v transu jdou do temných lesu na severu. Museli jsme je zamykal nebo přivazovat k postelím. I tak se ale stane že některé dítě ze sirotčince nebo i z města se v noci zvedne a jde k lesu. Jsou to jak děti prostých lidí, tak děti šlechty. Ne všechny, musím poznamenat. Na druhou stranu jsme mezi nimi zaznamenali i dospívající dívky a chlapce. Je to velmi zvláštní. Náš vévoda Petr Biron nechal najmout dokonce čaroděje z Nulnu, aby potvrdil, zda se jedná o nějakou magii. Včerejší noc se vydal společně s menší skupinou vojáků a stopařů do lesa a od té doby o nich nemáme žádné zprávy."

Hanz přemýšlel. Zdálo se, že tento problém přerostl přes jeho pravomoc a měl by o tom spravit rád. Nicméně věděl, že se nesmí zdržovat. Domluvil se tedy se sestrou, aby dala poslat pro nejlepšího stopaře ve městě. Pokud se první skupina za celý den neukázala, nesměli ztratit ani minutu.

Po chvíli se ve velké síni chrámu zjevil zarostlý stopař s neupraveným plnovousem zahalený v medvědích kůžích.

    "Prej chcete v noci do temnýho lesa. A navíc stopovat po včerejším dešti? Pche! Musíte být úplný blázni!" místo představení zvolal stopař.

Kailu k němu přistoupil: "Řekni nám jen svoji cenu, člověče."

    "No do temnýho v noci... pět zlatek," nadhodil stopař, když uslyšel cinkat zlaťáky.

    Elf mu podal pět zlatých a když si je stopař přebíral ještě rychle dodal: "A pět, když najdeme, co hledáte."

Do pár minut byli všichni sbaleni a vydali se do houstnoucí tmy.

\*\*\*

Stopař je vedl stezkami, které používala zvěř a někdy ani ta ne. Všichni ve skupině chtě nechtě museli uznat, že si svých pět zlatek hodlal odpracovat. Nebýt jeho schopností, nedostali by se ani do třetiny cesty.

Asi po hodině prodírání se hustým křovím se stopař zastavil a dal pokyn k uhašení pochodní. Celá skupina se připlížila temným hvozdem až na dohled vyvýšeného místa v lese, kde plápolal oheň a byl vidět nějaký pohyb. Hans s Kailem pozorně sledovali dění na kopci. Na první pohled to vypadalo, jako prastaré místo, kde kdysi musel stát nějaký chrám nebo obelisky. Zbytky kamenů byly rozesety všude kolem. Mezi zabodnutými pochodněmi do země chodili lední goblini, velice podobní těm, s kterými už měli, co dočinění. Hans dokonce spatřil nějakého šamana, který se právě bavil s velkým gorem. Gobliní šaman seděl na hřbetu obrovského lesního pavouka a zuřivě gestikuloval, a přitom ukazoval do středu pahorku, kde muselo být něco důležitého.

    "Je to to, co jste hledali?" ozval se vedle elfova ucha tichý hlas stopaře. Kailu jen mlčky přikývl načež stopař natáhl ruku dlaní vzhůru a vyžádal si tak zbytek odměny. Kailu mu mince vložil do dlaně s pohledem, který byl plný pohrdání. Lovec se vzápětí vypařil do nočního hvozdu, jako by to byl stín.

Kailu navrhl, že se půjde podívat blíž a začal se plížit k úpatí kopce. Hans si začal připravovat obě pistole a Grimin se začal modlit ke svému trpasličímu bohu. Samson byl nicméně velice netrpělivý a už od chvíle, kdy Hans s elfem pozorovali celou situaci, začal se Samson víc a víc opírat o úzký strom, za kterým byl schovaný. Když už čekání nemohl vydržet, zabral ze všech sil a strom vyvrátil i s kořeny. S hlasitým žuchnutím dopadla špice vyvráceného smrku přímo na vrchol kopce. Všichni krom Samsona úlekem nadskočili a goblini na vrcholu vyvýšeniny zrovna tak.

    "KlááádÁáás!" tozezněl se nočním lesem trpasličí bojový řev, až se začali plašit hnízdící ptáci v korunách okolních stromů. Samson naskočil na kmen stromu a dusal vzhůru.

Když se dostal k vrcholu vyvýšeniny spatřil v ruinách přivázaného koně, který na první pohled na sobě nesl známky týrání. Kolem oře poskakovali goblini, jako by se jednalo o nějaký rituál a zezadu k němu přistupoval obrovský gor, který se chystal nebohé zvíře zneužít.

První zareagovali goblini, kteří hlídali na okraji pahorku. Sňali ze zad luky a začali střílet na běžícího trpaslíka. Ten na vrcholu seskočil z kmene stromu a jako by mimochodem rozdrtil jednomu goblinovi lebku svým loktem zakutým v oceli. Když to spatřil velký taurus, zařval jako býk a vrhl se na trolobijce se svěšenou hlavou. Samson se zapřel nohama o kmen stromu a připravil se na silný náraz. Gor ho nabral svými rohy, ale povalit obrněného trpaslíka se mu nepovedlo. Právě naopak. Samson pevně sevřel oba rohy a tlačil bestii zpět k ruinám.

Mezitím po kmeni vyběhl i Hans, který už na stromě vypálil kule z obou pistolí a nyní s oháněl svým mečem a bránil se dvěma dorážejícím goblinům. Grom z Beranu se pokusil napodobit oba bojovníky před sebou, ale měl co dělat, aby své velké tělo udržel na kmeni. Když se konečně dostal až na pahorek a byl připraven rozmáchnout se svojí velkou sekerou, jako by odnikud na něm přistála lepkavá hmota, která ho celého obalila a přilepila na místo. Obří pavouk se trefil svojí pavučinou na první pokus a gobliní šaman, který mu seděl na hřbetě se zběsile šklebil na celý les.

K bezmocnému norskanovi se blížil šklebící se goblin, máchajíc před sebou křivou šavlí. Místo toho, aby sekl se však z ničeho nic zastavil a jeho hlavou prolétlo zlatavé kladivo nesoucí trpasličí runy a insignie. Přízračná zbraň prolétla gobliní hlavou, jako by to nebylo nic a dva údery srdce potom se celá gobliní hlava rozskočila na tisíce kousků.

Grimin stál dole pod kopcem a vedl svoji vyčarovanou zbraň, jako vodí loutkář své loutky. Přitom stále mumlal modlitby v jazyku khazalid. Když gobliní šaman spatřil cizí magii, začal vzývat vlastní vichry magie, aby spředl kouzlo pro zničení nepřítele. Než však stihl kouzlo seslat, zboku mu do hrudi a zad začaly narážet magické šipky, vyvolané elfím jazykem Kaila. Gobliní šaman začal kašlat krev až se nakonec sesunul z pavoučího hřbetu a padl bezvládně na zem. Obrovský pavoukovec se upřel na elfího čaroděje a spěchal pomstít svého pána.

To už se ale Grom dostal z pavučinového sevření. Plný hněvu a krvežíznivosti zařval a rozerval lepkavá pavoučí vlákna. Když se pak ohnal po vedle stojícím gorovy, který se přetahoval se Samsonem, norskanovo tetování začalo jemně světélkovat, a jeho tělo obklopila přízračná zbroj, která měla podobu berana. Grom sekl po netvorově hlavě a usekl mu pravý roh. Gor zařval bolestí a víc se mu nepodařilo, protože si ho Samson přitáhl blíž a jeho useknutým rokem mu proklál hrdlo, až mu špička vyrazila vzadu z býčí šíje. Obrovský protivník naposledy vypustil smrdutý dech ze svého čumáku a pak se skácel k Samsonovým nohám.

Dál už to šlo ráz na ráz, protože malí goblini bez početní převahy a bez vůdce nevěděli, jak se přeskupit. Hans trestal každou jejich chybu v taktice smrtí. Grom se přesekával malé zelenokžce v půli až už nezbylo žádného nepřítele. Poslední, kdo zasadil smrtící úder byl Kailu, který přišpendli obřího pavouka ranou mezi početné oči přímo k zemi.

Mezi tím vším masakrem se začal z posledních sil zmítat uvězněný jednorožec...

## Kapitola III. - Záchrana Silarana

     "Krční páteř rupne, když se na ní dupne!“ zařehtal se Samson a začal si z bot otírat kousky zelených vnitřností, které nasbíral během boje. Grom zatím šacoval všechny zemřelé a když se na vyvýšeninu vydrápal i Kailu s Griminem, začali oba osvobozovat uvězněného jednorožce. Hans jen seděl na jednom z povalených kamenů a nestačil se divit, co všechno za těch pár hodin zažil.

    Poté co Grimin uvolnil zbídačenému zvířeti končetiny, to se samou nedočkavostí sesulo na zem, aby si odpočinulo. Kailu přistoupil blíž k oři. V jeho zemi se jednalo o posvátné bytosti, které mohli za určitých podmínek dovolit elfím jezdcům, aby je vedli do bitev. Nikdy však Kaila ani ve snu nenapadlo, že spatří toto posvátné zvíře v takové situaci.

     "Děkuji vám za záchranu,“ promluvil telepaticky jednorožec k elfovi. "Jmenuji se Silaran a byl jsem vlákán do pasti zlovolným gobliním šamanem Gnexem Pavoukovcem z Pavoučího spáru. Drží mě tu bezmála týden. Byl jsem zesláblý a vyčerpaný. Nezbylo mi než požádat o pomoc nevinné bytosti v okolí. Věřil jsem, že pokud sem dostanu co nejvíce lidský dětí, dřív nebo později se najde někdo, kdo tuto záhadu bude chtít rozluštit a pak mě vysvobodí.“

     "Ano, je to tak,“ odpověděl mu Kailu také v myšlenkách. "V nedalekém městě měli problém s dětmi, které chodí za noci do lesů a nikdo neměl tu odvahu za nimi vyrazit. Jsem rád, že jsem ti mohl být nápomocen. Mé jméno je Kailu Spálený syn Faerunu a jsem oslněn, že v těchto temných lesích nacházím takto vzácnou a čistou bytost.“

     "Ty hele Elfe,“ zabručel Samson směrem ke Kailovi, který soustředěně civěl na zraněného jednorožce, "támhle sem našel stopy těch malejch groby. Bylo by dobrý to prověřit, jestli tam není někde ještě ta první záchranná skupina.“

    Elfí šermíř se v duchu rozloučil se Silaranem a šel se podívat na stopy, vedoucí hlouběji do lesa. "Přátelé, nebojte se. Půjdu napřed a prozkoumám terén,“ oznámil Kailu a vyrazil do temného hvozdu.

No to sem zvědav.“ Utrousil pro sebe Samson a vyrazil pomalu s ostatními za ním.

\*\*\*

    "Hrug mít hlad! Proč čekat na Gnex? Kde on být?“ zavrčel mohutný zloskřet s přihodil poleno do ohně.

    "Sklapni zloune! Máme tady držet hlídku a pak vystřídat kluky, co sou u tý kobyly. Co na tom nechápeš?“ opomenul zloskřeta gobliní lučištník, který otáčel klackem nad ohněm, kde byly napíchané veverky.

    "Ty neříkat Hrug, co má Hrug dělat!“ urval se na malého goblina zloskřet a sáhl po velké sukovici probité hřeby.

    "Hele ty chlupatá vobludo, dokud je velkej Gnex tam, já sem tady kápo! Kapiš a nenechám…,“ začal prskat goblin a už vstával, aby tasil svojí křivou šavli, když v tom něco zaslechl v lese. Zarazil se, zavětřil a pak kývl na ostatní gobliny: "Do křačí!“ zavelel a zbytek malých zelených mužíků se poschovávalo mezi stromy do hustého porostu.

    "Vy dva zloskřeti tu budete sedět a dělat, že jste na hlídce. Jasan?!“ šeptem přikázal velící goblin a schoval se s nataženým lukem. Když se ukrýval, do nosu ho udeřil silný zápach parfému: "Elf!!!“

    Kailu nebyl vůbec spokojen s údržbou okolního lesa. Bez zkušeného průvodce a v noci se zachytával za různá trní a kolce, zakopával o kořeny, jako by mu je tam les schválně nastrkával pod nohy. Vzpomněl si na kouzelné parky v Ulthuanu, které si sami upravovaly pěšinky a zastřihávaly keře.

    Když se probral ze snění, spatřil před sebou mezi stromy malou mýtinu s hořícím ohněm. U ohně stála nějaká dvě monstra, která připomínala přerostlé a chlupaté gobliny. Na sobě měla kousky zbroje stažené z různých vojenských jednotek Říše a vedle sebe položené sukovice provrtané hřeby. Kailu raději nechtěl vědět, co se stalo nebohým vojákům, kterým zbroj patřila.

    Něco však elfovi připadalo na celé scenérii podezřelé. Když spatřil ošklivý gobliní obličej šklebící se na něho z blízkého křoví, bylo už pozdě. Než se Kailu stačil nadechnout k výkřiku, ze tmy se na něho sneslo krupobití šípů. Ještě stačil vykouzlit magický štít, který spálil na prach pár gobliních projektilů, ale všechno pohltit nedokázal. Během chvilky Kailu padl k zemi s hrudí jako jehelníček.

    Když to Samson spatřil, bral to jak smluvený signál na odvedení pozornosti. Popravdě mu to nepřipadalo nikterak efektivní, ale kdo by se taky vyznal v elfí strategii?

    Trpasličí trolobijce se prodíral hustým porostem, jak jen to šlo, ale pro jeho krátké nohy to byl velice obtížný terén. Naproti tomu Grom z Beranu využil své výšky a hnal se na nepřítele s bojovým pokřikem a šílenstvím v očích.

    Zloskřeti vyburcovaní rychlou smrtí první obětí se hnali s řevem kupředu. Vůně čerstvé krve jim zaplnil nozdry a v tu chvíli se rozzuřili jako vzteklí medvědi.

    Grom se vyhnul prvnímu útoku okovanou sukovicí a ihned v širokém oblouku sekl po zloskřetovi, který velkému ostří nastavil štít. Běžnému smrtelníkovi by Gromova rána zlámala ruku. Tohle ale bylo monstrum silnější a houževnatější než lecjaký kislevan. Odvetnou ránu kyjem zachytil barbar o svoji sekeru a následně rozrazil zloskřetovi čumák svým čelem. Měkká chrupavka křupla a netvorovi zalila obličej krev. To norskanovi stačilo, aby udělal úkrok stranou, skopl nepříteli štít a následně mu prosekl svojí těžkou sekerou klíční kost až k hrudnímu koši.

    Samson se přiřítil do cesty druhému zloskřetovi a zasypal ho údery ve své zbroji. Obrovská obluda však dokázala spoustu ran vykryt štítem nebo palcátem, a to trpaslíkovi dodalo síly. "Konečně výzva!“ pomyslel si Samson a chvilku na to musel uskakovat těžkému kyji, který by mu promáčkl zbroj, jako by to byl pergamen. Nakonec však zloskřet udělal chybu, Samson mu chytil štít a když s ním silou trhl, zloskřet spadl přímo na Samsonovo okované koleno.  Následně mostrum umlátil pěstmi, jako by to byl gorilí samec.

    Mezi tím se Grimin pod ochranou svého velkého štítu dostal až k padlému Kailovi. Gobliní šípy se neškodně odrážely od trpaslíkovi pavézy a když se některý z goblinů dostal na dosah své šavle, byl buďto sražen trpasličím kladivem nebo sestřelen Hansovou pistolí. Grimin se nakonec v krytu štítu sehnul ke zrněnému elfovi a pomocí síly Grumniho mu zacelil ty nejhorší rány. Elf po chvíli otevřel oči a vděčně pohlédl trpaslíkovi do očí. Místo trpasličího "Není zač!“ se dostalo elfovi jen káravého pohledu.

    Poslední z goblinů se snažili zbaběle schovat do okolního lesa, avšak dlouhá Gromova sekera, a ještě delší Hansův dostřel si poradili s většinou prchajících a strachy řvoucích obludek.

    Zatímco se Hans a Grimin činili, aby Kajlu nevykrvácel, Samson s Gromem prohledali gobliní stanoviště. Byly tu rozházené smrduté deky kolem ohniště, par měchů s vodou ale pak Samson objevil ze stromu visící kokony zabalené z pavoučí sítě. Kousek od místa, kde goblini nocovali byly stromy plné pavučin a lepkavých sítí.

    "Helemese!“ zaburácel Samson a začal servávat z jednoho kamene ženskou postavu zabalenou v pavučině. "Asi předchozí skupina.“

    Grimin se šel podívat na tělo, které Samson vytáhl z lepkavé hmoty. Trolobijce šel k ostatním kokonům a jeden podruhem společně s Gromem sundávali ze stromů.

    "Je naživu,“ prohlásil Grimin, když zkontroloval nebohou dívku. "Má velice slabý pulz. Ale žije. Zdá se, že ji něco braní v dýchání,“ provedl trpasličí klerik diagnózu.

    "To musí být ta astromancerka, která sem šla s ozbrojeným doprovodem. Najal je vévoda z Dunkelbergu,“ poznamenal Kailu.

    "Ať je to, kdo chce, jestli jí nevyčistíme krk, za chvíli to bude mrtvá astromancerka!“ oznámil nekompromisně klerik a začal jí prohmatávat krk.

    "Podle mě by to mohla být otrava z toho pavouka,“ zamyslel se nahlas Grom. "Prohledám ty zelenáče okolo. Kde je jed, bude i protijed!“

    "Myslím si, že to bude přízemnější než otrava jedem,“ zabrblal si pod vousy Grimin a začal se potichu modlit ke svému bohu, a přitom držel svoji dlaň na astromanceřím krku. Když se jeho litanie začala stupňovat, trpaslíkovi začaly zlatě zářit oči a z jeho dlaně počala prýštit zlatavá záře vyzařující teplo. Chvilku na to se v hrdle postižené začalo něco hýbat a astromancerka se převalila na bok a začala dávit malé chuchvalce pavoučích zárodků. Některé se hned rozbily a začali se z nich rojit maličcí pavoučci, kteří byli velmi rychle ušlapáni přihlížejícím Samsonem.

    Mágyně se pomalu posadila a opřela se o strom. Ještě stále měla záchvaty kašle vykuckávala bílé chuchvalce pavoučí hmoty. Grom ji nabídl měch smradlavé tekutiny, který nalezl u jednoho z goblinů. Kailu mu ruku taktně odstrčil a nabídl půlelfce vodu z vlastních zásob. Ta vděčně přijala a začala vodu střídavě hltat a dávit.

    "Dovolte abych se představil,“ začal Kailu. "Mé jméno je Kailu Faerun a pocházím z Ulthuanu – místa nesmrtelných. Tedy zajisté jste o mé domovině již musela někdy slyšet. Zde po mém boku jsou trpaslíci Grimin a Samson a tento velký norskan se jmenuje Grom. A ano, tady ještě máme našeho přítele Hanse Grübera z řádu Sigmarova chrámu. Slyšeli jsme o problémech s místními dětmi v okolí a o jejich somnambulismu. Tedy přiložili jsme ruku k dílu a objevili v místních lesích zajatého jednorožce, kterého zde trýznil místní gobliní národ Pavoučí pracka, nebo tak nějak. Nu a shodou okolností jsme zde objevili a zachránili, nejen mým přičiněním, Vás! Tedy jak že se to jmenujete?“ Kailu vychrlil příval informací na nebohou ženu, která na něho zírala jako na zjevení a jediné co dokázala vychrchlat bylo "Díky“ a "Lunnie“.

    "Zlatě, když si měla ten sajrat v krku viď? A teď bys ho chtěla mít i v uších, žejo? Mi povídej,“ zašklebil se Samson na půlelfku, která statečně vzdorovala přílivu Kailových slov.

    Nakonec se Kailu snažil půlelfku galantně vzít do náručí a s vidinou kavalíra ji chtěl vynést z temného lesa. Nicméně Lunnie se zdráhala, když se jí Kailu dotknul. Očividně nechápala, co má elfí šermíř v úmyslu.

    "Fräulein,“ snažil se zachránit situaci Hans, "dovedeme Vás zpět do Dunkelbergu, kde se o Vás postarají Shalliny sestry.“ S tím pomohl astromancerce na nohy a vydali se zpět na místo, kde odpočíval Silaran.

    Jednorožec už stál na svých roztřesených nohách a když přišla celá skupina až k němu, ještě jednou poděkoval Kailovi za záchranu a každému z družiny věnoval jednu svoji jednorožčí žíni, která měla mít podle legend kouzelnou moc. Lunnie jen stála opřená o Hance a udiveně zírala na bájné zvíře před sebou. Nakonec se všichni rozloučili a Silaran odešel s hlavou skloněnou do hlubokých míst Reikwaldských lesů.

\*\*\*

    Když se skupina zachránců dostat zpátky do Dunkelbergu začalo svítat. Shallyniny sestry se postarali o Lunnii stejně, jako ovázali rány ostatním a matka představená Allela všem osobně poděkovala a pronesla za ně modlitbu k Shallyi. Ovšem víc, než skromné pohostinství a deku na zemi nabídnout nemohla. V chrámu Bílé holubice milosrdenství měli všichni potřební stejné podmínky. Skupina dobrodruhů tedy s díky odmítla a vydali se přenocovat do nedalekého hostince U Svaté kaple, kde jim tamní krčmář posloužil k jejich spokojenosti.

    Po poledni se všichni odpočatí sešli ve výčepu, kde už bylo poměrně plno. Místnost byla plná trhovců, mnichů a kněžích, kteří přišli se záměrem navštívit Shallynin chrám nebo požehnat trhovcům, aby vše prodali s velkou marží.

    "Měli bychom se vydat za Lunnií. Myslím si, že nám dluží pár odpovědí,“ dopil Kailu svoji číši vína a zvedl se ze židle. Ostatní ho následovali jeho příkladu a za pár minut už klepali na dveře prosté komůrky v útrobách Chrámu bílé hlubice.

    "Vstupte!“ Ozvalo se zevnitř a Kailu s ostatními vešel dovnitř, kde je přivítala odpočatá půlelfka v prostém hábitu chrámových sester.

    "Vítejte moji zachránci. Ještě jednou vám chci poděkovat za moji záchranu. Nebýt vás, dozajista bych se stala obětí těch hrůzných pavouků,“ poděkovala Lunnie.

    "Potěšení je na naší straně,“ uklonil se Kailu.

    "Ale abych se řádně představila,“ pokračovala Lunnie, "jsem Lunnie Hvězdná, astromancerka Koleje Nebes, Modrého řádu Magické univerzity v Altdorfu. Vlivem osudu jsem se nacházela v nedalekém Nulnu, když pro mě zdejší vévoda poslal. Zde jsem přijala úkol zjistit, proč místní děti trpí nočními pochody, ale jak jste sami viděli, nepřátelští goblini nás zajali. Jen díky vám mají nyní ty nevinné bytosti klidný spánek. Ještě jednou veliké díky.“

    "Astromancerka říkáte?“ protáhl Kailu s neskrývaným povýšením. "Ano jsem si vědom této pseudomagie. V naší Ulthuanské Bílé věži se toto šarlatánství okrajově vyučuje v prvním semestru coby volitelný a nikým nezvolený předmět,“ po chvíli si všiml okolních pohledů a uvědomil si, že nejspíš svoji myšlenku řekl nahlas.

    "Ty si teda umíš udělat kamaráčofty Elfe, všechna čest,“ zareagoval na jeho monolog Samson.

    "Lunnie, povězte,“ skočil jim do řeči Grimin, který chtěl odvést řeč stranou, "coby věštkyně a lidská kouzelnice, neměla jste vize o dvojocasé kometě?“ bez obalu na ní vyrukoval trpasličí kelrik.

    Lunnie údivem vytřeštila údivem oči: "Jak o ní víte?“ následně jí došlo, že nebude jediná, která byla obdarována darem Vidění. "Ano spatřila jsem jí,“ začala půlelfka vyprávět, "během svátku Geheimnisnacht jsem měla vizi o padající kometě, která letí nad armády Chaosu a Řádu. Poslední a rozhodující bitva nastane. Už nyní jsou temné síly na vzestupu!“

    "Kdo všechno o tom může vědět?“ zeptal se Hans věcně, tušíc hrozbu celoříšské paniky.

    Lunnie se podívala na všechny ostatní: “Zdá se, že vizi jsme měli jen někteří z nás, jak tu sedíme. Ale astronomové a hvězdozpytci Říše již blížící se kometu spatřili. Pro každého tato událost nabyde jiného významu a těžko odhadnout, jak na tento jev zareagují mocnáři.“ Lunnie se na chvíli zamyslela: "Ale pakliže jsem měla podobnou vizi, jako vy, nebrala bych její význam na lehkou váhu.“

    Hans pokýval zarmouceně hlavou: "Souhlasím s Lunnií. Rozhodně bych pátral po významu vašich snů více do hloubky. Nicméně radím vám všem, neprozrazujte své vize všem na potkání. Lidé v Říši jsou různí, a ne každý bude mít pro vaše sny pochopení.“

    "To mi nemusíte připomínat Herr Grüber, nejednou jsem stanula před vaším tribunálem nařknuta z temných sil,“ odpověděla kysele Lunnie a napila se heřmánkového čaje připraveného na nočním stolečku.

    "Nuže dobrá tedy,“ rozhodl Grimin, "pokud jsi astromancerka, možná by bylo vhodné podívat se na tvoji vizi více do detailu. Něco, co by nám pomohl v boji proti Chaosu. Nějaké vodítko.“

    Lunnie se zamyslela: "Ano, máte pravdu Herr trpaslík a myslím si, že to mohu učinit. Konec konců, dlužím vám za záchranu svého života. Nicméně se jedná o náročný rituál, který mi zabere nějaký čas a hvězdy musí být ve správné konstelaci.“

    Nikomu neuniklo Kailovo odfrknutí.

    "Výborně. Pusťte se do toho!“ souhlasil Grimin.

    "Dobrá. Sepíšu vám seznam, co všechno k rituálu budu potřebovat a kde to najdete.“ Souhlasila Lunnie.

    "Ještě momentík!“ Zvolal Kailu, když už se všichni chystali k odchodu, "ještě bych požádal zde přítomnou pseudokouzelnici Lunnien, zda by mi nemohla zařídit audienci u vévody. Přeci jen jsme pomohli městu a měla by být za tento chrabrý čin nějaká odměna.“ Samolibě se usmíval elfí šermíř.

    "Ale beze všeho,“ odpověděla astromancerka, "když myslíte, že Vám to pomůže.“

    Lunnie rychle sepsala, co bylo nezbytné pro vytvoření magického rituálu. Hanse ubezpečili, že se nejedná o žádnou nelegální černou magii a pak se rozdělili, aby vše potřebné sehnali v co nejkratším čase.

    Když se všichni opět sešli v místní knihovně, Lunnie oznámila, že místní vévoda Petr Biron von Dunkelberg očekává Kaila ve svém paláci. Elf si oprášil svoje vyspravené oblečení a vydal se směrem k malému hradu na nejvyšším kopci Dunkelbergu.

    Přijímací sál Dunkelbergského hradu byl honosný a přepychově zdobený zlatem a nábytkem z exotického dřeva. Kailu si s předstíraným zájmem prohlížel obrazy ve zlatavém rámoví, na kterých byli vyobrazeni předci a vladaři tohoto města. Všude bylo prostírání z dokonale vyběleného plátna, a i sloužící měli krásně bílé uniformy. Bylo znát, která z místních komodit je tou nejvýnosnější. Tou druhou bylo víno, které dostal Kailu v poháru hned po příchodu do sálu.

    Když vešel i vévoda Biron, Kailu se uctivě poklonil a řádně se představil: "Vaše výsosti, mé jméno je Kailu Spálený, syn Faeruna, velvyslanec Ulthuanu, strážce Bílé věže Hoethu a jsem tu pane, abych Vás informoval o vyřešení Vašeho problému s dětmi Dunkelbergu.“

    Vévoda byl malou chvíli v údivu, že před ním stojí samotinký elfí velvyslanec z Ulthuanu, místa, o kterém slyšel pohádky v dětství.

    "Vítej Kailu Spálený, synu Faerunu,“ pronesl vévoda pevným hlasem, "zajisté jsi mi přinesl nějaké dary ze své domoviny, pokud jsi jejím velvyslancem,“ usmál se z trůnu na samojediného elfa, který se začal trochu potit.

    "Nikoliv můj lorde,“ pokoušel se Kailu zpevnit půdu pod svýma nohama, "naopak jsem přišel pro odměnu za splněný úkol!“ samolibě odpověděl Kailu.

    Teď už vévoda jen těžko skrýval svoje rozhořčení nad drzostí toho 'zachránce' nicméně se snažil zachovat stále politický postoj: "Odměnou Vám budiž můj dík strážce Bílé věže Hoethu. Řekni mi, jak jsi tento problém vyřešil? Co bylo jeho příčinnou?“

    Kailu přemýšlel. Pokud by vévodovy prozradil existenci zraněného jednorožce, dozajista by ho chtěl vévoda chytit a zajmout pro své účely. Rozhodl se tedy jít cestou lsti: "Duch lesa Vaše veličenstvo! To on volal ta nebohá neviňátka k sobě pod svojí smaragdovou oblohu z listí! To on byl příčinou! Díky zlu v podobě lesních goblinů, kteří vysávají životodárnou esenci lesa!“

    Teď už se vévoda vysloveně bavil: "Duch říkáš? V mých lesích si svolal na obranu před gobliny, kteří náš utlačují již četné dekády, malé děti? Řekni velvyslanče z Ulthuanu, země zaslíbené, jak takový duch lesa vypadá a kde ho hledat, abych ho se svými lidmi uchránil před silami zla?“

    Kailu se začal ošívat: "Je všude přítomný ale nehmotný. Je v každém stromu a keři. V každé bytosti lesa.“

    "Tedy mé lesy jsou plné stromů s nehmatatelnými duchy?“ ujišťoval se vévoda.

    "Tak jest sire! A tamní goblini tyto duchy ohrožují. Nabízím se, že proti nim já osobně povedu trestnou výpravu, když mi dáte par mužů k ruce, můj pane,“ uklonil se Kailu s odhodláním v očích. Svoji nabídku myslel smrtelně vážně a doufal, že tím přesvědčil vévodu o jeho velkoleposti.

    Vévoda se široce usmál: "Vy sám velvyslanče z Ostrova magie? Ale jak bych mohl odmítnout Vaši pomoc při potírání temných sil? Hned zítra pro Vás připravím jednotku těch nejlepších vojáků, které mohou naše milice postrádat. Spravedlnosti bude učiněno za dost!“ s přehrávaným odhodláním zvolal vévoda a pokynul Kailu, že může odejít.

    Kailu se vzchopil k poslední naději na odměnu: "A ta odměna můj velkorysí lorde?“

    "Již jsem řekl, můj příteli: je nezměrná!“ roztáhl svůj úsměv do široka baron.

    "A bude i v trochu více hmotné podobě?“ špitl Kailu s poslední nadějí v hlase dobře si vědom odpovědi.

    Vévoda vstal ze svého trůnu a pomalu přišel až k elfímu šermíři. Naklonil se k němu, aby ho slyšel jen on a spiklenecky mrkl: "Asi jako Váš duch lesa milý velvyslanče.“

## Kapitola IV - Bůh tisíce očí

    Hans Grüber ještě naposledy zkontroloval sedlové brašny na svém ryzákovi a také pouzdro na svoji pistoli, zda jde hladce vyndat.

    "Přátelé, budete mi chybět," otočil se lovec čarodějnic ke zbytku skupiny. "Musíte však pochopit, že vaše malá kruciáta proti Pavoučímu spáru nespadá do mé jurisdikce. Navíc musím spravit kapitol ohledně událostí, které jsem s vámi prožil v uplynulém týdnu."

    "Zlo je třeba vyrvat i s kořeny Herr Grüber," zkusil ještě poslední apel na pistolníkovu povinnost Grimin Urviřiť. Stál spolu s ostatními před chrámem Shallyi a byl opřený o své trpasličí kladivo.

    Hans se jeho poznámce pousmál: "Je tomu tak můj trpasličí příteli. Nicméně zelné kůže jsou vaší specialitou. Tou mojí jsou čarodějnice a ostatní Děti noci." Hans se vyhoupl do sedla. "Pokud budete projíždět přes Nuln, určitě se zastavte v Sigmarově svatostánku. Budete vítáni."

    "Jestli tam točíte dobrý pivo, přijdem," zabručel v odpověď Samson.

    "S bohem lovče čarodějnic, Isha tě provázej," pozvedl ruku v ochranném gestu Kailu a pronesl krátkou modlitbu v elfím jazyce.

    "Sigmar vás chraň!" dotkl se Hans krempy svého klobouku na pozdrav a pobídl koně ven z brány.

    "Nás všechny," dodal si v duchu pro sebe a s pohledem na slábnoucí slunce ztrácející se v hustých ocelových mračnech, pobídl svého koně do klusu.

* + -

    Samson se zastavil před vysokým měšťanským domem, který měl v prvním patře nenápadný krámek s názvem "Klenotnictví u Schmieda" a malou chvilku koukal do skleněné vitríny na šperky a mechanické hračky, které tamní klenotník nabízel. Trolobijce musel uznat, že na člověka je to pěkná a kvalitní práce. Pak vzal za zdobnou kliku a otevřel dveře krámku.
S otevřenými dveřmi se rozezněl malý stříbrný zvoneček nad dveřmi. V obchodě bylo plno skleněných skříní, které umožňovaly prohlédnout si klenoty z blízka, aniž by na ně musel zákazník sahat. Na malém stolečku vprostřed místnosti stály mechanické hrací skříňky a hodinky a další mechanické vynálezy. Vše bylo v krásném detaily osázeno drahými kameny a vyzdobeno nejjemnější rytinkou.

    Samson si prohlédl celý sortiment nabízeného zboží a vyčkal na příchod majitele obchodu.

    Za chvíli se objevil. Vysoký hubený muž s řídnoucími vlasy a za sebou minimálně čtyřicet zim, jak ho, tak Samson odhadoval. Byl bledý a pod očima měl velké kruhy únavy. Celkově vypadal, že pár nocí probděl.

    "Budete si přát?" zeptal se muž trochu zaskočeně, když před sebou spatřil trpasličího trolobijce v kalhotách a jednoduché košili. Sice neměl žádnou zbraň ani zbroj, ale jeho obrovité paže budily respekt bez jakéhokoli nástroje k zabíjení.

    "Herr Schmied?" zabručel trpasličí zákazník k obchodníkovi.

    "A-ano," zakoktal se zlatník očekávaje násilí.

    "Posílá mě Ocelobuk. Nebo. Dub?" zamyslel se Samson, "Mělo to něco společnýho se stromem, tim sem si skoro jistej."

    "Dup! Je to Ocelodup," dovolil si opravit trpaslíka zlatník a promnul si unaveně ospalé oči.

    "Takže v tom máme jasno," získal opět jistotu Samson, "něco mu dlužíš človíčku. A já mu to přišel vyzvednout."

    Schmied se zachytil pultu, aby neupadl. Zrychlil se mu dech a vypadal takřka na umření.

    "Ano. Máte pravdu Herr Trpaslík, vím o mé zakázce pro Herr Ocelodupa. Musíte ale pochopit, že mám nyní jiné starosti. Nedávno se nám ztratil náš nejstarší syn a zbylé děti jsou nyní náměsíčné. Nevím, co si s ženou počneme. Je to strašná tragédie." Klenotník se najednou sesypal a nyní seděl na polstrované židli za pultem, jako hromádka neštěstí.

    "Přihlásil jsem se jako dobrovolník. Prý tu chodí městem nějaký elfí válečník a shání dobrovolníky na trestnou výpravu proti lesním goblinům. Vím, že ty malé stvůry unesli mého Johanna a určitě mají i prsty v těch náměsíčných čárech! Musím se jít pomstít!" Schmied vypadal nyní odhodlaně i když chatrně.

    Samson ho pozorně vyslechl a pak se zabručením pokýval hlavou: "Tak, tak, dobrá pomsta na zelených kůžích je chvályhodná věc človíčku. Ty máš však smlouvu s Oceludupem a čas se ti krátí."

    "Pomůžete mi Herr Trpaslík?" vyhrkl na Samsona z ničeho nic zlatník. "Když půjdete místo mne na tu výpravu, vím že se té gobliní pakáži pomstíte za celé město. Já budu mít alespoň čas na dodělaní zakázky pro Skalfa Ocelodupa."

    Samson si založil ruce na prsou: "Hmm když tě tak vidím, tak bude lepší když se s tou zelenou špínou poperu sám. S těma tvejma páratkama bys nepřepral ani gobliní mládě," odfrkl si Samson. Pak si plivl do dlaně a ruku natáhl ke zlatníkovi. "Tak tedy dobrá človíčku. Já budu bojovat a ty kovat!"

    Schmied si s úlevou oddychl a vděčně potřásl trpaslíkovi rukou velkou jako šunka: "Děkuji Vám Herr Trpaslík."

* + -

    "A Vy ste jako ten, kterej zachrání naše město jo?" pochybovačně si prohlížel elfího cizince Helmut Wundmal a jeho jizva, která se mu táhla přes celý obličej se zkřivila do ošklivého šklebu, jak si Helmut odplivnul směrem k elfovi.

    Kailu se to snažil brát s nadhledem a při komunikaci se svojí novou "armádou" se snažil nikomu z nucených rekrutů nedívat do očí. A samozřejmě si držel odstup od celé bandy půl tuctu špinavců, které mu Lord Biron poskytnul k boji proti lesním goblinům a to především kvůli jejich zápachu.

    "Herr Wundmal," snažil se nedívat Kailu na mordýře, vrahy a lapky před sebou, "když mi pomůžete s tím gobliním problémem, získáte svobodu. Za vaši věrnost vás dostanu z katovy smyčky. To je si myslím dobrý obchod," snažil se o úsměv Kailu.

    Helmut se poškrábal na plešaté hlavě: "Jak račte vašnosto, jen si nejsem jistej, estli s tím perořízkem svedete něco skolit. Ale jak ste řek, přidáme meče k dílu když z toho bude něco k jídlu." zašklebil se kriminálník.

    "Co dokáži nebo nedokáži skolit mým mečem vás nemusí zajímat Herr Wundmal. Jděte si raději pro výstroj k posádce!" přikázal Kailu a sám si šel sehnat vybavení na místní trh.

    "Milost můžeme dostat i jinak. Co když se tomu elfovi v lese stane nějaká nehoda a my se vrátíme bez něj?" poznamenal jeden z odsouzenců, když se dívali na Kailovi záda, kterak mizí v davu trhovců.

    "Jak řikáš Bruno," pokýval hlavou Helmut Wundmal, "náš elfí svobodu dárce by si měl hlídat záda."

* + -

    "No a díky tomu jsem se stal klerikem našeho řádu. Tady to podrž chlapče." Grimin Urviřiť se nakláněl nad otevřeným břichem pacienta s vnitřním krvácením. U operace mu asistoval mladý novic Kirchlich, který horlivě podával trpaslíkovi potřebné nástroje a u toho hltal příběhy trpasličího klerika, který vyprávěl o své cestě s knihou zášti.

    "Teď už to stačí jen sešít. A ne aby ti tam zase spadly svorky!" upozornil Grimin mladého novice Shallye a protáhl se. "Jdu na chvilku na vzduch," oznámil Kirchlichovi a odepnul si zakrvácenou zástěru, zkontroloval svůj plnovous a vytáhl si z torny dýmku a tabák. Než si stačil nacpat dýmku, už stál v Shallyniných zahradách, kde právě probíhala modlitba k bohyni milosrdenství. Grimin stál opřený o vstupní oblouk do zahrady a zamyšleně vyfukoval obláčky namodralého kouře.

    "Připojíte se k odpolední modlitbě, Herr Trpaslík?" uslyšel za sebou uklidňující hlas matky představené Alleli.

    Trpasličí vykonavatel se ušklíbl pod vousy: "Kdepak matko představená. Jen se dívám na tu opěrnou zeď, u které stojí to pódium pro vaše kázaní," ukázal trpaslík dýmkou na kamennou zeď nad sestrami zabraných do modliteb.

    "A co je s ní?" nechápala matka představená.

    "Inu, je to fušeřina. A jestli nechcete, aby to spadlo nějakýmu flanďákovi za krk, měl bych se na to podívat," vysvětlil věcně Grimin.

    "Upřímný a věcný. Přesně takové vás trpaslíky známe," usmála se Allela a přistoupila ke klerikovi. "Našeho bratra Kirchlicha jste nadchnul k velkým skutkům. Patří Vám za to náš dík."

    Grimin jen pokynul hlavou na znamení díků. "Ten kluk má v sobě víc než jen lékařské znalosti," mrknul trpaslík na matku představenou, která se jen vlídně usmála.

    "Máte pravdu Herr Urviřiť. Je v něm jak milosrdenství naší Shallye, tak i Sigmarův oheň. Dokonce mě požádal o svolení, zda by mohl jít s trestnou výpravou vašeho přítele Kailu Spáleného," pronesla Allela k trpaslíkovi, jako by se jednalo o nějakou prosbu.

    Grimin vyfoukl poslední obláček kouře začal vyklepávat popel z dýmky: "A chcete mě požádat, jestli bych na něho nemohl hodit očkem, až se v tom fujtablovim lese budem honit za tou zelenou špínou," dokončil Urviřiť za kněžku. "Nu, nemůžu Vám slíbit, že se z toho vrátí v jednom kuse, ale můžu vám slíbit, že udělám všechno proto, aby v tom jednom kuse zůstal. A teď dost řečí, jdu se podívat na tu vaši zeď nářků. Tohle bude chtít kousek trpaslíčího boha, aby se to dalo do richtigu!" Grimin odložil svoji dýmku, vyhrnul si rukávy a šel si z blízka prohlédnout stěnu klášter.

* + -

    Grom kráčel svým dlouhým krokem ven z Dunkelbergu. Mířil dolů z kopců přímo k okraji Reikwaldského lesa a cestou míjel bělící polička, z kterých se začali organizovaně vracet hloučky dětí v typických bílých uniformách. Některé velikého norskana pozdravili, když je míjel na cestě, jiné odvraceli zrak ze strachu. Grom si zachmuřeně prohlížel míjející hloučky malých leníků a vybavilo se mu jeho dětství. Jak si se svým bratrem hráli na zmrzlých tundrách severu. Jak s ostatními dětmi z osady vyprovázeli válečníky jdoucí na plenitelské výpravy na jih do Kislevu a předháněli se mezi sebou, kdo udrží déle krok s nájezdníky. Byly to hezké vzpomínky a Grom se při nich usmíval. Pak se ale na barbarově tváři mihnul stín a jeho rysy ztvrdly jako by byly z kamene. Vzpomněl si i na onen osudný den, kdy ho jeho vlastní otec postavil do Jámy smrti proti jeho vlastnímu bratru. Slyšel ve své hlavě řev okolních lidí, jak ho povzbuzovali, aby prolil vlastní krev. Viděl bezmocný pohled v očích svého bratra. Lítost a hněv. Z očí mu tekly slzy, když proti němu pozvedl svoji těžkou sekeru. A slyšel i otcova slova, když bylo po všem: "Zemřel neprávem!"

    Grom se zastavil na okraji lesa. Najednou si uvědomil, že si nepamatuje, jak se dostal od bělících polí až sem. V ruce svíral svoji sekeru tak pevně až mu zbělaly klouby. Těžce oddychoval jako by celou cestu až sem běžel sprintem. Jeho oči zářili čistou zuřivostí.

    Když se mohutný barbar rozhlédl okolo, spatřil na kraji lesa jednoduchou stavbu ze dřeva a mechu, které se ze střechy zvedal kouř. Kolem chýše se potulovali slepice a dvě kozy na volno, které okusovali stěny stavby.

    Grom přistoupil blíž. Z malých kulatých oken nezářilo žádné světlo. Přesto si byl Grom jistý, že ten, kterého hledá, bude uvnitř.

    Zaklepal na dřevěné dveře, které byly zkroucené vlhkem a sluncem. Chvíli se nic nedělo a pak se zevnitř ozvalo tlumené: "Vejdi!"

    Grom otevřel dveře a se skloněnou hlavou vešel dovnitř. Uvnitř chatrče bylo přítmí. Jediný zdroj světla byl dohořívající oheň v jednoduchém krbu, na kterém stál starý mosazný kotel. Všude ve výšce Gromovi hlavy viseli ze stropu svazky sušených bylin spolu s vysušenými kobylkami a jiným velkým hmyzem. Uprostřed místnosti stál chatrný dřevěný stůl který byl plný nejrůznějších přípravků pro výrobu mastí a léčivých tinktur, pergamenů, hmoždířů a nádob s balzámy. U stolu byla i jediná židle doslova obalená vydělanými kůžemi malých lesních savců. Celkově Grom nabyl dojmu, že šaman Paroháč, jak ho místní nazývali bude starý senilní druid, který nezná slovo pořádek.

    Když se Grom sehnul, aby neshodil svojí hlavou některý z bylinných svazků, všiml si místa u krbu, které vypadalo jako hromada medvědích a vlčích kůží. Když se barbar přiblížil blíž, koželužská hromada se zatřásla.

    "Zdravím tě Paroháči!" pronesl Grom k hromadě kůží, předpokládaje, že se v nich bude ukrývat šaman, "jsem Grom z Beranu a přišel jsem si k tobě pro moudrost!"

    Hromada se začala hýbat až se vprostřed ní objevila polonahá divoška s bujným, pevným poprsím, zrzavými vlasy a přilbou připomínající lebku dvanácteráka v ruce. Rudovlasá bojovnice si odhodila pramen rozcuchaných vlasů z obličeje a dala tak vyniknout svému dravčímu pohledu. Grom udělal bezděčně úkrok dozadu když spatřil její oranžové oči, které připomínali soví.

    "Norskan? A tady?" udiveně zavrněla divoženka a pomalu se dostávala z rozházených kůží. Šla k velikému barbarovi pomalu, ne však ze strachu. V jejích pohybech bylo něco svůdného. Něco animálního, co Groma přitahovalo.

    "Ehm," ztratil nepřemožitelný barbar na chvilku řeč, "no tedy. Jak bych to..." hledal správná slova. "Mám takový malý problém." kdyby nebylo v chýši takové přítmí, Grom by se vsadil, že je rudý až za ušima.

    Rudovlásku jeho stud rozesmál zvonivým smíchem. Přiblížila se k němu a pomalu ho obešla, vychutnávajíc si jeho rozpaky. Gromovi nejvíce ze všeho připomínala divokou lišku, nebo vlčici, která obchází svoji uštvanou kořist, před tím, než ji zadáví.

    Málem vykřikl úlekem, když mu barbarka z ničeho nic zajela rukou pod kilt, kde nahmatala jeho nyní ztopořený úd napumpovaný krví.

    "Tak malý hmm?" zapředla mu bojovnice do ucha a přitom ho jemně kousla do krku.

    "Jmenuji se Hillda Hahenrei a jsem zástupcem Bratrstva jantaru," představila se mu šamanka a přitom se po něm plazila, jako kočka, která si drbe hřbet, "jak ti mohu pomoci s tvým "malým" problémem?" usmála se na Groma rozpustile.

    Ten jen na sucho polkl a snažil se ze všech sil soustředit: "Občas. Když se rozzuřím a svět okolo zrudne v barvě krve a stane se něco zvláštního. Jako by mnou prošla vlna božské moci."

    Hilldě zajiskřily oči chtíčem: "A já ti mám pomoci to ovládat? Dobrá barbare, ale chci to nejprve vidět na vlastní oči," vzala Groma za ruku a vedla ho do kožešin. Grom si cestou sundal všechno své oblečení a pak si šamanku konečně vzal a předvedl jí, proč mu v jeho rodné osadě kdysi přezdívali BERANidlo.

* + -

    Temný les Reikwaldu byl strašidelným místem i bez výskytu lesních goblinů, kteří si dokázali podrobit obří pavouky. Když Kailu zmapoval nejbližší okolí pomocí dobrovolných lovců a dřevorubců, měl docela dobrou představu, kde se nachází doupě Pavoučího spáru. Přípravy na jeho malé tažení trvaly zhruba týden. Nicméně se vyplatily. Nyní stál on, Grom z Beranu, který se stále uculoval, Samson ve své opravené a naleštěné zbroji a Grimin Urviřiď, který po očku sledoval mladého válečného kněze z chrámu Shallyných sester, nad obří jámou, která nesla známky přítomnosti pavoukovců. Zbytek kruciáty byl ve složení šesti hrdlořezů, kteří dostali na vybranou buď provaz nebo pomoc elfovi, pod vedením zkušeného rabiáta Helmuta Wundmala. A pár dobrovolníků z řad obyčejných obyvatel města Dunkelberg, kteří se rozhodli pomstít se gobliní verbeži a vzít spravedlnost do svých rukou.

    "Kurde, to je díra jak do prdele!" zabručel si Samson pod vousy.

    "Tak to budeš jako doma," ulítla Kailovi poznámka. Pokud ji však ostnatý trpaslík slyšel, nedal to na sobě znát.

    "Myslíte, že ta grupa, kterou jsme porazili předtím v lese byla hlavní banda těch goblinů?" zeptal se Kirchlich a při tom zkoušel pevnost provazů, které byly vhozeny do jámy a na povrchu přikovány železnými kolíky do země.

    "Spíš to byla něco jako stráž," odpověděl mu Grimin a prohledával okolí jámy. Všude byly pavučiny a stopy po gobliní činnosti. Trpasličí klerik si znechuceně odplivl do temnoty v jámě: "Bude to hluboko."

    "Herr Wundmal, vy a vaše skvadra máte tu čest jít první," oznámil Kailu skupince hrdlořezů, "my budeme hned za vámi a domobrana vyčká na signál zde, aby nám kryla případný ústup a hlídala vchod do podzemí z venku."

    Helmutova sebranka se chvilku ošívala, ale nakonec jim jejich velitel vysvětlil, že kdo nepůjde do temnoty s ním, dostane železem.

    Cesta dolů jim trvala déle, než očekávali. Prostor pro lezení byl stísněný a bylo znát, že ho využívají goblini s menší stavbou těla. Když první z hrdlořezů skupiny sestoupil až na dno, nestihl si ani pořádně prohlédnout jeskyni ve světle pochodní a ze stínů na něho zaútočili krvelační goblini.

    "Za Říši a Karla Franze!" zařvali odsouzenci a vrhli se s tasenými meči na tu zelenou havěť. Chvilku na to se z přístupové šachty doslova vykulil Samson ve své zbroji a setrvačností projel nepřáteli, jako obrovská ocelová koule. Za ním ladně doskočil Kailu, který už v letu tasil svůj zdobený rapír a ihned s ním přišpendlil jednoho z goblinů ke stěně jeskyně. S válečným řevem dopadl i Grom, který se začal ohánět svoji obří sekerou, až museli jeho spolubojovníci uskakovat, protože ve stísněném prostoru to byla velice smrtící zbraň. Grimin se zbytkem skupiny dorazili už v momentě, kdy byla podstatná část goblinů zabita.

    Dva muži z řad trestanců gobliní šarvátku nepřežili a to díky gobliním šamanům, kteří dokázali na pomoc přivolat temné síly.

    "Musíme dál," řekl Samson, "něco se mi na týhle díře nechce líbit." pronesl do ticha a celá skupina se vydala za ním do temných útrob pavoučí jeskyně.

    Trpsličí trolobijce našlapoval opatrně, protože si byl vědom zrádnosti malých goblinů. Coby trpaslík viděl ve tmě lépe než jakákoli jiná rasa, a tak přenechal nošení zapálených loučí lidské skupince, která sílu ohně vděčně přijala.

    První část přírodní jeskyně nesla známky gobliního doupěte. Vypadalo to, že zelenokožci ústí jeskyně využívají jako místo pro odpočinek a zároveň, jako jakýsi chrám, kde svým bohům přinášeli živé oběti. Když Kailu míjel mršiny drobné zvěře zabalené do lepkavých pavučin, otřásl se. Čím dál do jeskyně mířili, tím více se všude po zemi objevovaly malé totemy vyřezávané do dřevěných kulánků a na vrchu měly posazenou uťatou hlavu nebo jen lebku nějakého nešťastníka. Jedno bylo pro všechny totemy společné a to nápis, který měly lebky vyrytý na čele.

    "Co to je?" zeptal se Grom a špičkou boty ukopl hlavu z jednoho totemu.

    "Vypadá to, jako by tu uctívali nějakého zplozence Arachnaroka," odpověděl Grimin, když si blíže prohlédl jeden z gobliních totemů.

    "A ty čmáranice?" vyzvídal dál Grom a přitom odhrnul závoj pavučin ze stěny, kde bylo načmáráno krví a výkaly pár gobliních slov.

    "Bůh tisíce očí," přečetl nahlas Kailu.

    "Kolují legendy o pavoucích velkých, jako dům, kteří žijí hluboko v temných lesích Reikwaldu. Ten největší a nejstarší z nich nese jméno Arachnarok a lesní zelenokožci ho uctívají jako svého zkaženého boha. Dokonce si dokázali ochočit pár z jeho pavoučích potomků a s nimi válčí proti obyvatelům Říše," vyprávěl Grimin legendu, zatím co šla celá skupina opatrně dál.
    "To sou jen pohádky pro ustrašený usmrkance trpaslíku," ozval se za trpasličím klerikem jeden z hrdlořezů, jako by si chtěl dodat odvahy.

    "Když myslíš človíčku," usmál se Grimin nad lidskou nevědomostí a pokračoval dál.

    Jeskyně se nepravidelně stáčela do všech stran. Chvíli stoupala a pak zase klesala. Pro celou skupinu bylo čím dál více náročné postupovat skrze lepkavé pavučiny a zbytky potravy, které se povalovaly všude po zemi. Bylo očividné, že sem už se goblini neodvážili a to, co tu přežívalo, nechodilo po zemi.

    Samsona už ta masa lepkavé hmoty začínala otravovat. Stále se musel zastavovat a tahat části své zbroje z lepkavých míst, které ho uvěznily. Když omylem šlápl do zvětralé díry pokryté slizem a pavučinami, zaklel v trpasličtině, protože se propadl až po pás.

    Jako na povel se okolní stěny začaly hýbat a Samson spatřil v přítmí jeskyně, jak z děr na stropě vylézají obří pavoukovci. Chvilku na to za sebou uslyšel výkřik, když se k pavoukům dostalo i světlo z pochodní a celá skupina spatřila strop jeskyně, jak se hýbe nespočtem obřích pavoučích nožiček. Navíc se celou jeskynní chodbou začínal ozývat slabý syčivý zvuk, který s odrážel od stěn jeskyně a tím nabíral na intenzitě. Jako odpovědí se ozval další syčivý zvuk a potom další a další. Až se na stěnách jeskyně objevili malí tvorečkové, velcí asi jako lidské dítě nebo goblin. Měli čtyři chlupaté ruce, dvě chlupatá chodidla a na hlavě tak husté a dlouhé chlupy až připomínali jakousi splihlou hřívu, která se jim táhla až na záda. Měli plandavé gobliní uši a ze slintajících úst jim vyrůstaly pavoučí kusadla, která kmitala v rytmu jejich syčení. Nad kusadly měly posazené tři páry žlutých očí bez bělma nad sebou, kterými slepě tápaly na svojí početnou kořist. Celkově vypadali, jako podivný kříženec mezi goblinem a pavoukem.

    "Sigmare! Dej mi sílu!" zařval odvážně bratr Kirchlich a z jeho palcátu vytrysklo pulzující zlaté světlo, které osvětlilo celé hrůzné panoráma. Malý tvorečkové před světlem na chvilku ucukli, ale jakmile si na jeho záři zvykli, tasili jednoduché rezaté dýky nebo ostré pazourky a vrhli se s pavoučí dravostí na nezvané hosty.

    "Grungni vás zatrať zplozenci Temnoty!" zařval trpasličí klerik a rozmázl nejbližšího mutanta svým kladivem.

    "U Grimina, nechte mi jednoho!" řval vzteky Samson a snažil se vyprostit svoji nohu z díry, kam zapadl.

    "Ve jménu Říše!" zařval Helmut Wundmal a zaútočil na nejbližšího pavouka pochodní.

    Grom se stačil jednou ohnat svojí sekerou a pak ho zasáhla lepkavá síť jednoho z pavouků, který visel ze stropu. Hned na to jeho chlupaté tělo sestřelilo pár šipek výstřelných z kuší branců.

    "Ill Sindarin!" pronesl Kailu silným hlasem a z rukou mu vytryskl magický oheň, který pálil všechno, čeho se dotkl. Malí gobliní kříženci syčeli bolestí, když jim oheň spaloval jejich chlupatá zádíčka. Pavouci se před náhlým žárem snažili ukrýt v záhybech jeskyně a všechny pavučiny, na které se hladový oheň dostal, hořely na místě.

    Samson se konečně vyprostil z pavučinové díry a hned se vrhnul na nejbližšího pavouka, který se mu chtěl zakousnout do krku. Trolobijce uhnul před pavoučím kousnutím a hned pavouka atakoval pěstí mezi jeho početné oči. Obrovský netvor se zaškubal bolestí. Na to Samson čekal. Přikrčený vběhl pod pavouka a pak se napřímil v celé své trpasličí výšce. Jeho bodce na zbroji se jeho silou zabodly hluboko do pavoučího těla. Obří monstrum se snažilo dostat z dosahu bolesti, ale bylo připevněno jako pomyslné jablko na hřbetu ježka. Samson se řehtal jako šílenec, když viděl, jak se snaží pavouk dostat pryč. Trpasličí síle však nemohl konkurovat. Samson se ještě jednou zavrtěl se svojí zbrojí, aby ještě více otevřel pavoukovi rány a pak ho ze sebe setřásl. Pavouk udělal ještě pár smrtelných záškubů a byl mrtvý.

    Trolobijcova rozjasněná tvář by málem přišla k úhoně od kusadel dalšího z obřích pavouků, kdyby nezakročila Gromova sekera. Mohutný norskan se konečně vymanil z lepkavého sevření a nyní rozdával smrtící rány v širokých obloucích.

    "Odvahu bratři!" řval Helmut Wundmal, když rozsekl dalšího z mutantních goblinů. Pak se mu ale jedna z malých potvor dostala za záda a zabodla mu jednu ze svých dýk přímo do ledvin. Pak druhou. A třetí. Malé příšerky naskákaly na kapitána hrdlořezů a bodaly a párali mu kůži na kusy. Helmut se ztratil v záplavě chlupatých těl.

    Když to Grimin spatřil, zařval modlitbu v khazalid a udeřil svým kladivem o štít. Z trpasličí pavézy vystřelilo oslňující bílé světlo, které oslepilo všechny pavoukovce v dosahu. Ostatní ze skupiny se rychle vrhli na oslepené a zmatené pavouky i mutantí gobliny a rychle to s nimi skoncovali.

    "U Sigmarova ohně, co to bylo za příšery?" zeptal se udýchaný Kirchlich. Pár hodin litého boje proměnilo nezkušeného vikáře ve válečného kněze, kterému z očí plál fanatismus.

    "Podle mě se jedná o nějaké zplozence goblinů a pavouků. Možná temná magie," nadhodil Kailu a mečem zkoumal malá tělíčka.

    "Jsou to kchaitini," odpověděl Grimin a přitom kontroloval, zda je někdo z padlých trestanců na živu, "jaktěživ jsem žádného dosud neviděl, ale říká se, že to jsou kříženci grobi a Arachnaroka. Jak k proměnně dochází, to nevím. Ale bude jich tu jistě víc."

    "Víc?!" zděsil se jeden z přeživších dobrovolníků.

    "Odvahu bratře! Sigmar povede tvé kroky!" povzbudil strachem naplněné měšťany bratr Kirchlich, "nevzdávejte svoji víru v Něj!"

    "Pojďte, musíme nalézt jejich královnu," oznámil Grimin Urviřiť. Zatlačil Helmutovy oči a pak se zvedl k odchodu.

    "Jdu první!" nahrnul se Samson na začátek celé skupiny a všichni ostatní mu rádi přenechali místo v předu.

* + -

    V další části jeskyně spatřili dokonce obří pavoučí vejce, které byly plné malých pavoučků. Samsonova pěst a následný svatý oheň Sigmara se o ně však hravě postaral.
     Pavučin stále přibývalo a jeskyně se zde zvětšovala do ohromného dómu, který byl plný fluorescenčních hub, které vydávali slabou namodralou záři.

    Kailu se k jedné takové houbě přiblížil a chtěl si jí prohlédnout.

    "To bych bejt tebou nedělal elfe," zareagoval na jeho přírodopisnou snahu Grimin, "to jsou Fungije Modrý. Stačí se o ně jen otřít a vypustí halucinogenní výtrusy, které jsou ovšem smrtelně jedovaté. Grobří šamani je používají, aby se dostali do magického transu. Když tě ty výtrusy skolí a napadnou ti mozek, staneš se nemyslící zombií prorostlou houbami," s úšklebkem varoval trpasličí klerik elfa.

    "Jo Elgi, dávej si bacha!" napomenul Samson elfího kouzelníka a škodolibě do něho drcnul, aby posunul vystrašeného elfa blíž k houbě.

    "Dutohlavové," zamumlal si Kailu pro sebe a opatrně se protáhl kolem namodralé houby pryč.

    Jeskynní dóm byl plný krápníků obalených pavučinami. Vprostřed celé místnosti bylo husté uskupení namodralých hub, velkých, jako vozy a na největší z nich sedělo monstrum, které ze všeho nejvíc připomínalo pavoučí královnu. Obrovské pavoučí tělo, kterému z hlavohrudi vyrůstal pár chlupatých pařátů a hlava podobná lidské, jen s bílými řídkými vlasy, třemi páry žlutých očí nad sebou a výrůstky na čele, které připomínaly korunu. Kchaitinová královna cvakal svými kusadly a dával tím signál svým pavoučím podřízeným, aby zaútočili na vetřelce, kteří vešli do jejího hnízda. Jako na povel se z namodralého podhoubí vyrojili malí kchaitini, kteří okamžitě zaútočili na vetřelce.

    "Poď ke mně ty moje ďouče pavoučí!" zaplál radostí Samson a rozběhl se pavučinami vstříc pavoučí královně.

    "Rychle! Musíme jí zneškodnit co nejdřív! Dávejte pozor, dokáže ovládat temné síly," rozběhl se Grimin Samsonovi v patách. Jen to dořekl, začala pavoučí královna syčet a kousat kusadly a při tom složitě gestikulovat rukama. Chvilku na to z jejich prstů vytryskly paprsky temné energie, které omotaly Samsona, Grimina i Kailu. Všichni tři najednou cítili, jak na ně dopadla únava a slabost.

    "Nepoddávejte se jí!" vykřikl Grimin a jeho trpasličí kladivo se rozsvítilo světlem naděje. Všichni ostatní najednou cítili, jak se jim do žil vlila nová síla, jak se v jejich mysli zaplašil strach a jak dostali novou naději.

    Grom se vrhnul do skupiny kchaitinů a kosil je svojí sekerou, jako by šlo jen o malé stromky. Malí tvorečkové se mu zabodávali svými kusadly a dýkami do kůže. Grom však zařval zběsilostí a vypustil opět vlnu magické energie. Vzpomněl si však na lekce, které se mu dostalo od Hilldy Hahnrei a pokusil se svoji sílu ovládnout. Díky tomu mu začalo zářit jeho tetování, které měl po celém těle a každý kchaitin, který ho zasáhl, dostal nazpět magickou ránu o síle beraního trknutí.

    Samson se řítil nezastavitelně vpřed. Dokonce ani magicky vyčarovaná temná dýka, která se před ním zčista jasna zjevila ho nemohla zastavit. Proběhl skrze ni a jen vyplivl krvavý chuchvalec slin.

    "Dělej elfe! Spal je všechny!" řval jeden z posledních odsouzenců, na kterého se sesypali kchaitini ze stropu a nyní ho ubodávali svými noži.

    Kailu byl vyvedený z míry. Najednou nevěděl, co si počít. Nastálá situace mu promítla v hlavě opět ten osudný den, kdy ho spálil oheň Chaosu.

    "Když já se tak snažím!" zlomeně odpověděl elfí kouzelník a jen díky svým reflexům uhnul před útoky malých gobliních mutantů.

    "Síla Sigmarova svatého ohně vás očistí vy temné bytosti!" fanaticky zařval bratr Kirchlich a přitom pozvedl svůj palcát vysoko nad hlavu. V jeho hlavici se začala kumulovat svatá moc v podobě zlatého světla, které se s každým úderem srdce zvětšovalo, až přerostlo do veliké průsvitné koule, po jejíž stěnách se míhaly symboly Sigmarova kladiva. Kirchlichovi oči plály zlatým ohněm a jeho palcát zářil jako malé slunce. S každou ranou odříkával žalm z knihy Deus Sigmar a pokaždé, když spirituální kladivo jeho blízkosti nalezlo nečistou duši a udeřilo, malá hlavička kchaitina se rozprskla a ozářila světlem místo kolem jeho mrtvého těla. V záři knězova svatého světla se spousta pavouků i kchaitinů rozuteklo pod ochranu temných zákoutí jeskyně.

    Když se Samson konečně dostal až k pavoučí královně, měl nohy celé obalené lepkavým slizem. To mu však nezabránilo, aby vyskočil na namodralou houbu, na které stála pavoučice, chytil jí za dvě její nohy a silou jí strhnul sebou dolů. Pavoučí královna se ještě snažila zachytit velké houby, ale marně. Naneštěstí dopadla na všech šest noh a dokázala i nelidskou silou Samsona odkopnout do změti pavučin.

    Tu však k monstru přiskočil Grom jedinou silnou ranou prosekl pavoučici obří zadeček. Monstrum začalo bolestí syčet a kousat kusadly kolem sebe. Jedna z šesti nohou vyrazila Gromovi sekeru z ruky a ta zapadla někam vedle Samsona do změti pavučin. Grom si však dokázal poradit i bez ní. Chyt bestii za výčnělky, které představovali její korunu a šíleným řevem se snažil rozbít její hlavu tou svojí. Po třetím úderu chitinová lebka pavoučnatky křupla, ale Grom nepřestal.

    Když už z hlavy té bestie zbyla jen rozmlácená kaše chitinu, Grom celý od tělních tekutin toho netvora, vítězoslavně pozvedl korunu, která mu zůstala v ruce a zařval na celý jeskynní dóm, jako vítězný beran, který uhájil svoje teritorium.

    "Béééééééééé!" znělo ještě dlouho v ozvěně celé pavoučí jeskyně.

## Kapitola V. - Vize osudu

    Trpasličí klerik Grimin Urviřiť položil svoje válečné kladivo zdobené insigniemi Grungniho na kamennou desku stolu. Téměř obřadně si uhladil svůj pěstěný plnovous a hřbetem své mozolnaté ruky si otřel ústa, aby ani nejmenší nečistota nezkazila chuť prvního doušku trpasličího piva. Když se před ním konečně objevil zdobený korbel z tepaného stříbra naplněný správnou mírou, na jeden zátah ho Grimin vdechnul.

    "Další!" zahulákal na hostinského Plnokorbela, který už čepoval další dva kusy.

    "Kam ten spěch bratře kleriku?" nadhodil hostinský, když vyměňoval Griminovi plný korbel za prázdný.

    "Ále jdeme rovnou z Reikwaldskýho hvozdu a tady se Samsonem," ukázal Grimin korbelem na naproti sedícího trolobijce, který si právě ztužoval svůj hřeben vlasů pomocí směsi piva, sádla a cukru.

    Celá krčma U Jednookého trolla ztichla a otočila se směrem ke stolu, kde seděli Samson s Griminem.

    "Tak povídejte!" vybídl je trpasličí hostinský a sledoval, jak se pár nejbližších štamgastů přisunulo blíž a někteří dokonce vstali ze svých židlí a přišli do hloučku posluchačů.

    Grimin jen pokrčil rameny a dopil další pivo. Pak zašátral ve svém cestovním vaku po zdobené dýmce, kterou si v klidu nacpal tabákem a zapálil o voskovici prskající na stole.

    "No co vám budu," začal ze široka trpasličí klerik a pohodlně se opřel o židli, "našli jsme hnízdo těch malejch grobi. Bylo to docela zlý. Všude samej strom a tak." Grimin po očku sledoval, jak se pár trpaslíků znechuceně zašklebilo a jeden si dokonce odplivnul. "No byli spřáhnutý s velkejma pavoukama a když sme našli jejich hnízdo, nelenili sme a vlítli sme tam jako trpasličí kavalérie." Celou hospodou se ozvalo hlasité "Uréééj!" a všichni v krčmě pozvedli svůj korbel ke stropu, jako jeden trpaslík. "Bylo to pěkný pavoučí doupě. Vsadím se, že ty mutanti vevnitř byli kříženci mezi grobi a Arachnarokem. Jinak ať mi fous vypelichá!"

    "A našli ste tam i Pavoučnatku?" chtěl vědět jeden z trpasličích obchodníků, který hltal každé Griminovo slovo.

    "Pavoučnatku?" převaloval to slovo v ústech Grimin, jako by to byla elfí sušenka, "no nějakou pavoučí bestii jsme na konci našli to je pravda. Ale když s ní byl ten náš norskan hotovej, těžko bys poznal, co to bylo zač."

    Jeden z trpasličích posluchačů rychle objednal vypravěči další pivo: "Vyprávěj se příběhy o pavoučí královně v černejch lesích blízko Dunkelbergu. Prej byla uctívaná lesníma grobi. Třeba to byla ona."

    "Tak za to bych se proti drakovi nepostavil," ozval se Samson, když skončil svoji úpravu vlasů a dopíjel další korbel, "ale za to, že jí ten seveřan vyrval korunu z hlavy, za to bych dal svoji poslední unci zlata!"

    Mezi trpasličími štamgasty se začalo něco šuškat a někteří uznale přikyvovali hlavou.

    "Ale dejte na mě," pokračoval Grimin, "z tý koruny se táhnul elfí smrad i když byl hezky uleželej. Ta by nestála ani za křivý ostří."

    V jeho odpověď, jako by snad šlo o hříčku osudu, se otevřely těžké dveře krčmy a dovnitř vešla útlá postava, která se musela sehnout, aby si nerozrazila čelo o futra. Když se Kailu Chaosem spálený napřímil, celá hospoda na něho zírala s otevřenými ústy. Vypadal jako zjevení. Samson se začal chechtat, až se zakuckal pivem a Grimin se posadil, tak aby měl dobrý výhled na představení, které bude následovat.

    Kailu byl zprvu zaražen stejně, jako celá hospoda, jelikož se nestává často, aby do trpasličí nálevny vešel jen tak halabala elf. Kailu si však dodal odvahy a pomalým krokem, aby nevyprovokoval žádné násilí, došel až k hostinskému, který zíral tak nebetyčně, až mu začalo přetékat roztočené pivo.

    Břitmistr po očku mrknul na Samsona s Griminem, kteří měli úsměvy od ucha k uchu a opřel se o pult.

    "Ehm...Dal bych si...," začal Kailu nesměle.

    "Nemáme!" civěl na elfa hostinský a začal ždímat mokrou utěrku.

    "Tedy ani jedno..." nenechal se odbít Kailu.

    "Došlo!" přerušil rázně elfího hosta hostinský a začal rudnout. Trpasličí štamgasti, kteří se vzpamatovali jako první už začali sahat po zbraních.

    "No ale jsem přeci v hos..." nevšímal si očividné trpasličí nenávisti Kailu.

    "Dvakrát sem se díval! Nic!" rudnul ještě víc hostinský a pak už začal řvát vzteky, "nic pro takový špičatý ucho v mojí nálevně nemám elfe! Vypadni z mýho lokálu!"

    To už se Kailu otočil a utíkal z hospody, jako by měl za patami armádu démonů.

    Když za sebou zabouchl dveře, slyšel jak do nich narazilo pár ostrých předmětů a plných korbelů.

    Kailu vyběhl po kamenných schodech až na most, pod kterým se krčma ukrývala a zhluboka oddychoval. Teprve po chvíli si všiml skupinky přihlížejících trhovců, kteří se šli přesvědčit, jestli se ten elfí holobrádek vrátí z trpasličí nálevny celý.

    Kailu se zhluboka nadechl a na jeho tváři se objevil spokojený úsměv: "Až tohle řeknu v Ulthuanu, že jsem navštívil trpasličí putyku a přežil jsem to! Cha! To mi nikdo z našinců neuvěří."

    Když si dav před hospodou U Jednookého trolla po vyměňoval sázky ohledně elfova přežití a začal se pomalu rozcházet, vyšla z něho směrem ke Kailovi žena v modré kápi. Když přišla blíž, Kailu poznal že je to Lunnie Hvězdná.

    "Fräulein," vysekl Kailu poklonu, "čím Vám posloužím?"

    "Dnes v noci bude správná konstelace hvězd pro uskutečnění rituálu." oznámila kouzelnice místo pozdravu.

    Kailovi zacukaly koutky: "No ovšem! Vaše pseudokouzlo za sny!" uvědomil si elfí čaroděj. "To si nenechám ujít."

    "Spravte o tom prosím i ostatní členy Vaší kumpanie," odpověděla mu Lunnie s neskrývanou kyselostí. Pokud si jí Kailu všiml, nedal to na sobě znát.

    Na to se mladá kouzelnice otočila na podpatku a zmizela v davu trhovců, kteří se stále překřikovali v nabídkách.

    "Moje kumpanie...," samolibě si opakoval pro sebe Kailu a vydal se zpátky k místu, kde byli ubytovaní.

\*\*\*

    Lunnii Hvězdnou našli ve velkém podkrovním pokoji v budově Dunkelbergské knihovny. Místnost měla veliká střešní okna a za normálních okolností musela sloužit, jako archiv pro svazky a spisy, o které neměl nikdo dlouhou dobu zájem. Nyní však byl veškerý nábytek přestěhován do jednoho rohu místnosti a Lunnie očividně využívala pouze starý psací stůl a nepohodlnou židli, které z odstěhovaného nábytku vyčnívaly. Všude po stěnách pokoje byly nalepeny pergameny a papíry s poznámkami a různými kresbami souhvězdí. Na podlaze byly nakresleny složité obrazce různými barvami a u nich všemožné runy a symboly. Pro nezasvěcenou osobu to vypadalo jako chaotická změť čar a starých run.

    Lunnie vypadala vyčerpaně, zřejmě pro přípravy na tento večer využila veškerý volný čas, který měla.

    "Vítejte mí zachránci," pozdravila astromancerka všechny, kteří se dostavili.

    Samson stál s rukama založenýma na prsou a čekal. Grom měl na tváři opět ten potutelný ruměnec, který se mu objevil vždy, když navštívil Hilldu Hahenrei, Grimin si pozorně prohlížel nákresy na stěnách a snažil se z nich něco rozluštit a Kailu, jakmile vyseknul společenský pozdrav, už tahal něco z plátěného pytle, který si přinesl s sebou.

    "Kdybyste dovolila Fräulein Hvězdná, naše výprava do srdce Reikwaldu byla úspěšná, jak jste se mohla sama dovtípit. Společně s hrdiny Dunkelbergu z řad prostého lidu jsme pod mým vedením, samozřejmě, vyplenili hnízdo Pavoučího spáru a svrhli tamní vůdkyni pavouků. Řeknu Vám, že to byla děsivá podívaná. Nicméně se nám podařilo z útrob jejího doupěte zachránit tento prastarý artefakt, který bude dozajista magické podstaty, nota bene elfí práce." Kailu začal chrlit příval informací, tak jak to měl ve zvyku, a přitom držel v ruce koronu, kterou Grom serval Pavoučí královně z hlavy. Nyní byla však očištěna od chitinu i pavučin. Trochu se díky tomu změnil její tvar na opravdovou korunu, kterou mohli kdysi dávno nosit i majestátní obyvatelé Ulthuanu. Povrch klenotu byl z matně černého kovu s určitou kurskou, která připomínala ztvrdlou lávu.
    Lunnie zírala na elfí artefakt, jako by se jednalo o Sigmarovo kladivo. Chvíli to vypadalo, jako by zápasila s pocitem dotknout se toho magického kovu. V poslední chvíli však ucukla, jako by se spálila o neviditelný plamen.

    "Dejte to pryč Herr Kailu!" požádala elfího mága Lunnie, "cítím z té věci temnou sílu Chaosu. Doufám, že díky ní nebudu mít zastřenou vizi."

    Kailu se neubránil úšklebku: "Tedy netušíte, co by to mohlo být za artefakt? Přiznám se, že jsem to ani neočekával, protože ani já nemám znalosti na takové úrovni, abych rozklíčil význam tohoto mocného předmětu."

    "Seš snad hluchej elfe?!" obořil se na něho Samson, "řekla, aby sis to strčil zpátky do pytle!"

    "No ano, ovšem mistře trpaslíku, beze všeho," mumlal si Kailu pro sebe když strkal korunu zpět do plátěného pytle.

    "Je mi líto Herr Kailu, ale magické artefakty nejsou mojí specializací," omluvila se Lunnie, "nicméně pokud budete chtít, mohu se zeptat někoho na magické univerzitě v Altdorfu. Zítra tam odjíždím."

    "V té dětinské škole čar a kouzel?" zamyslel se Kailu nahlas a po chvíli si uvědomil z tázavých pohledů ostatních, že to neřekl jen v duchu, "ale ovšem. Budete velice laskava." Skryl svoje rozpaky za úlisný úsměv.

    Lunnie si unaveně promnula oči: "Je důležité, aby jste mě nyní poslouchali. Za chvíli budu provádět velice komplikovaný rituál, který nesmí být přerušen žádnou jinou magií. Stačilo, že jsem viděla ten prastarý artefakt a nyní je možné, že díky tomu bude má vize zkreslena."

    Kailu se začal opět potutelně usmívat.

    Lunnie si toho však nevšímala a pokračovala dál: "Je možné, že během rituálu nebudu sama sebou. Je možné, že do mne vstoupí nějaké médium a bude skrze mě mluvit. Je klidně možné, že se něco pokazí a už se neproberu z transu. Je to velice nebezpečné a potřebuji od vás všech naprosté soustředění." Lunnie vypadala velice vážně. Všichni až na Kaila přikývli. Elfí mág se jen držel, aby nevyprskl smíchy. Očividně Lunnii nevěřil, nebo věděl něco víc než ona.

    Lunnie se podívala střešním oknem k nočnímu nebi, které se jako na povel vyjasnilo. Do podkrovní místnosti zářily hvězdy společně s bílým měsícem Mannsliebem.

    "Je čas." Pronesla astromancerka do napjatého ticha. Následně se zvedla ze židle, napila se nějakého roztoku, který měla ve flakónku na stole a pomalu přešla do středu místnosti, kde byly nakresleny obrazce na podlaze.

    Lunnie rozpřáhla ruce a svůj zrak upřela k noční obloze. Pak začala pomalu pronášet magické formule a u toho se pohybovat v určitém rytmu. Jak se zrychloval rytmus jejích slov, tak se zrychloval i její pohyb. Za chvíli to vypadalo, jako by tančila.

    Pro Groma to bylo velice podobné šamanismu, který znal ze své vesnice na severu. Kailu v tom poznal vichry magie, které se mladá astromancerka snažila zkrotit. Pro Grimina se Samsonem to byl jen nesmyslný sled nějakých pohybů a kvílivého vřeštění.

    Grom si všiml, že čím víc se Lunnie pohybovala v rytmu zaříkávání, tím víc začaly voskovice v její přítomnosti zářit, až si musel mohutný norskan zaclonit oči rukou.

    Když už se zdálo, že Lunnii dojde dech, náhle spadla v zuřivém záchvatu a z pusy jí začaly létat krvavé chuchvalce pěny. Společně s jejím pádem na podlahu všechny svíce na ráz s prskáním zhasly.

    První zareagoval Grimin. Přistoupil k ní a dával pozor, aby se astroancerka ve svém záchvatu neuhodila o nějaký kus nábytku. Věděl, že jí teď nemůže pomoci a musí počkat, dokud záchvat nepomine. Vyslal tichou modlitbu ke Grungnimu, aby se kouzelnici nic zlého nestalo. Po chvilce ošklivě vypadající záchvat přešel a Lunnie zůstala ležet na zádech s bezduchým výrazem. Grimin se k ní sklonil a zkontroloval její stav. Její oči nereagovaly na světlo v místnosti a její panenky byly rozšířeny, jako po užití divnokořenu. Klerik si poslechl její srdce a zkontroloval dech.

    "Má velice slabý pulz," oznámil Grimin a pronesl modlitbu ke svému bohu. Když se mu rozzářily ruce teplým zlatavým světlem, dotkl se jimi dívce na srdci a na čele. S modlitbou na rtech trpasličí klerik zavřel oči a plně se soustředil na své kouzlo.

    Náhle Lunnie zamrkala a začala kašlat zbytky krvavé pěny, kterou měla v ústech. Její tep najednou vyskočil tak vysoko, že musela nabírat vzduch z plných plic a její poprsí se vzdouvalo jako by právě uběhla deset mil.

    Když si uvědomila přítomnost trpasličího klerika, ucukla od něj a jako zvíře zahnané do kouta, utekla po čtyřech pod stůl, který jí nabízel přítmí a útočiště.

    Všichni v místnosti zůstali stát jako zkamenělí. Grom si všiml noční oblohy a měl pocit, že spatřil hvězdy, které zářily v podivném rytmu, který nechápal.

    "Lunnie," přišel Grimin ke stolu, pod kterým se choulila astromancerka, "co se stalo?" Nechápal trpasličí klerik.

    Lunnie těkala očima šlemy zahnané do kouta z jedné postavy na druhou, jako by se nemohla rozhodnout, kdo z přítomných jí nahání větší strach. Otevřela ústa, jako by chtěla promluvit, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Vystrašeně si uvědomila, že je něco špatně a zkusila to znovu. Nic. Jako by zapomněla mluvit.

    Samson sebral ze země bronzovou misku v které ještě doutnaly nějaké vonné byliny, vyklepal ji a nalil do ní čistou vodu. Pak misku opatrně přisunul pod stůl. Lunnie ji okamžitě vzala do rukou a celou jí vypila.

    Samson si jen odfrkl.

    "Něco zkusím," navrhl Grimin a sáhl pro svoji knihu zášti. Otevřel ji na příslušné straně a vyndal z ní jednu koňskou žíni, která slabě zářila stříbrným světlem.

    "Nechť ti Grungni pomůže z tvé temné mysli," pomodlil se Grimin a podal koňskou žíni před zmateně vyhlížející kouzelnici.

    Ta si žíni chvíli prohlížela ale nakonec jí opatrně sebrala z podlahy. Přiblížila si ji blíž k očím a snažila se ji blíže prozkoumat.

    Náhle jako by prozřela. Žíně začala slabě pulzovat stříbrným světlem a až se rozplynula do jemného oparu stříbrné barvy, který se vstřebal do astromancerky. Ta vlivem této magie párkrát zamrkala a její oči i výraz se vrátily do původní podoby myslící bytosti.

    "Dě... děkuji Vám... Herr Urviřiť," zmateně a pomalu ze sebe dostala Lunnie a přitom se chytla nabízené Samsonovi ruky, který jí pomohla na nohy. Astromancerka si unaveně sedla na židli a nalila si plný pohár vína, který následně vypila na jeden hlt. Pak si vyndala ze stolního šuplete krátkou štíhlou rourku ze dřeva a na její konec připevnila zabalený list suchého tabáku, který obsahoval další vonné byliny. Připálila si o znovu zapálenou voskovici a s úlevou vydechla namodralý kouř.

    "To už je lepší," pronesla Lunnie trochu zmámeně a rozhlédla se po dychtivých pohledech všech v místnosti.

    "Kouzlo se povedlo," začala po chvíli Lunnie s dalším vyfouklým obláčkem dýmu, "spatřila jsem dvě armády v poslední bitvě dobra a zla. Armády Chaosu zde stály proti silám Řádu, mezi nimiž byly zástupy lidí, trpaslíků i elfů." Lunnie se na chvilku odmlčela a promnula si unaveně oči.

    "Viděla jste vůdce bojovníků Řádu?" ozval se Kailu.

    "Ano. Vybavuji si trpasličího válečníka s Grungniho symboly na své zářné zbroji. Třímal v ruce zářné kladivo, ale nebil s ním do nepřítele nýbrž do magické kovadliny. Viděla jsem, jak s každým úderem vysílá mezi nepřátele vlnu zářné energie, která na místě spaluje všechny nečisté stvůry Chaosu, zatímco v řadách spojenců léčila zraněné a dodávala všem odvahu a sílu k dalšímu boji." Lunnie si opět nalila číši vína a přitáhla si plášť těsněji k tělu. Ve slabém svitu voskovic vypadala nyní mnohem starší a unavenější než kdy dřív. Napila se vína a pokračovala: "Spatřila jsem muže v první linii v plné zbroji. Bez jakýchkoli Sigmarovych insignií jak drží ohnivé kopí z kterého vysílá nekonečný zdroj vesmírného ohně mezi nepřátele. Jeho kopí zářilo světlem komety." Lunnie se dívala zastřeným pohledem na Groma, který se pod jejím pohledem chtě nechtě ošíval.

    "A co elfové astromancerko? Viděla jsi je v jejich velkoleposti a slavě?" zeptal se Kailu dychtící po podrobnostech.

    Lunnie k němu obrátila hlavu a chápavě pokývala hlavou: "Ale jistě mistře břitmistře. Váš národ jsem spatřila bok po boku Vašich lesních příbuzných. Bojovali jste jak na zemi, tak ve vzduchu. A vybavuji si, že Váš vůdce měl na hlavě pravě tu korunu, kterou jste mi zprvu ukázal. Říkala jsem Vám, že jakýkoli magický vliv může moji vizi ovlivnit. Nedokážu říci, zda byla ta koruna v mé vizi vyobrazena díky Vám nebo ne. Nicméně jedná se jen o výjev možné budoucnosti."

    "Šarlatánství. Já jsem to říkal hned," zamumlal si pro sebe Kailu.

    "Co tedy navrhujete Lunnie?" zeptal se Grimin zaskočené půlelfky.

    "No já...," nevěděla jak na tuto otázku odpovědět věštkyně, "netuším, zda mezi trpaslíky existuje takto mocná kovadlina, kterou jsem viděla. Jak říkám, může jít jen o nějaký symbol nebo náznak něčeho, co připomíná trpasličí kovadlinu. Třeba budete mít štěstí a něco podobného Vaši předci budou vlastnit."

    "Každá trpasličí kovadlina je svým způsobem kouzelná," odfrkl si Samson.

    "To kopí bylo vyrobeno ze spadlé hvězdy. Podle mě se jednalo o kometu." Nechala Lunnie vyset tu větu ve vzduchu.

    "Spadlá kometa říkáš," promnul si svůj vous Grimin, "tedy ta, kterou vidíme na nebi? Podle trajektorie bych odhadoval, že přistane někde na severu, jestli vůbec dopadne."

    "Je to možné," souhlasila Lunnie, "nebo se jedná o již spadlou kometu. Poslední byla nalezena někde v Městě prokletých."

    "Mordheim," odplivl si Samson znechuceně.

    Lunnie přikývla a mimoděk se ještě více schoulila na židli a pohled jí spočinul na zašlé koruně ukryté v pytli, kterou přinesl Kailu.

    "Co se tohoto artefaktu týče," kývla směrem ke koruně, "mohu se zeptat povolanějších v Aldorfské univerzitě. Třeba budu mít štěstí."

    "Byla byste laskavá," uklonil se elf.

    "Jak vlastně dopadla tvá audience u vévody elfe? Slíznul sis pivní pěnu?" rýpnul si Grimin do Kaila.

    "O tom bych raději pomlčel," uhnul pohledem elfí šermíř, "odměnu jsme nedostali a víc vás nemusí zajímat."

    Samson se jen uchechtnul.

    "Tedy dobrá," vrátila se Lunnie zpátky k věci, "zítra odjíždím do Altdorfu a poradím se s moudřejšími ohledně toho, co jsem viděla. Doufám, že přesvědčím co nejvíce vysokých mágů o nebezpečí, které hrozí naší Říši."

    "Dobrá Lunnie," souhlasil Grimin, "jeďte do Altdorfu a spravte o této záležitosti své nadřízené. Buďte však opatrná, jestliže je Chaos na vzestupu, musíme si dát pozor na jeho stoupence z řad lidí."

    "Hmm. A my?" zeptal se Samson klerika.

    "Do Nulnu příteli! Moje zášť nestrpí odkladu!"

## Kapitola VI. - Vítejte v Nulnu

    V druhém největším městě Staré Říše to žilo. Podzim už zaťal své sychravé drápy do předražených kožichů movitějších měšťanů stejně, jako do obnošených kabátů obyčejných lidí ulice. Počasí měnilo nálady, jak se mu zalíbilo a spousta měšťanů si již začínala připravovat zásoby na tuhou zimu.

    Lovec čarodějnic Hans Grüber se právě vracel do Sigmarova chrámu z hospody U Zlatého kladiva. Jednalo se o vyhlášený podnik pro všechny vyšší hodnostáře a rytíře řádu. Hans byl na schůzce se svým nadřízeným Solomonem Kriegerem, který ho seznámil s čerstvým případem podezřelých vražd v blízkém okolí Nulnu. Krieger zevrubně popsal zločin i místo činu a předal Hansovi všechny dokumenty s prosbou, zda by případ mohl vyřešit. V tyto dny bylo Sigmarových bratří zapotřebí víc než kdy jindy. V temných lesích Říše se od nedávného zatmění Mannsliebu rozšířili bestie a mutanti poskvrnění Chaosem. Situaci nepřidal ani apokalyptický výjev blížící se dvouocasé komety na nebi, díky kterému se začaly rojit nové sekty temných bohů, jako houby po dešti. Ulice Nulnu zachvátil strach. Všude přítomní flagelanti křičící Sigmarovi modlitby k nebi dodávali celé atmosféře maniakální hrůzu. Městské hlídky museli posílit patroly a každý den zadrželi minimálně jednoho fanatika, který ve svém šílenství překročil mez zákona. Obchodníci si připlatili za početnější ochranu svého zboží z řad žoldáků a s více žoldáky ruku v ruce přicházelo vždy více problémů.

    Hans cítil, že na Říši přichází temné časy. A cítil by to i kdyby nedošlo k podivnému setkání s nesourodou skupinkou dobrodruhů během svátku Temnoty. Svoje obavy a fakta sdílel se svým nadřízeným Kreigrem, který jeho vyprávění nebral na lehkou váhu. Stejně jako Hansovo selhání ve věci zajetí Fejny la Bougre. Hans zaskřípal zuby, když si vzpomněl na ježibabu, která mu uprchla chvilku před nulnským tribunálem. I proto se chopil tohoto případu, protože mu to připomínalo řádění la Bougre v Bretonii.

    Hans se ponořený v myšlenkách dostal až do Sigmarova chrámu, kde si zalezl do své malé pracovny, zapálil zde oheň v krbu a nechal si přinést láhev dobrého vína a něco malého k snědku. Počítal, že se bude spisy probírat celou noc až do rána.

    Když si sundal klobouk a těžký kabát, sundal i svoji výzbroj a usedl za uklizený psací stůl, kde rozevřel obsáhlou složku s velkou sigmarovou pečetí na přední straně. Nalil si víno a po prvním doušku dostal chuť zajít si na jedno 'černoprachové' k Naládovanému dělu. Pak si ale uvědomil, že pivovar i s hostincem nedávno zachvátil požár nějakého žháře a mrzutě si povzdechl.

    "Za zločiny proti dobrému pivu by měl být provaz!" pomyslil si a pustil se do procházení záznamů.

\*\*\*

    "Nuln přátelé! Perla Reiku a mimo jiné důležitý obchodní uzel mezi jihem a severem Říše. Samozřejmě postaven na zašlé slávě elfího společenstva dvou věží. Tedy samozřejmě pro mě místo, které vzniklo nedávno, ale pro tyto a tamty jepičí živočichy se jedná o kolébku středu Nové – pardon, Staré Říše," začal Kailu svůj rozsáhlý monolog, když celá kumpanie spatřila špičky vysokých věží vzdáleného velkoměsta.

    "Ten blbec by mohl nudit za vlast," zamručel si pod vousy Samson a dál šlapal prašnou říšskou silnicí.

    "Jop!" přisvědčil Grimin a nadhodil si kladivo na rameni, aby se mu lépe neslo. "Jak řikám, nejstrašnější elfí zbraní je, že ti vykecaj díru do hlavy. Znal jsem jednoho, kterej byl s nějakým elfem v bitvě proti grobi a ten chudák skončil v obklíčení tři dny a tři noci."

    "U Grimina! Tak to je pech! Jak to dopadlo?" chtěl vědět Samson.

    "No byl z klanu hromovládců, takže si nechal u hlavy dobrovolně vybouchnout granát, aby vohluchnul. Když se dostal ke mně na polní lůžko, neslyšel ani ň a měl vous na škvarek. Už jen blábolil nesmysly," odpověděl Grimin.

    "Ouha. A jak dopadl ten elf?" zeptal se se zájmem Grom.

    "Prej ho našli s vyrvanym jazykem a vypíchnutejma očima," odpověděl popravdě Grimin.

    "To je strašný," zamručel Samson a nevěřícně kroutil hlavou, "celej vous na škvarek."

    S příchodem večera se všichni dostali k jedné z hlavních bran, kudy proudily davy obchodníků i obyčejných lidí. Hlídka měla plné ruce práce s prohledáváním podezřelých osob a na takto dobře ozbrojenou skupinu dobrodruhů jim zřejmě město neplatilo dostatečné přesčasy. A tak se po krátké tlačenici dostali všichni bez obtíží dovnitř.

    "Cože tu vlastně hledáme?" podrbal se Samson nervózně ve vousech a dával si pozor, aby svojí zbrojí omylem nezranil kolemjdoucí občany Nulnu. Nutno podotknout, že se mu všichni snažili velikým obloukem vyhýbat.

    "Copak jsi zapomněl," pokáral ho trpasličí klerik, "slíbili jsme Plnokorbelovi od Jednookého trolla, že zkontrolujeme zásilku dělostřeleckého speciálu."

    Když Grimin zmínil trpasličí putiku v Dunkelbergu, Kailu sebou mimoděk trhnul.

    "Jo ták," rozpomněl se Samson, "křivda na pivě je jako křivda na cti!"

    "Mimo jiné," souhlasil Grimin a hned odchytl prvního kolemjdoucího, který se tak tak stačil vyhnout Samsonově zbroji.

    "Pověz človíčku, kde se tu nachází krčma dělostřelců".

    Spěchající měšťan ukázal směrem k centru města, kde se tyčily věže pevnosti a katedrál: "Musíte přes řeku a u Rathausu doprava do Čtvrti učenců!"

    "Vřelé díky mladíče!" odpověděl Grimin a chtěl se dát tím směrem. Měšťan ho však na chvíli zadržel: "Ale pivo si tam dnes večer nedáte Maine Herren. Hospoda U Naládovaného děla byla nedávno vypálena. Nyní probíhá vyšetřování a nikdo nesmí dovnitř!"

    Grimin kývnul na znamení díků. "U Grungniho! Kdo by se odvážil vztáhnout ruku na dílo boží?!"

    "Mistře trpaslíku," vmísil se do řeči Kailu, "navrhuji se tam zastavit zítra ve věci nedodané objednávky Herr Plnokorbelovi. Dnes bych dal odpočinout unaveným nohám."

    "Staniž se elfe," odpověděl mu trpasličí klerik a vydali se najít nejbližší podnik.

    Grom musel opět ocenit trpasličí dar pro orientaci, protože se pod vedením obou trpaslíků zanedlouho dostali do Čtvrti zbrojířů a kovářů, kde je rádi nasměrovali do vyhlášené putiky U Drzého trpaslíka.

    Nálevna připomínala jednu velkou kovárnu a byla plná kovářů, zbrojířů, mechaniků i puškařů. Dobrá polovina z nich byla trpasličího původu a když tento fakt viděl Kailu, zdvořile se omluvil a se slovy: "Tohle nebude moje číše vína," se odebral do lepší společnosti jednoho z mnoha hostinců, které míjeli, když šli sem.

    "Co to bude ježuro?" vyštěkl na Samsona hostinský. Nerudný starý trpaslík s nikterak upraveným plnovousem.

    "Pivo!" odpověděl mu stejně popudlivě Samson.

    Všichni se posadily na dřevěné špalky kolem kulaté desky stolu, která byla přichycena na velké kovadlině.

    "Tady to máš!" utrousil hostinský nakvašeně, když donesl tři tupláky piva.

    "Vřelé díky hostinský," pozvedl Grimin pivo na pozdrav, "jak Vám jde obchod?" zeptal se trpasličí klerik.

    "Polib mi prdel, trpaslíku!" odplivl si hospodský místo odpovědi a šel posbírat prázdné korbele k sousednímu stolu.

    "Milej chlap," poznamenal Grom.

    "Jó starej Hardull Rozštěp to je trpaslík do nepohody," přitočil se k nim mladík přinášející pivo, "vy tu jste asi noví že? Z toho si nic nedělejte, starej Štěp je takovej na všechny. Je to mrzout."

    "Aha. A taky máte něco do žaludku? Mám hlad, že bych žral hřeby," zareagoval na mladého pingla Samson.

    "Ovšem," přisvědčil mladík a prohlížel si Samsonovu zbroj, "něco Vám donesu."

    "Ještě jedno hospodo!" zahulákal Samson na hostinského, když dopili pivo.

    "Nachčiju ti tam ty spratku trnitá!" ozvalo se z poza pultu.

    "Klidně!" nenechal se zastrašit trolobijce, "stejně chutná jako chcanky!"

    Hostinský se spokojeně zachechtal a donesl jim nové pivo i s půlkou pečené svině, křenem a nakládačkami.

    "Žerte!" pobídl je hostinský a pak se zaměřil na Samsona: "ty máš ale pěknej kabát z ocele, poslouchej! Kdepaks ho sebral?"

    "Tak po tom ti je velký, Štěpko!" odpověděl Samson s plnou pusou.

    "To se ještě uvidí," zašklebil se hostinský a pak plácnul sedícího Groma přes jeho obrovská záda: "Tak co prcku? Schmecken Sie?" zazubil se na barbara, když se na něho otočila Gromova umaštěná brada.

    "Poslyš hostinský," začal se vyptávat Grimin mezi sousty, "chtěli jsme zajít k dělostřelcům na jedno černoprachový a bylo nám řečeno, že pivovar zachvátil požár. Co je na tom pravdy?"

    "Všechno do puntíku, zúčtovateli," odpověděl mu starý Rozštěp a začal sbírat prázdné korbely, "doba je zlá." Utrousil ještě.

    "Konkurence?" nadhodil myšlenku Grimin.

    "Ja, Herr Trpaslík ale ne odtud. V Nulnu by na to nikdo neměl koule, a navíc by si nasral do vlastního korbele. Dělostřelci dodávali skoro do všech lepších hospod!"

    "Sem ne?" zajímalo Samsona.

    "Řikal sem lepších! Sedíš si prdelí na uších?!" vyštěkl na něho hostinský.

    "Jen klid hospodo. Vezmeme si i cimru na noc," položil před něj na stůl pár zlatek Grimin.

    Rozštěp shrábnul mince s tichými nadávkami a s mumláním se odšoural zpět za bar.

    "Dobrá. Zítra se půjdete podívat k Naládovanému dělu a já prověřím archivy." Rozhodl Grimin.

    Když dopili, odešli do sklepení, kde měl Drzí Trpaslík pokoje pro hosty.

\*\*\*

    Druhý den se Samson s Gromem po snídani sebrali a vyrazili do města, kde vládlo nepříznivé počasí. I ve studeném vichru a dešti však potkávali v ulicích Nulnu stroze oblečené fanatiky postávající u hořících košů nebo držících pochodeň, jak vykřikují Sigmarovo slovo boží, a přitom ukazují k nebi, kde se za těžkými mraky skrývala padající dvouocasá kometa.

    Když došli oba k hospodě U Naládovaného děla, počasí se trochu umírnilo. Dveře slušně vypadající hospody byly zavřené, přestože se blížil čas oběda. Z této strany vysoká budova nejevila známky žádného požáru.

    "Kampak občane?" ozvalo se za Gromovými zády.

    Když se norskan otočil, spatřil dvojici městských strážníků Nulnu.

    "Jdeme za Tadeášem Wchsem ve věci dodávky piva do Dunkelbergu," odpověděl Samson.

    Strážník si je ještě chvilku podezíravě prohlížel, ale pak přikývl a zaklepal na dveře hospody.

    Po chvilce se ve dveřích objevil muž v kvalitním oděvu hostinského, který měl unavený pohled a na tváři strniště: "Přejete si?"

    "Herr Wachs, zde přítomní občané za Vámi přišli v obchodní záležitosti," řekl strážný mezi dveřmi.

    "Jsme tu jménem Plnokerbala z Dunkelbergu," kývl na pozdrav Samson.

    Hostinský vypadal chvíli zmateně, ale pak se jeho tvář rozjasnila: "No ovšem! Pojďte dál Mein Herren!"

    Samson s Gromem vešli do hostince a Wachs je za chvíli dohonil. Samson ještě zaslechl strážného, který ujistil hostinského, že pro všechny případy vyčká venku.

    "Pánové vemte prosím místo," pokynul majitel hospody oběma dobrodruhům k baru a natočil jim pivo do broušených sklenic.

    Hospoda byla prázdná až na pár úředníků, kteří chodili po rozlehlém sálu v přízemí a něco si zapisovali. Grom se cítil jako na zámku. Ještě nikdy nenavštívil takto čistou a luxusní hospodu. Když pil perfektně natočené pivo z čistého, broušeného skla bál se, aby sklenici nedopatřením nerozbil.

    "Ano zakázka pro mého trpasličího přítele Plnokorbele. Vím o ní nebojte. Deset sudů našeho černostřelného ležáku," pokýval hlavou majitel hospody, "bohužel se můj pivovar i sklady staly terčem podlých zločinců a žhářů." posteskl si hostinský.

    "A vyšetřování už začalo?" chtěl vědět Samson.

    "Ano, už začalo," přisvědčil hostinský, "byli tu i ze Sigmarova chrámu, aby vyloučili magickou podstatu toho ohně. Nyní se vše sepisuje pro pojistnou událost. Nicméně Herr Plnokorbel ode mne obdrží čerstvou dodávku, hned jakmile bude uvařená. A samozřejmě kompenzaci." ujistil je Tadeáš Wachs.

    "Žeby konkurence?" nadhodil Grom a prohlížel si světlo z lustru skrze broušenou sklenici.

    "Ovšem. Také mě to napadlo. Často dostávám nabídky od konkurentů na moji tajnou recepturu pro černoprachový ležák, ale nikdy to nezašlo takhle daleko." Wachs si povzdechl a natočil oběma hostům ještě jednu sklenici.

    "Zkusíme něco zjistit," ubezpečil Wachce Samson a dopil druhou sklenici piva. Musel uznat, že tento mok byl skutečně vytříbenou záležitostí. Téměř umělecké dílo. Až mu bylo divné, že jej vařil pouhý člověk.

    "Děkuji Vám Herr Trpaslík," poděkoval Wachs a pak se už musel věnovat dalšímu úředníkovi, který ho žádal o detaily budovy, kterou uchvátil požár.

    "No človíčku, tady sme hotový. Jdem vyzvednou Grimina do lejstrárny," zavelel Samson, když měli oba prázdné sklenice.

\*\*\*

    Grimin Urviřiť se mezitím přehraboval ve spisech, které mu donesl mladý půlčík v městském archivu.

    Trpasličí klerik si nechal přinést veškeré dostupné materiály o rodině Burdychů z Nulnu a k tomu malý soudek piva, protože to vypadalo na dlouhé hodiny prosezené u zaprášených účetních knih, starých spisů z Cechu obchodníků a jiných kronik.

    "Při mejch vousech!" rozlehlo se malou studovnou v budově Archivu, kam byl Grimin posazen i se svými stohy poznámek a lejster, "tomu řikám pořádná hromada listí." Samson uznale pokýval hlavou, když vešel do studovny a zamířil rovnou ke klerikovi. Ten se odtrhl od jedné z účetních knih a přátelsky se zazubil.

    "Tak jak jste pořídili U Naládavoného děla?" chtěl vědět Grimin a natočil si další korbel piva.

    "Pivo ujde." Odpověděl stroze Grom a prohlížel si hromadu papírů.

    "Tak, tak," přitakal Samson, "ale byl na ně vedenej útok. Žáhřství prej," odplivl si Samson.

    "Hereze," zabručel Grimin v odpověď.

    "Takže dodávku do Dunkelbergu pošlou hned, jak ji uvaří. Plus kompen. Komprensa. No prostě něco navíc," nedokázal cizí slovo vyslovit Samson. "Co tvoje zášť?"

    Grimim se zachmuřil: "Je to těžší, než jsem si myslel. Tihle lidé věří obyčejnému inkoustu a papíru. Nic, s čím by si pár let neporadilo. Půlku informací sežrali krysy a ta druhá půlka vybledla. Ale něco jsem nalezl. Starý Burdych měl dceru a syna. Janinu a Jonsona. Ona byla předána do péče své tetičky v Silvanii a on prý studoval magii. Poptám se na zdejší univerzitě a uvidím kam se dostanu."

    Ještě chvíli se Grimin prohraboval papíry, ale pak už uznal, že více informací z dohledaných záznamů nenajde. A hlavně – došlo pivo.

\*\*\*

    Hans Grüber se vrátil pozdě večer z městské márnice poblíž Moorových zahrad. Celý den vládlo nepříznivé počasí, a tak se rozhodl, že si prohlédne oběti přinesené z místa činu, kterým bylo blízké okolí větrných mlýnu možná dvě hodiny cesty od Nulnu. Byla to jatka. Oběti byly rozsekány na kousky ostrými předměty nebo rozervány brutální silou. Tohle nemohl udělat jedinec a pokud, nemohl být z tohoto světa. Nebožtíci byli všichni obyvatelé farmy rodiny Müllerových. Početná rodina sedláků a mlynářů si žila více méně soběstačným životem v usedlosti poblíž větrných mlýnů a zeleninových polí. Vrah neušetřil ani děti ani starce natož pak urostlé statkáře nebo mladé čeledíny a děvečky. Navíc, když se k místu činu dostali Sigmarovi svatí rytíři, celá usedlost byla v plamenech. Stop tedy moc nezbylo. Nicméně Moorovy kněží přivezli všechny, kteří neshořeli v útrobách usedlosti.

    Hans se pomalu šoural večerními ulicemi Nulnu a přemýšlel. Oběti byly nenesly žádný naznak magie ani jakékoli známky mutace. V usedlosti zůstaly i zbytky cenností rodiny Müllerových. A navíc v okolí se nenašly podle záznamu žádné podezřele stopy koní nebo vozů. Pokud by se jednalo o početnější skupinu hrdlořezů museli by zanechat nějaké stopy. Navíc by se takto početná skupina nemohla ukrývat nikde příliš dlouho.

    Hansovi to nedávalo smysl. Přesto si byl jistý, že se nejedná o dílo žádného šílence z řad lidí.

    Ve svým myšlenkách přišel až k Sigmarově chrámu. Když vešel dovnitř, ještě si ani nestačil sundat klobouk a už k němu přiběhla jedna z mladých novicek – adeptů na řádného Lovce čarodějnic – Anna Rosenhaus. Její pihovatý obličej a jiskra v oku vždy Hansovi zvedli náladu. Anně mohlo být kolem dvaceti let a občas se stále chovala, jako rozpustilá puberťačka. Hans občas nechápal, proč tak hezké mladé děvče touží zahodit svůj život v řadách lovců monster. Vlastně to chápal až moc dobře. Ten den, kdy ji nalezl v obchodě s květinami svých rodičů nikdy nezapomene. Byla to hotová noční můra.

    "Ahoj Hansi," uculila se Anna na zachmuřeného Grübera, který si sundával klobouk.

    "Buď zdráva Anno. Neměla bys být na večerních modlitbách?" zeptal se Hans tónem přísného otce.

    Mladá novicka jen našpulila pusu: "Ovšem Herr Lovec čarodějnic! Kde jinde." znuděně otočila oči v sloup, ale pak se hned rozzářila: "Měl jsi tu navštěvu."

    "Kohopak? Někdo shora?" nadhodil mrzutě Hans.

    "Kdepak. Spíš ze zdola," uchechtla se Anna, "dva trpaslíci zakutí ve zbroji a jeden norskan. Tedy řeknu ti, že to vypadalo na partičku do nepohody."

    Hansovi po tváři přelétl úsměv: "Do nepohody. Líp bych to neřekl."

    "Ten s Grungniho znamením na štítu říkal, že je najdeš na Zlatém trhu," mrkla na něho Anna.

    "Díky za vyřízení," otočil se Hans zpět k východu z citadely, "můžeš pokračovat ve večerních modlitbách!" houkl ještě na Annu, která se jen zamračila, ale nakonec zamířila k velké modlitebně.

    "Páni trpaslíci, jsem rád že jste se zastavili u mého stánku. Mám to nejlepší pivo v celém Nulnu!" chvástal se bohatě oblečený obchodník s velkým břichem, který měl ještě otevřený krámek i v tuto večerní hodinu.

    "To sou silný slova človíčku," odpověděl Samson a dal si načepovat korbel.

    "Hledáme něco neobvyklého. Něco exotického. Něco nového na trhu," začal se vyptávat Grimin nenápadně trhovce.

    Obchodník se poškrábal na otylé bradě: "Něco bych tu měl mein Heren. Máte štěstí, zbylo mi pár posledních lahví. Je to z velké dálavy."

    Obchodník na trpaslíky spiklenecky mrkl a chvilku se hrabal v dřevěné bedně pod pultem stánku. Pak vytáhl tři tmavě zelené láhve s patentním uzávěrem, které měly na sobě jednoduchou etiketu.

    "Hmmm, to vypadá dobře," zamručel vesele Grimin a nechal na pultu celou zlatku za každou láhev. Obchodník mince rychle shrábl a podal piva zákazníkům.

    "Je to ten nejlepší dovoz. Věřte mi. Mám to od jednoho chlapíka z Wurtbadu," spiklenecky šeptal obchodník.

    "Nepovidej," mlaskl spokojeně Grimin, "a ten to bere odkud. Pochybuji, že se tam vaří takovýhle skvost."

    "Kdepak. Ale kde to bere mi neřekne. Je to jeho tajemství. Podle mě je to nějaký pašerák." obchodníka hřálo trpasličí zlato natolik, že se nebránil jakémukoli podaní informací.

    "A heleme," prohlásil Grom když dopil na jeden zátah svoji láhev a nyní si zamyšleně prohlížel etiketu, "vidíte tu značku?" ukázal trpaslíkům místo na etiketě, které vypadlo jako skvrna.

    "Hmm, vypadá to jako nějaký ostrov..." přemýšlel nahlas Samson.

    "Albion?" hádal Grimin. Pivo bylo opravdu jiné než všechno, co od lidí kdy okusil. Je možné, že pocházelo z tohoto tajuplného ostrova?

    "U Sigmarova kladiva! Koho to tu nepotkám?" ozval se za nimi silný hlas Lovce čarodějnic.

    Všichni se otočili k nově příchozímu. Hnas Grüber vypadal poněkud jinak, než jak ho spatřili naposled v Dunkelbergu. Především vypadal odpočatě. Měl i jiný, čistý oděv a zastřihlý plnovous.

    "Buď zdráv človíčku!" pozdravili ho Samson s Griminem a Grom dodal, že ho rád vidí.

    "Shledávám, že jste si Dunkelberským gobliním problémem poradili," usmíval se Hans.

    "Pche! Pár pavoučích grobi rozhodně nestálo za slavnou smrt," odfrkl si Samson.

    "I přesto na nich bylo něco znepokojivého," doplnil Grimin.

    "Pojďte přátelé, zvu vás ke Zlatému kladivu. Musíte mi všechno vyprávět," nabídl Hans skupince.

    "To zní jako dobrý nápad," odpověděl Grom. "Veď nás."

\*\*\*

    "Takže se jednalo o mutanty pavouků a lesních goblinů. No vida. Nakonec by to bylo v mé kompetenci. Bohužel mé priority byly jinde," zamyslel se Hans nahlas když dojedl bohatou večeři a objednal si další pivo. Trpaslici mu mezitím stručně shrnuli, jak si počínali s Pavoučím spárem v Reikwaldských lesích.

    "A co Herr Kailu?" zajímal se lovec čarodějnic o posledního člena kumpanie, který s nimi v krčmě neseděl.

    "Ten elf?" ujasnil si Samson, "ále našel tam nějakej starej elfí bazmek a teď s ním dozajista votravuje čáryfuky na zdejší univerzitě."

    "Bazmek?" nechápal Hans.

    "Korunu, lovče," odvětil Grom, "sám sem jí vyrval té pavoučnatce z hlavy. Elf tvrdil, že je to mocný artefakt z jeho říše. A jelikož vypadala jako smetí, nechali jsme ho při tom."

    "Zajímavé," zhodnotil Hans, "tedy s vámi se jeden nenudí, to musím uznat." usmál se na konec a objednal všem i něco ostřejšího.

    "A co ty a tví démoni?" zajímal se Grimin.

    Hans se zachmuřil. Na malou chvíli zapomněl na tajemný případ sedláka Müllera a jeho rodiny.

    "Mám podezření, že se Bubák vrátil," odpověděl a kopnul do sebe pohárek lihoviny. Když viděl, že ho ostatní poslouchají, pokračoval: "Kousek za Nulnem jsou zelná pole s větrnými mlýny. Nedávno se tam stal masakr na početné rodině jednoho sedláka. Statek byl vypálen a stop se moc nenašlo. Zítra ráno se tam půjdu podívat osobně."

    "Žeby vám tu na venkově řádil nějaký zabijácký šílenec?" pokrčil rameny Grimin.

    "To jistě," přisvědčil Hans, "jen se bojím, že není z tohoto světa." V lovcově odpovědi bylo cosi temného.

    Samson zbystřil: "Mostrum říkáš?"

    Hans jen přikývl s pohledem upřeným na korbel piva.

    "Jen ne strach človíčku," povzbudil ho Grimin spokojeně bafajíc svoji dýmku, "přiložíme kladivo k dílu."

    "Budu vám zavázán Mein Herren," poděkoval Hans.

    "A když už jsi u toho lovče. Neslyšel jsi o vypálené dělostřelecké putice?" zeptal se Grom.

    Hans pokýval hlavou: "Ovšem. Každý v Nulnu, kdo zná rozdíl mezi dobrým a špatným pivem už o té tragédii slyšel. Sigmarovi kněží to již prověřili, ale jelikož na místě nebyly dohledány stopy po magii, předali jsme tuto záležitost světským úřadům."

    "Do vyhně s tím!" zabručel Samson.

    Čas již pokročil a Hans Grüber usoudil, že bude lepší se na zítřek pořádně vyspat. Jelikož však znal své společníky nechal jim na tento večer otevřený účet U Zlatého kladiva a popřál jim dobrou noc.

    Když odcházel, dohonil ho Grimin, ve dveřích: "Človíčku počkej. Do Nulnu mě přivedla i moje osobní zášť. Hledám informace o členech rodiny Burdychových von Nuln. Myslím si, že mohli být spřaženi s černou magií."

    Hans kývnul na znamení, že rozumí: "Zeptám se v našich archivech. Třeba budete mít štěstí Herr Urviřiť." Na to si nasadil svůj široký klobouk a vydal se do nočních ulic Nulnu.

\*\*\*

    Nuln se pomalu probouzel do chladného rána. Nicméně všichni, kteří měl dnes nějaké pochůzky byli vděční za jasnou oblohu a mírný severní vítr, který byl poslem přicházející zimy.

    Hans Grüber si při čekání na ostatní ještě naposledy kontroloval svoji výstroj. Jeho klobouk a náramení plát z ocele místo rozhořelých voskovic, zdobily tenké svitky popásané Sigmarovými žalmy s posvátnými pečetěmi. Kolem zdobeného kyrysu měl připevněný pás s náboji, ucpávkami a černým prachem, které byly jeho nedílnou součástí. K nim se u Hansova boku pohupovala dvě pouzdra s křesadlovými pistolemi a k tomu měl na zádech připevněný dlouhý meč svěcený nejvyšším představitelem Sigmarova chrámu a velký tesák, který fungoval spíše jako mačeta. U pasu se mu pohupovala i menší kniha zakuta v železném pouzdře na řetězu. Na jejím hřbetě stálo vyraženými zlatými plátky 'Das heilige Buch von Sigmar'. Oděn byl do tlustého kabátu petrolejové barvy, který měl rudou podšívku a na rukou měl rukavice z nejjemnější jelenice.

    Když si zkontroloval i příruční brašnu, která obsahovala pár léčivých lektvarů věnovaných Sigmarovým chrámem, spatřil trojici příchozích. Dva podsadité trpaslíky zakuté ve zbroji, nad kterými se tyčil mohutný norskan, který ani v těchto dnech nepotřeboval víc než kilt ze zeleného tartanu.

    Hans skupince kývl na pozdrav a podal Gromovi brašnu s lektvary: "Kdyby náhodou."

    "Očekáváš potíže lovče?" nahlédl Grom do brašny.

    "Když dá Sigmar, tak ne," odpověděl Hans.

    "Tak to doufám, že nedá!" zavrčel Samson a zatnul pěsti připraven ve své sršní zbroji na cokoli.

    Hans přikývl a vyrazili směrem na sever. Ze Západní brány pokračovali cestou až k rozhlehlým polím, kde se nyní pěstovali brambory, tuříny a dýně.

    Nebe bylo jako vymetené a jediné, co jej brázdilo byli hejna vran snášející se na místy postavené jednoduché strašáky v polích.

    "Herr Urviřiť," začal Hans během chůze, "ještě v noci jsem zadal Váš požadavek ohledně rodu Burdychů našemu archiváři. Něco mi dlužil, a tak hledal celou noc. Nicméně Vás zřejmě nepotěším. Herr Johan Burdych von Nuln skonal na hranici roku 2450 imperiálního letopočtu. Byl souzen a odsouzen za činnost temné alchymie a travičství, kterýmiž taktéž obchodoval."

    Grimin pozorně naslouchal každému slovu lovce čarodějnic: "Trpasličí křivda je křivda krve človíčku. Smrt ji nemůže jen tak ukončit. Ne pokud máš ještě nějakou pokrevní linii."

    Hans jen zakroutil hlavou nad trpasličími zvyky: "Pak Vás Sigmar ochraňuj, protože Burdychův syn své štěstí zkoušel na Altdorfské univerzitě magie v ametystové koleji odkud byl vyloučen z podezření na nekromancii a temnou magii. Uprchl do Wurtbadu kde byl po několika letech chycen a popraven tamními pány. A Burdychova dcera Jannina byla prohlášena za nezvěstnou někde okolo Silvanie."

    Grimin si jen něco zabručel pod vousy a dál se k této záležitosti nevyjadřoval.

    Mezi tím došli až k prvnímu místu činu. Jednalo se o větrný mlýn vypálený do základu. Z celé budovy zbyly jen obvodové zdi. Hans vešel dovnitř a pozorně si prohlížel stopy stejně jako Grom.

    Samson s Griminem mezi tím hodnotili lidskou práci kameníků a dostali se k závěru, že trpasličí práce by takový oheň hravě ustála.

    "Je to zvláštní," ozval se Grom jako první, "je tu pár stop, ale nevypadají jako lidské nebo zvířecí."

    "Jak to myslíš človíčku?" nechápal Samson, který si obhlížel okolí trosek mlýna.

    "Vypadají jako by to bylo nějaké křoví nebo tak," mumlal si nahlas barbar. "A ke všemu se ty stopy rozchází do okolních polí na všechny strany."

    Samson se rozhlédl po dýňových polích a jeho pohled mu vraceli jen strašáci ze dřeva, kteří měli na hlavě shnilou dýni nebo otep slámy v látkovém pytli.

    Hans vyšel ze zbytků mlýna: "Bylo to něco s velkou silou a mrštností. Našel jsem stopy po ostrých předmětech všude na zdech. Tohle nebyl žádný rozparovač ani tlupa lapků. Ani goblini by tohle neudělali."

    Samson se zatím vydal pomalým krokem k nejbližšímu strašákovi stojícímu v poli.

    Když přišel blíž pozorně si prohlédl jeho zevnějšek. Místo hlavy měl pytel ztuchlé slámy s vystřiženými otvory pro oči a ústa. Tělo bylo také ze slaměného pytle nacpané do starého kabátu neurčité barvy. Každá noha byla otep slámy svázaná k pytli, aby se zdálo, že se jedná o člověka. Ruce měl schované v rukávech kabátu, ale místo prstů spatřil Samson pět ostří na každé ruce.

    Náhle sebou strašák cuknul, jako by byl v křeči a ohnal se po Samsonovi ostrými pařáty.

    Trolobijce uhnul na poslední chvíli.

    Strašákovi se v očích objevili nazelenalé magické podmínky a zaútočil znovu na trpaslíka se zuřivou agresivitou. Samson byl zaskočen takovou rychlostí a silou pocházející z pouhé atrapy. Chvilku mu trvalo, než přešel do útoku, ale stačil jeden silný zásah a strašákův pytel slámy se rozpáral, jako peřina.

    Když se trolobijce otočil zpátky k ruinám mlýnu, viděl že skupinu napadly další strašáci.

    Grom rozťal dýni, kterou měl jeden ze strašáků místo hlavy až se kousky shnilé zeleniny rozlétly do okolí.

    Hans vystřelil ze svých pistolí a pak tasil meč. Se Sigmarovou modlitbou na rtech se vrhl proti nejbližšímu protivníkovi.

    Samson si všiml, že Grimin stojí jako zmražený neschopný slova nebo pohybu. Jeho tvář byla sinalá, jako by spatřil dávno mrtvé předky. Zíral na strašáka, který se se rychle blížil jeho směrem.

    "Klad Áaazzz!" zařval Samson a vrhnul se strašákovi do cesty. Magický zabiják se napíchal na Smasonovu zbroj, jako by to byla panenka z hadrů. Trolobijcovi stačilo jen servat kusy staré látky a slámy z bodců a bylo po strašákovi.

    Se smrtí atrapy se vzpamatoval i trpasličí klerik. Okamžitě se vrhnul do boje a svým kladivem drtil všechny neživé bytosti v dohledu.

    Grom rozdával širokými oblouky rány svojí sekerou v pevném postoji a nevšiml si, že se mu pomalu omotávají šlahouny kolem kotníků. Pak to norskanem cuklo a on se svalil na zem do prachu a bahna. Zároveň se ze země zvedlo obrovité monstrum, které připomínalo obří chodící dýni. Šlahouny kořenů jí sloužily jako chodidla a tlusté stonky, které jí rašily ze spodu dýně byly protáhlé do tvaru pařátů. Zmutovaný dýňák po chvíli rozlepil mohutnou tlamu plnou špičatých zubů a zařval na svoji kořist, kterou k sobě táhnul omotanou šlahouny.

    Monstrum bylo vskutku děsivé, nejméně jednou převyšovalo dospělého člověka. Hans chvíli nevěřícně zíral do rozšklebené tlamy dýňového obra, z které zářilo zelené světlo temné magie, ale pak do obra provrtal dvě díry kulemi ze svých pistolí. Dýňové monstrum zařvalo bolestí a z otvorů po kulích se jí vyvalil hnis a lepkavá dužina.

    Kolem Hanse proběhl Samson s veselím úsměvem na tváři: "Poď ke mně ty tykvičko, vždycky sem chtěl bejt zahradníkem!"

    Trpaslík se vyhnul prvnímu šlahounu a pak začal zběsile bušit do torza dýně.

    Dýňák odhodil Groma dobré tři sáhy do pole a zaútočil na Samsona. Obalil ho svými šlahouny a snažil se ho v nich rozdrtit. Samsonova zbroj se však zabodávala do zelených výhonků až monstrum zařvalo bolestí muselo trpasličího trolobijce pustit na zem. Samson se jen chechtal a pokračoval v porcování dýně: "Vydlabu si tě a postavim se svící před chalupu!" Samsonovi začala od úst odlétávat pěna a jeho rudé oči svědčili o tom, že se dostal do běsnícího transu.

    Po chvíli mu přiběhl na pomoc Grom a když byli hotoví se strašáky Hans s Griminem, společně obrovité monstrum rozsekali na padrť.

    "U všech bohů, co to bylo za monstrum?!" lapal po dechu zpocený Grom.

    "Netvoři oživeni temnou magií," prohlásil Hans a spěšně nabíjel své pistole rozhlížejíc se okolo. "Ale jsou to jen loutky. A někde tu musí být i loutkář."

    "Tam!" zvolal Grimin a ukázal kladivem na černou kočku sedící na okraji pole možná třicet stop od nich. Než však mohl Hans vystřelit, kočka byla pryč.

    "To je ona," procedil skrze zuby lovec čarodějnic, "la Brougre!"

    "Rychle za ní! Míří k dalšímu mlýnu!" zavelel Hans Grüber a vyrazil směrem kde zmizela černá kočka mezí dýněmi.

    Větrný mlýn na kraji Natternského lesa líně otáčel svými lopatkami v mírném větru a krom jeho tichého klapání bylo slyšet jen občasné krákání vran, které se přiživovali na okolních polích. Krom nich nebylo v okolí mlýna živé duše.

    Hansovi přišel celý ten výjev strašidelný.

    "Buďte opatrní! Tentokrát nám ta čarodějnice nesmí uniknout." Hans měl v jedné ruce křesadlovku s nataženým kohoutem a v druhé ruce měl otevřenou svatou knihu. Grimin se potichu modlil k svému bohu a postupoval ostražitě ke dveřím větrného mlýna.

    Když byli asi šest sáhů před mlýnem, dveře se s hrozivým skřípěním otevřeli a v nich stála Fejna la Bougre v celé své temnotě. Měla shrbená záda, z kterých jí čněly výrůstky připomínající černé neolistěné větvoví, které se jí táhlo až k hlavě, kde prorůstalo bílé husté vlasy. Její pleť byla stařecká a tenká jako papír, pokrytá vráskami ale přitom měla ledově namodralý odstín. Oči jí zakrýval šál z černé látky a z nepřirozeně velkých zkřivených úst se ven šklebilo pár ostrých zubů. Na sobě měla něco mezi pláštěm a vypelichaným kožichem.

    "Přišel sis pro mě lovče hlav?" zaskřehotala babizna a její hlas zněl jako by někdo pustil ven meluzínu.

    "Ve jménu Sigmara našeho pána a spasitele!" zadeklamoval Hans Grüber nahlas a vypálil z pistole kuli, která babicí trhla, jako by dostala ránu řemdihem, ale k zemi jí nesrazila.

    La Bougre zaskřehotala pár nesrozumitelných slabik a natáhla k příchozím své ohyzdné pařáty, z kterých začala pulzovat magická vlna nazelenalé barvy: "Pojďte ke mně mí miláčkové! Chraňte svoji mať!"

    Ze země se začalo zvedat opět dýňové monstrum, velmi podobné tomu, které dobrodruzi nedávno zničili a k tomu ještě se z kypré zeminy v nedalekém poli začaly hrabat ven kostěné hnáty.

    Za chvíli stál na poli kostlivec prorostlý zelenými šlahouny a namísto hlavy měl shnilou dýni s ošklivým šklebem místo úst. Nárameník tohoto nemrtvého rytíře tvořily holé lebky srostlé k sobě shnilými šlahouny a místo zbroje mu torzo chránili žebra a hrudní kosti spletené k sobě. V ruce rytíř smrti třímal rezatou kosu a pomalu se blížil k mlýnu na silných kořenových spletencích, představujících dolní končetiny.

    "A já se už bál, že nebude sranda," zachechtal se Samson a odplivl si, "beru si toho velkýho!" A vyrazil sprintem k dýňovému monstru, které se postavilo před čarodějnici, aby jí chránilo svým velkým tělem.

    V běhu však Samsona snadno předhonil Grom díky svým dlouhým nohám. Prvnímu útoku dýňovému monstru se vyhnul a z otočky ťal svojí sekerou po ježibabě. Ta se nestačila uhnout a silný náraz jí odhodil zpět do útrob větrného mlýna. Grom byl spokojen i když trochu zklamán, protože takovýmto úderem by porazil i vzrostlý strom. O to větší bylo jeho překvapení, když mu ježibaba úder vrátila stejnou silou.

    Grom nastavil svoji sekeru ostrým pařátům v poslední chvíli, ale úder ho odhodil ze dveří mlýna zpátky na příjezdovou cestu.

    "Sigmar tě zatrať zplozenče temnoty!" zahřímal lovec čarodějnic a vypálil na babiznu další kuli, která za sebou nyní nesla zlatou záři. Kule se zavrtala hluboko do boku babice, a ta zaskučela bolestí. Z rány jí začala proudit černá hustá krev.

    "Tvůj bůh je ničím proti moci velké čtyřky!" zavřeštěla babizna a vyplivla další temná slova společně s krví a z pařátů jí vystřelily temné blesky, které se klikatili směrem k Hansovi.

    "Když už je řeč o bozích," zašklebil se Grimin Urviřiť zpoza své zářivé pavézy, kterou nastavil do temných blesků čarodějnice, "dovol mi představit ti Grungniho moc!" S tím trpasličí klerik bouchnul svým kladivem do štítu a kolem něj se objevila průsvitná koule, v které se začaly míhat magická trpasličí kladiva. Grimin s trpasličí modlitbou na rtech postupoval pomalu k babizně a Hans s ním. Z boku na ně zaútočil nemrtvý rytíř, ale okamžitě ho zasáhlo zářivé kladivo. Hans vykryl jeho útok dlouhým mečem a hned na to strčil do jeho kostěných útrob druhou křesadlovku a stiskl spoušť.

    La Bougre si uvědomila, že své nepřátele podcenila. Samson už trhal obřího dýňáka na malé kousky až všude kolem létaly kusy zelených šlahounů. Ježibaba se pokusila o útěk. Zašeptala slova moci a chvíli na to, stála pár metrů dál od mlýna v bezpečných před spirituálními kladivy, které vysílal kolem sebe trpasličí klerik.

    "Kampak, babi!" zeptal se zdvořile Grom a vedl svůj útok sekerou ježibabě na tělo. La Bougre se nestihla seku vyhnout a náraz jí přeťal páteř ve dví.

    "Tohle už nerozdejcháš," odplivl si Grom ale pak zůstal stát jako opařený, když viděl, jak ježibabě začaly kopat nohy a její tělo se s nechutným křupáním stavělo do původní polohy. Chvilku na to už Grom cítil ostrou bolest ve svém břiše, jak mu do něj ježibaba zaťala své drápy. Barbar se chytl za krvácející ránu a pokusil se ještě seknout jednou čarodějnici svojí sekerou, ta se však snadno nepřesnému útoku vyhnula a následně Groma udeřila do obličeje až mu rozsekla obličej.

    "Nenechte jí utéct!" řval vzteky Hans, který se musel bránit stále víc dotírající kose nemrtvého rytíře.

    Ježibaba už začala šeptat další slova temné magie a s tím začalo její tělo lehce blednout.

    "Tentokrát ne, babo!" zavrčel Samson, který se vyhrabal z umírajícího dýňového monstra a vhledem k jeho konstituci vyvinul až neskutečnou rychlost ve sprintu k ježibabě. Ta si myslela, že už má vyhráno, ale pozdě si všimla Samsonovi zbroje, která zářila magickou mocí.

    Trolobijce nabral stařenu okovaným ramenem a odhodil jí kus před sebe. Čarodějnice prskala kletby a krev, když se snažila zvednout ze země a měla pocit, jako by do ní narazil obrněný býk. Když vztyčila ruku směrem k Samsonovi, aby ho proklála bleskem, ten už byl u ní. Pařát jí chytil oběma rukama a vší silou zabral. Vazy povolily stejně jako kosti a chrupavky a za chvíli Samson bil omráčenou střenu její vlastní rukou.

    "Grungni tě zatrať!" pronesl nad umírající čarodějnicí Grimin a zdviženým kladivem k úderu.

    "Ne!" zařval Hans a posledním úderem rozsekl rytířovu kostěnou zbroj od krku až k nohám. Bezvládné torzo monstra nechal spadnout na zem a rozběhl se k trpaslíkům. "Tak snadno z toho nevyvázne!"

    "Jsi blázen lovče čarodějnic. Stejně, jako minule. Znič jí, dokud můžeš!" zahřímal Grimin, ale své kladivo dopadnout nenechal.

    "Ne, mistře trpaslíku," vysvětlil mu udýchaný Hans a začal ježibabě nasazovat magická pouta a roubík, "za své zločiny bude souzena a odsouzena před řádným tribunálem."

    "Pche...lidi," odfrkl si Samson a zahodil urvaný pařát do polí.

    "Když už jsme u nich," ozval se ze země zraněný norskan, "nezbylo vám nějaké kouzlo pro zotavení."

    Grimin jen nevěřícně zakroutil hlavou a poklekl k barbarovi: "A vypití těch léčivých lektvarů si nejspíš šetříš na draka, seveřane?"

* Jít na Soubor:Nulnská pole02.jpg
* Jít na Soubor:Nulnská pole01.jpg
* Jít na Soubor:Nulnská pole03.jpg
* Jít na Soubor:Strašák.webp
* Jít na Soubor:Dýňový král.jpg
* Jít na Soubor:Dýňový rytíř.jpg
* Jít na Soubor:Fejna la Bougre.jpg
1/7
## Kapitola VII. - Kroky v temnotách

    Noční oblohu severu bičovala polární bouře. Barevné vlny chaotitových částic přitahujících se k zemi gravitací vytvářely na noční obloze impozantní hru barev, které proplouvaly nocí a nechávaly za sebou jemný třpytící se prach, který se rozptýlil po celé severní pustině. Chaotitová bouře byla přírodním divem sama o sobě. Když ji však podpořila žhnoucí dvojocasá kometa, která za sebou nechávala dlouhou dráhu ledových krystalů, byla to v pravdě krása, která se opakuje jednou za tisíciletí.

    Gruk Zvěstovatel osudu se díval směrem, kam padá vesmírné těleso a jeho pohled rudých očí z nitra mohutné přilby s velkými beraními rohy naháněl hrůzu.

    Myšlenky o padajícím kusu ledu zahnal v pravý okamžik, aby odvrátil útok vedený na jeho hlavu barbarským nájezdníkem. Gruk nastavil sekeře vyrobené z nekvalitní oceli svůj démonický meč a ta se o něj roztříštila na tisíce kousků. Urostlý seveřan zůstal udiveně civět na pahýl, který mu zůstal v ruce. V druhém okamžiku se Gruk ohnal mečem a čistým sekem uťal seveřanovi hlavu. Hned na to se vyhnul útoku kopí, který mu další z nepřátel vedl na hlavu. Jedním bodnutí proklál kopiníka v kožené zbroji a silou jedné ruky ho zvedl ze země a odmrštil ho na bojiště. Bezvládné tělo kopiníka sjelo z ostří a kutálelo se po zemi plné padlých bojovníků.

    Gruk se systematicky prosekával až ke středu bojiště, kde viděl na vyvýšeném místě vůdce nepřátelského klanu.

    Poslední ranou smetl z cesty dva štítonoše, kteří vsadili vše na sílu okovaných dubových pavéz. Šampion Chaosu jedním sekem roztříštil oba štíty na ráz, až třísky létaly vzduchem a s nimi rozťal i oba válečníky. Pak stanul před vůdcem Vlčího klanu. Byl to velký barbar s vlčí lebkou na hlavě a kožichem na ramenou. V rukách svíral obouruční palici a kolem něho bylo na dvacet padlých válečníků z řad Grukovy armády. Vlčí muž byl od hlavy k patě zbrocen krví.

    "Přišel sis pro smrt Zvěstovateli osudu?" zařval vlčí barbar, aby přehlušil zvuky probíhající bitvy kolem.

    "Tak jest Wolfgrade Kladivový vlku!" zaduněl temný hlas z černé přilby ve tvaru berana, „přišel jsem si pro tvoji smrt!"

    Vlčí bojovník se zasmál a odhalil tak svoje vlčí tesáky: "Mě nemůžeš porazit, berane! Jsem pod ochranou samotného Khorna!" Zasmál se Wolfgrad a strhnul si vlčí lebku z hlavy, aby ukázal Khornovu značku vypálenou na svém čele.

    "Uvidíme," utrousil Gruk a dal se do pohybu jako ocelový kolos.

    Wolfgrad se radostně zasmál a pak zavyl jako divoký vlk. Od úst mu létala krvavá pěna, když se rozběhl a skočil s kladivem obouruč připraveným k úderu. Gruk věděl, že je rychlejší i když má na sobě ocelovou zbroj. V posledním okamžiku zastavil na místě Wolfgradova dopadu, vyhnul se jeho kladivu, které se zarylo do půdy nasáklé krví a svojí mohutnou šíjí nabral barbarského náčelníka do žeber. Wolfgrada náraz odmrštil, jako by do něj z boku narazil býk. Za zvuků lámání kostí odletěl dobré čtyři sáhy od stojícího šampiona.

    Gruk pomalu došel až k zmrzačenému náčelníkovi, který se nemohl hnout a jen ztěžka oddychoval zkroucený v nepřirozené poloze.

    "Jak? Jak je to možné?! Jsem Khornův vyvolený!" plival krev Wolfgrad a v jeho očích byl vidět strach.

    Gruk se k něm sklonil a jednou rukou sevřel barbarovu hlavu, jako by to byla dýně: "Ano," zahučel hluboký hlas šampiona z masky a z nozder se mu valil rudý dým, "Khorn si tě vyvolil, abys pro něho proléval krev. Ale mě si vyvolil, abych zpečetil tvůj osud." Jediným škubnutím urval Gruk barbarovu hlavu od trupu a vyzdvihl ji nad hlavu za zvuku dunivého řevu.

    Když to spatřili ostatní nepřátelé z vlčího klanu, přestali bojovat a odhodili své zbraně na zem pak poklekli a vzdali hold Grukovi Zvěstovateli osudu.

    "Mí bratři!" rozezněl se mocný hlas po celém bojišti, "byl jsem vyvolen Bohem krve, abych přinesl zkázu na tuto zem! Jsem vaším osudem!"

    K místu, kde stál Gruk se pomalu přibližovali všichni účastníci bitvy a hltali každé šampionovo slovo.

    "Co nám říká Khorn, můj pane?" zeptal se jeden z vyšších velitelů s dychtivostí.

    Zvěstovatel osudu se na něho podíval a hodil mu hlavu mrtvého vůdce k nohám: "Postavte cestu z lebek, která povede do srdce Starého světa! Lebky pro Cestu lebek! Krev pro Krále krve!"

    Severskými pláněmi se nesl válečný pokřik barbarů, kteří nyní věřili v nového vůdce.

\*\*\*

    V pravé poledne se rozezněly všechny Nulnské zvony. Kdo mohl, spěchal k Sigmarově chrámu, aby byl svědkem té velkolepé události.

    Kailu Chaosem spálený spěchal do své ubikace na Nulnské univerzitě a v ruce si nesl další dva svazky pojednávající o elfích artefaktech. On sám toho o nich samozřejmě věděl dost, ale chtěl se dostat ještě hlouběji. Ona Pavoučí koruna mu nedala spát a jeho nutkání zjistit o ní víc, bylo velice naléhavé.

    Kailu se dostal do hloučku studentů, kteří štěbetali a spěchali z univerzity ven.

    "Slyšeli jste to? Prý chytli nějakou ježibabu a budou jí upalovat," nahlas křikl mladý student, který se přidal do hloučku.

    "Třeba budeme mít štěstí a bude to stará von Grüdrová," zašklebil se jiný student.

    "To by bylo super! Zítra u ní mám zkoušku z útočných kouzel!"

    Kailu nechal studenty jít svou cestou a jen si povzdechl a zamyslel se, proč lidem stojí za to pořádat veřejné popravy a z jakého zvráceného důvodu se na to chodí dobrovolně dívat. Kailu si mumlal něco o negramotných opicích, když zmizel za zdmi univerzity.

\*\*\*

    "Sigmare! Můj pane a zachránce! Veď mé kroky v době temna! Veď moji ruku v boji proti zlu! Ukaž mému srdci svoji milost, tak jako mé srdce ukáže v Tebe víru!" akolyta Sigmarova řádu hlasitě deklamoval svaté písmo, a přitom kropil suché dřevo a větve křoví olejem.

    V prostřed náměstí Sigmarova chrámu stála hranice s dřevěným kůlem a okovy. Kolem se shlukovali občané Nulnu, kteří vykřikovali Sigmarovy modlitby nebo nadávky mířící na odsouzenou.

    S posledním úderem zvonu se otevřely těžké dveře vedoucí do templářského žaláře a z nich vyšel Hans Grüber v obřadní uniformě Lovce čarodějnic. Za nim vystoupili dva popravčí, kteří svírali v rukách řetězy na jejichž konci byly železné okovy obepínající ruku a krk odsouzené.

    Když vyšla z přítmí kobky Fejna la Brougre, nulnský lid zatajil dech. Očekávali shrbenou babici poznamenanou Chaosem a místo ní se v okovech šourala k hranici žena s jednou rukou a hustými havraními vlasy oděná do špinavých hadrů. Odsouzená měla roubík v ústech a její oči byly plné hněvu.

    Když se průvod zastavil u hranice, velekněz Sigmarova řádu začal recitovat z Říšského zákoníku a čarodějnici zahltil obviněními vznesenými na její hlavu. Mezitím odsouzenou připoutali oba biřici řetězy ke kůlu, který stál vprostřed dřevěné hranice. Následně pokropily odsouzené šaty olejem a předali Hansovi pochodeň. Lovec čarodějnic se naposledy podíval do očí temné čarodějnice. Neviděl v nich ani strach ani pocit provinění natož pak lítost. La Brouge jako by se Hansu Grüberovi vysmívala.

    S posledním veršem očistné písně svatého Sigmara vhodil Hans Grüber planoucí pochodeň na hranici. Za veselého jásotu přihlížejících hranice vzplála a čarodějnice zmizela v plamenech očistného ohně. Během popravy odsouzená nevydala jedinou hlásku a po celou dobu se vpíjela očima do jejího pokořitele. Hans pohledem neuhnul. V jeho černých očích se zrcadlilo hynoucí zlo, které nemělo v jeho světě místo.

    Když z čarodějnice zbyly jen kosti, Hans se přesunul ke skupince dobrodruhů, kteří sledovali popravu z první řady.

    "Přijměte můj dík," potřásl každému rukou Hans, "pokud budete v budoucnu cokoli potřebovat, řad Sigmara vám bude nápomocen."

    "Snad nebude třeba lidských bohů lovče," odpověděl Grimin a sevřel Hansovi pevně ruku.

    Když se rozloučili, vrátila se celá skupina k Slepému praseti, kde měli pronajaté pokoje.

    "Nuže," pronesl Grimin k ostatním, když mu přinesli korbel piva, "kam dál?" Nechal otázku viset ve vzduchu a napil se.

    "Karak Kadrin," zabručel Samson a napil se piva.

    "Dobrá. Nicméně musím ještě prověřit pár informací ohledně rodu Burdychů. Až budu hotový, vyrazíme." Rozhodl Grimin a dopil pivo.

    "Co ty Grome?" zeptal se norskana Samson.

    "Ále, nemůžu dostat z hlavy, jak se ta baba vysmívala mé síle," povzdechl si Grom, "jako bych jí nedokázal nic udělat. S tímhle sem se ještě nesetkal."

    Grimin zamumlal něco o lidské nátuře a pak objednal další korbel piva: "Podle mě nebude problém v tvé síle seveřane. Ta baba byla spřažena s temnotou víc než jiné bytosti. Takovýmto tvorům může uškodit jen magie anebo víra v našeho boha!"

\*\*\*

    "Nováčci!" rozkřikl se na nové brance stokařů vrchní dozorčí stok Peter Örtchen a aby přidal svým slovům váhu, zaháknul si palce za opasek, "budete hlídkovat ve stokách Nulnu! Tohle není práce jen tak pro nějaké poseroutky. Během své šichty se potkáte s kdejakým svinstvem. Chce to pořádek a disciplínu!"

    Samson s Gromem stáli v řadě, jako zbytek nuzáků, kteří se přihlásili k čištění stok. Práce to byla špinavá a nebezpečná ale jak Samson s oblibou říkával, pivo se samo nezaplatí.

    Prvních pár dní šlo všechno jako na drátkách. Stoky byly rozsáhlé a vedly pod celým městem a bylo znát, že je stavěli trpaslíci.

    Samson s Gromem dostali k ruce ještě tři další stokaře, kteří na první pohled vypadali jako zabijáci, lotři a násilníci. V jejich společnosti se postupně vypořádali s pár žebráky, kteří si stoky přivlastnili, jako svůj nový domov, s bandou pašeráků, kteří využívali stoky k uložení nezákonného zboží nebo k jeho přepravě, aby nemuseli platit clo. Jediné skutečné nebezpečí představovali všude přítomné krysy, které občas dorůstaly velikosti středního psa.

    Grom ani Samson si však nestěžovali, protože lehké šarvátky s obyvateli nulnských stok je drželi v kondici.

    Toho odpoledne, kdy přišel Samson s Gromem na šichtu se však mělo udát něco neobvyklého.

    "Buď zdráv Petere," pozdravil slušně Grom vrchního dozorčího stok a obdivně si prohlížel svojí novou sekeru, kterou nedávno získal od dráteníka Knüppela, coby zástavu za to, že dokáže do jeho staré sekery vetknout jednorožcovu žíni. Zbraň, kterou mu dráteník prozatímně poskytl byla stará a poctivá trpasličí práce, nicméně v očích trpaslíků pouhý zmetek, pro norskana však dostačující nářadí, kterým může prolévat krev.

    "No vida! Grom a Samson. A kde máte zbytek?" zeptal se trochu popuzeně Örtchen.

    "Zbytek?" uvědomil si Grom, že zbylí tři stokaři nedorazili.

    "Co my víme! O lidi se nestarám. Nejsem placenej, abych někoho tahal z postele," odplivl si Samson. "Jestli nepřijdou, beru si jejich výplatu."

    "Pro mě za mě," pokrčil rameny Peter, "dneska vás pošlu do Starých tunelů. Ranní směna se tam odtud ještě nevrátila a dělá mi to trochu vrásky. Chci, abyste se po nich podívali a přitáhli mi je sem živí nebo utopený v hovnech!"

    "Pro mě za mě," odpověděl Samson a vyrazil s Gromem vstříc vchodu do stok.

    "Teda tady už hodně dlouho nikdo nebyl," zamumlal Grom, když se se Samsonem ocitli ve stokách nesoucích název Staré tunely. Vypadlo to, jako jedny z prvních a nejstarších stok Nulnu. Samotné vybudování takového komplexu stok muselo být neskutečně nákladné a lidem očividně nestálo za to, investovat i do oprav a celkové údržby.

    Samson si znechuceně odplivl a zamumlal si pod vousy cosi o lidských deržgrešlých a pak se vydal severní chodbou kam pravděpodobně zamířila i dopolední šichta, kterou přišli hledat.

    Trpasličí trolobijce ve tmě viděl lépe než Grom, který zprovoznil trpasličí sekeru a v ní zakomponovaný systém hořáku. Díky tomu nemusel norskan držet v druhé ruce pochodeň a svítil si pod nohy světlem přímo ze sekery.

    Když přešli první můstek, který spojoval dvě úzké římsy vedoucí podél bublavé močůvky, Samson se zastavil a dal znamení Gromovi, aby zakryl světlo ze sekery. Trpasličí trolobijce napínal zrak i sluch do tmy.

    "Co se děje Samsone?" naklonil se k trpaslíkovi norskan.

    "Měl jsem dojem, že vidím pohyb na druhém břehu téhle močůvky. Ale asi to byla jen krysa," odpověděl Samson a vyrazil o poznání opatrněji dál po úzké římse až ke schůdkům, které vedli do první místnosti.

    Když oba sestoupili po nízkých schůdcích do kamenné místnosti, ze tmy na ně vyrazilo hejno velkých krys. Rudě jim svítily oči ve tmě a jejich srst vypadala nezdravě a vypelichaně. Pro oba bojovníky však skupinka přerostlých hlodavců nepředstavovala výzvu a po chvilce bylo po boji.

    "Pěknej hnus," poznamenal Grom, když si blíže prohlížel mrtvé krysy.

    "Ňák se mi to nezamlouvá," zabručel Samson, ale vyrazil dál severní chodbou, která je měla napojit zpátky na římsu vedoucí podél splašků.

    Na konci chodby spatřili u zdi zásoby starých sudů a beden. Před nimi však leželo něco na zemi. Vypadalo to jako skvrna nějaké tekutiny. Bylo zvláštní, že svrchu vypadala jako okolní kamenná podlaha, ale na okrajích měla černou barvu. Samson se zastavil před skvrnou na zemi a ukázal ji Gromovi.

    "Co kdybychom to prostě obešli?" zeptal se seveřan.

    "A mít nějakej sajrajt v zádech? Děkuju pěkně," odpověděl mu trpaslík a vší silou dupnul svojí okovanou botou na ležící skvrnu. Ta se s jekotem vzepjala a odhalila bílé tesáky, které měla schované u země. Nyní bylo vidět, že se jedná o nějaké monstrum, které loví maskované, jako povrh podlahy a v pravou chvíli kořist smotá do svého těla, kde ji udusí nebo zakousne.

    Nyní se kobercové monstrum tyčilo do prostoru, jako tepich postavený na jednu stranu, kde dotíralo na Samsona. Samson se jen chcechtal radostí, protože si už dlouho s ničim nepoměřoval svoji sílu.

    "Tak se ukaž rejnoku!" vybízel trolobijce monstrum, snažil se ho zasáhnout pěstmi. Netvor byl však velice mrštný. Dokonce i Grom měl obtíže zasáhnout ho svojí sekerou. Nakonec se kobercovému přízraku podařilo Samsona pohltit a tím si zpečetil svůj osud. Monstrum se omotalo kolem trpaslíka a snažilo se ho zadusit. Čím víc se ho však snažili rozdrtit, tím více se nabodávalo na trpasličí zbroj až muselo své sevření povolit a trpaslíka vyplivnout ven. Netvor byl z tak houževnaté kořisti natolik zaskočen, že nestihl uhnout Gromově sekeře, která ho rozpůlila jako papír.

    "By jeden neřek, co se těm lidem hemží pod zadkem," zakřenil se Samson a začal prohledávat staré sudy a shnilé bedny u stěny.

    "Co čekáš, že v těch splašcích najdeš?" zeptal se Grom a přitom podezřívavě loupal do zdí okolo, jestli se na nich nenachází další kobercové monstrum.

    "Poklad!" odpověděl Samson, když za zvuku prskajícího dřeva vytáhl malý pivní soudek.

    Samson si soudek prohlédl a když si přečetl etiketu, rozzářili se mu oči.

    "Burgmanův ležák človíčku!" zajásal trolobijce. "Dneska se vyplatilo ráno vstát!"

    "Poklad, co smrdí jako všechny chcanky Nulnu," upřesnil Grom.

    Samson si ho však nevšímal a měl oči jen pro malý soudek, který si nesl v podpaždí.

    Stoky v této časti podzemí byly důmyslně vystavěny, aby se daly snadno udržovat. Díky tomu zde bylo mnoho přepychových šachet, přístupových chodeb a místností, které museli sloužit, jako sklady nářadí.

    Když se Samson s Gromem dostali až k velké odtokové komoře, Samson zbystřil. V temnotě stok se něco pohybovalo společně s nimi.

    V další místnosti narazili na mrtvé tělo jednoho ze stokařů dopolední šichty. Všude kolem byly stopy boje. Mrtvý stokař byl přepaden ze zálohy a ubodán ostrým předmětem. Zbytek skupiny stokařů něco pronásledovali chodbami směrem na jih. Ve vzduchu bylo cítit kromě smrti a splašků ještě něco, co Samson nedokázal rozpoznat. Kývnul hlavou k jižním chodbám a s Gromem se opatrně vydali tím směrem.

    Další místnost byla mnohem prostornější a měla kruhový tvar. Byla to jakási spojovací místnost, protože z ní vycházely chodby do všech směrů. Uprostřed místnosti ležela další těla.

    Když se trpaslík se seveřanem dostali blíž, poznali, že se jedná o další tři stokaře, které sem přišli najít. A mimo ně spatřili i jakéhosi krysího mutanta. Byl podobně velký jako trpaslík, ale mnohem drobnější. Měl dlouhý ocas a v přední pacce svíral rezatý meč. Jeho srst byla místy vypelichaná a hlavu měl zabalenou v kožkách. Nicméně bylo nad slunce jasné, že tato přerostlá krysa dokázala chodit po zadních a používat zbraně. U pasu měla skleněnou nádobu připomínající sklenici na marmeládu a v ní na pohled nezdravou směs zelené barvy.

    Grom se k mrtvole opatrně přiblížil, aby si na ní posvítil.

    "Skaven," zavrčel Samson.

    "Ska-co?" zeptal se zmateně Grom. Očividně se nikdy s ničím podobným nesetkal.

    "Je to krysí rasa, žijící v podzemních tunelech. Občas vystrčí čumák ze svých děr a když se tak stane, dostanou přes něj trpasličím kladivem," uchechtl se Samson.

    "A co tu chtějí?" vyslovil nahlas otázku norskan.

    Samson se sehnul, aby tělo prohledal: "Říká se, že jejich tunely jsou pod každým větším městem na celém světě. Kdyby chtěli, už dávno by nás všechny zaplavila tahle krysí hrozba. Naštěstí se hašteří víc mezi sebou, než aby táhli za jednu sekeru. Jejich minus. Dobrej krysák je mrtvej krysák," odplivl si Samson a prohlédl si z blízka sklenici s jedovatou směsí. "Tohle vypadá jako nějakej krysí sajrajt..."

    Náhle Samson zmlkl a zaposlouchal se do ticha stok.

    "Pojď človíčku, jdeme dál," zavelel trpaslík a pokračoval chodbou na jih.

    Když prošli další úzkou chodbičkou, dostali se na vyvýšenou plošinu, z které shlíželi na stoky pod sebou.

    Bohužel tam nebyli sami.

    Sáh pod plošinou, na které stál Samson s Gromem, postávalo pět bytostí podobných mrtvému skavenovi v předchozí místnosti. Krysáci měli u pasu podobné sklenice s plynem a jejich drobná tělíčka byla ovázána kusy hadrů a špinavých obvazů.

    Pár sáhů před nimi se nacházel kamenný můstek, který propojoval oba chodníky vinoucí se podél stok. Na můstku stál další skaven, který měl však objemnou měděnou nádobu na zádech, z které vedly po různé hadice a ventilky. Celý mechanismus měl připevněný k ramenům popruhy. Na hlavě měl nasazenou koženou masku s dlouhým chobotem, z kterého něco inhaloval.

    Proti němu stála postava zahalená v černém plašti a v ruce svírala lucernu s přivřenými okenicemi. Na první pohled však nešlo o skavena.

    Oba se o něčem zaujatě bavili.

    Když však na celou scénu dopadlo světlo z Gromovy sekery, skaveni pod plošinou začali divoce pištět a ukazovat směrem k nově příchozím.

    Zahalená postava vzhlédla k plošině a hned na to zhasla svoji lucernu a stáhla se do tmy stok.

    Skaven s mosaznou nádobou na zádech se otočil k zbylým krysákům a začal na ně pištět rozkazy: "Narušitelé! Zneškodnit-zabít je! Hned!"

    A pak se ve stokách Nulnu rozpoutalo chemické peklo.

    Velící skaven na mostku odněkud vytáhl železnou trubici, která připomínala plechový trombón spojený s mosaznou nádobou, kterou měl na zádech. V nádobě to zahrkalo a z četných ventilků začala utíkat pára. Pak plechový trombón vystřelil nazelenalou střelu velikosti jablka, která dopadla přímo pod nohy Samsona a Groma. Projektil se po dopadu rozbil na kousky a místo, kam dopadl zahalil hustý nezdravě zelený dým.

    Ostatní skaveni si nasadili podivné kožené masky a začali po příchozích házet svoje skleněné lahve obsahující podobný plyn.

    Samson s Gromem se ve vteřině nadýchali jedovatého plynu. Grom začal kuckat a oči ho začaly nesnesitelně pálit.

    "Musíme pryč!" zařval barbar na trpaslíka a otočil se, aby se dostal z dosahu plynu.

    Samson hodil po krysácích vlastní ukořistěnou sklenici s chemickou složkou a pak se otočil, aby následoval norskana.

    Udusit se krysím jedem není nikterak slavná smrt.

    Oba stokaři utíkali jako o život. Díky ozvěně ve stokách se zdálo, že mají v patách celou skavení armádu.
    Když opustili prostory stok, zhluboka dýchali a utírali si pot z očí.

    "Tohle si někdo šeredně vodsere!" zabručel trolobijce a vydal se hned za Peterem Örtchenem.

    "Cože?! Děláte si ze mě legraci?!" rozkřikl se na smradlavou dvojici stokařů vrchní dozorčí stok, "krysí lid ve stokách Nulnu?! Jste blázni! Nejenom, že jste nesplnili úkol, který jsem vám zadal, ale navíc jste neodkroutili ani celou směnu! Jděte mi z očí!"

    "Vím, co jsem viděl človíčku! Byli to skaveni!" nenechal se tak snadno odbýt Samson.

    "Čert ví, co jsi viděl trpaslíku. Ještě je z tebe cítit chlast!" odsekl mu Petere Örtchen a ukázal rázně na dveře své kanceláře.

    Samson s Gromem se otočili a za hlasitého mudrování vyšli ven z kanceláře.

\*\*\*

    "Skaveni v Nulnu? Nedivil bych se, kdyby těm lidem pod zadkem rejdilo hnízdo těch krysáků," zamyslel se Grimin, když se později večer potkali všichni U Slepého prasete.

    "A ke všemu nám ten zmetek nezaplatil," posteskl si Grom.

    Trpasličí klerik se hned chytl jeho slova. "Počkej, jako že jste odvedli svoji práci a on vám nedal odměnu? I když to bylo předem domluvené?"

    Norskan jen pokrčil rameny a Samson vypadal, že se ztratil ve svých myšlenkách.

    "Tak to teda ne!" Zaburácel Grimin Urviřiť, vyskočil ze židle a za chvíli už oba kumpány tlačil před sebou z hospody. Taková nespravedlnost se nesměla prominout. Grimin si razil cestu večerním Nulnem a na každém kroku prskal síru a nadával na lidskou rasu v trpasličím jazyce.

    Když se celá skupina objevila před kanceláří Petera Örtchena, věděli že není něco v pořádku, protože dveře kanceláře byly rozražené dokořán a uvnitř se nesvítilo.

    Samson vešel dovnitř a jako první spatřil spoušť, kterou tu někdo zanechal.

    Celá kancelář byla vzhůru nohama. Všude se válely papíry a dřevěné šuplíky, vytahané z kartotéky. Za převrácením pracovním stolem objevil Samson mrtvé tělo Petera, které neslo známky pomalé a bolestivé smrti.

    "Nevypadá to, že se jedná o loupežné přepadení," poznamenal Grimin, když se sehnul k něčemu na zemi, co spatřil mezi nepořádkem. "Kolik vám dlužil za šichtu?"

    "Zlaťák," odpověděl Samson a nespustil oči z mrtvého předáka.

    "Chytej," hodil klerik po tolobijcovi minci. Ten jí obratně chytil a zaradoval se.

    "Další den v krčmě," uchechtl se Samson a schoval si zlatku do záhybů zbroje.

    "Když to teda nebyla loupežná vražda, co tady kdo mohl hledat?" zeptal se Grom spíš pro sebe a sekerou převracel rozpárané kusy křesla.

    "Dobrá otázka," ozval se drsný hlas ze dveří.

    Všichni tři se otočili se zbraněmi připravenými k útoku.

    Ve dveřích stál holohlavý muž s obličejem nesoucím mnoho známek zápasu a jizev. Kysele se ušklíbl a vstoupil dovnitř, aby uvolnil místo dalším pouličním rváčům, kteří vypadali na první pohled jako kriminálnici.

    "Brej večír," pozdravil slušně Grimin a šel pomalu k vůdci rváčů, který se na něho jen šklebil ze své výšky. "Máte něco na srdci, pánové."

    Když se do místnosti vtěsnali další tři zbojníci, jejich vůdce se jen zašklebil a ukázal na trpaslíka dýkou se slovy "Zabít."

    Víc Samson nepotřeboval slyšet. Rozběhl se přes celou místnost nedbaje na nepořádek, který mu stál v cestě a prvního rváče, který nestihl ani vytasit svůj krátký meč, nabral ramenem tak, že ho prohodil oknem, které bylo za ním. Hned na to se vyhnul meči, který mu mířil na jeho hlavu a majitele špatně udržovaného ostří nakopl do kolena tak, až mu ho otočil. Vrahoun se s bolestným vytím zhroutil na podlahu, kde ho Samson nevybíravým způsobem ukopal k smrti.

    Na protější straně se Grom začal ohánět svojí sekerou. V malém prostoru místnosti do svých úderů nemohl vložit tolik síly, ale co nemohl vložit do rozmachu, vynahradil si tvrdou brutalitou.

    V momentě, kdy se do potyčky zapojil i Grimin se svým kladivem, najatým zabijákům došlo, že tady jejich početní převaha nehraje žádnou roli. Bylo pro ně však pozdě a ti, kteří neutekli s brekem do nočních ulic Nulnu, pomalu vykrváceli na podlahu předákovy kanceláře.

    "Prozraď mi, kdo vás poslal a ušetřím tě," zavrčel nevraživě Grimin na vůdce bandy, který měl k jeho smůle uraženou spodní čelist a rychle ztrácel krev z rány na krku.

    "No," konstatoval suše Grom. "Ten nám toho moc neřekne."

    Klerik pustil mrtvého rváče a vyšel ven, kde už se začaly ozývat rychlé kroky nočních hlídek Nulnu.

    "Asi nás čeká nějaké vysvětlování hoši," ušklíbl se Grimin, upravil si vous a v klidu počkal a hlídku Nulnu, které se pokusil všechno věcně vysvětlit.
\*\*\*
    Když později celá kumpanie seděla U Slepého prasete a popíjela pivo, Samsonovi se stále celá ta věc se skaveny nechtěla líbit.

    "Ňák se mi to pořád nechce líbit," zabručel si Samson pod vousy. "V těch stokách tam nebyli jen krysáci, ale i nějakej chlap v kápi. Možná čaroděj. Každopádně není náhoda, že tu předáckou kancelář vybílili. Starej Örtchen byl jedinej, komu jsme o tom řekli."

    "Tohle může sahat do vyšších kruhů pánové," pokýval hlavou Grimin. "Bude lepší, když nebudeme moc nápadní. Zítra bychom měli navštívit Hanse a povědět mu o tom."

    Poté co všichni dopili, odebrali se do horního patra, aby si trochu odpočinuli. Záhada kolem skavenů v Nulnu musí být vyřešena, jak nakonec uzavřel Grimin a je třeba se na to pořádně vyspat.

    Ve stínu kamenného komína budovy sousedící se Slepím prasetem se krčila malá postava v matně černé zbroji a černou srstí. Její kamufláž byla dokonalá pro potřeby špionáže nebo zákeřné vraždy.

    Skavení zabiják z klanu Eshin – Gruiik Rudý ocas měl perfektní výhled na první patro hospody U Slepého prasete a přesně věděl, kam se jeho cíle ukládají ke spánku.

    Gruiik počkal ještě hodinu, aby se ujistil, že celá hospoda již spí a pak dal tiché znamení ostatním skavenům, kteří čekali na střeše hospody.

    Okapoví běžci se obratně spustili na černých provazech ze střechy k oknům do patra a během chvilky byli uvnitř s tasenými meči.

    Grimin Urviřiť spal té noci velmi nevalně, měl zlé sny, které ho nutili se neustále převalovat až konečně otevřel oči a spatřil nad sebou rozkročeného skavena v černé zbroji se zahaleným čenichem, kterak se připravuje k bodnutí dýkou, z které kapala nazelenalá tekutina.

    Trpasličí klerik reagoval instinktivně. Popadl vedle něho ležící štít a nastavil ho otrávenému ostří. Skavenovi se čepel sklouzla po štítu a zlostně na trpaslíka přes štít zapištěl. Na to ho Grimin odmrštil od sebe ke dveřím pokoje mocným hlasem pronesl modlitbu ke Grungnimu. Místnost proťal mocný záblesk u dveří se zjevilo přízračné kladivo, které vydávalo zlatavou barvu.

    Chvíli na to uslyšel Grimin z vedlejšího pokoje Samsona, jak se zvesela chechtá za vyděšeného pískotu skaveních vrahů.

    To už ale musel trpasličí klerik odrážet další útoky skavenů. Malý hlodavci neponechali nic náhodě do pokoje vlezli rovnou tři. Na Grimina to byla přeci jenom přesila, protože trpaslíka zaskočili nepřipraveného a v přesile. Když už se zdálo, že Grimin je v koncích, vrazil do jeho pokoje jeden z hostů krčmy. Vysoký plavovlasý muž se začal ohánět dlouhým mečem a skaveni po chvilce propadli panice.

    Stejně jako zbytek hospody.

    Než se kdokoli stačil vzpamatovat, přeživší skaveni vyskákali z oken hospody a místo nich zasypaly krčmu hořící pochodně. Netrvalo dlouho a celou budovou pohltil oheň.

    Samson ještě stihl vyrvat jedné skavení mršině nohu, aby měl důkaz, že zde opravdu operují bytosti chaosu a jen tak tak stačil utéci před ohněm, který se do pár minut zničil celou hospodu, a navíc začal přeskakovat na okolní budovy.

    V mžiku byla na nohou půlka města a všichni se snažili dostat požár pod kontrolu.

    K ránu, když začalo svítat se konečně podařilo požár uhasit a znavení dobrodruzi se odebrali do jiné krčmy, aby dospali tuto prazvláštní noc.

## Kapitola VIII. - Hospoda Zelená Lahev

   Mladá elfka procházela branou Nulnu a nestačila se divit. Její oči těkaly sem a tam. Takové město ještě nikdy neviděla. Obchody s nejrůznějším zbožím, tržnice se zeleninou, masem a hromadou dalších věcí a hostinec na každém rohu. A těch lidí. Tolik lidím pohromadě si dosud nedovedla vůbec představit.

   Nejprve se měla na pozoru. Její kožená zbroj, hůl a luk na zádech vzbuzovali ve vesnicích, kterými dosud procházela, menší rozruch, brzy však pochopila, že v Nulnu nic takového nehrozí. Potkávala tu lidi v nejroztodivnějších úborech a dokonce zahlédla i několik trpaslíků.

   Diavola měla po dlouhé cestě hlad. Nějaké peníze měla. Po cestě se dokázala zručně živit jako léčitelka, byť většinou pouze za nocleh a stravu, ale to jí docela stačilo. Zatočila za roh a zaujal jí vývěsní štít s velikou zelenou lahví, který na sobě nesl název podniku "U Zelené Lahve".

   Uvnitř trvalo hostinskému o pár úderů srdce více, aby s vzpamatoval, než kdyby dovnitř vešel člověk nebo trpaslík. Rychle se ale vzchopil a přivítal elfku. Ta se posadila k volnému stolu načež k ní hned přispěchala mladá servírka aby přijala objednávku.

   Hospoda byla téměř prázdná. U stolu v rohu seděli dva muži a o něčem se vášnivě, ale důvěrně dohadovali. Zřejmě kupci domlouvajíc obchod. U protějšího stolu pro šest seděl obrovský barbar oděný pouze v kmenovém kiltu. Za ním se po jeho pravici opírala o zeď ohromná obouruční sekera. Té si však zrovna barbar vůbec nevšímal, neboť měl ponořenou hlavu a obě ruce v obrovské huse, která se leskla tukem na talíři před ním. Zvuky, které u jídla vydával nebylo možné identifikovat. Leda snad jako když se vepři válejí v bahně a blaženě si u toho chrochtají.

   Diavola si objednala bílé víno a sýrové prkénko. O moc více bezmasých jídel v nabídce nebylo. Ale jídlo nakonec vůbec nebylo špatné.

   Po jídle, v duchu svého rozhodnutí poznat svět, se rozhodla přisednout si k barbarově stolu.

   "Diavola," oslovila svalnatého seveřana.

   Barbar zvedl oči, zabručel a zase sklopil zrak ke džbánku s pivem.

   Elfka se ale nechtěla nechat tak snadno odradit a pokračovala: "Vypadáš, že jsi přišel zdaleka. Zajímám se o nejrůznější věci a ty vypadáš opravdu zajímavě. Nechceš mi vyprávět svůj příběh? Rozumím, nechceš se bavit s každým neznámým pobudou. No jak jsem řekla, jmenuji se Diavola."

   Barbar opět zvedl svou velkou hlavu a zabručel. "Grom." A po dlouhé pauze dodal: "A můj otec byl Pogrom."

   Diavola musela zkoncentrovat veškerou svou vůli, aby nevyprskla smíchy, což se jí podařilo. Ale koutky jí stejně zacukaly. Jestli si toho Grom všiml nebo ne nebylo možné určit. Jeho kamenný výraz se v ničem nezměnil.

   V tu chvíli se do hostince nahrnuli čtyři muži. První vešel vousatý člověk - odhadem třicet let - ve vycpávané kožené zbroji. Za pasem se mu leskl meč a bylo vidět z jeho výrazu, že to není žádný zelenáč.

   Za ním vešel mladík v dobře padnoucích a velmi kvalitních šatech. Šel s bradou vztyčenou, jako by mu to tu celé patřilo. Houknul na hostinského:

   "Hospodo, jako obvykle a rychle. Mám hlad a žízeň!" aniž by na něj jen pohlédl a zamířil si to do salonku za rohem následován dalšími dvěma osobními strážci. Ti již nevypadali tak zkušeně jako ten první a byli vyzbrojeni pouze dřevěnými obušky.

   Hostinský i servírka se začali otáčet, seč jim síly stačily. Ale ani to, dle výkřiků ze salónku, nebylo mladému pánovi dost. Brzy už hluk ze salónku nebyl pouze o rychlosti dodávaného piva a jídla, ale stal se čím dál osobnějšími útoky na servírku. Ta častěji a častěji vycházela uplakaná, ale poslušně se dál a dál vracela zpět s novými džbánky.

   Starší s kupců to už nevydržel. Vstal od stolu, když si šel mladý boháč s jedním ze svých ochránců odskočit na dvorek. Druhý se ho sice snažil zachytit za rukáv, ale marně.

   "Takhle by se vychovaný člověk neměl chovat k dámě, mladíku!" řekl vážně a s jistotou v hlase.

   "Co je ti po tom, jak se ke komu chovám? Tohle je moje hospoda, dědku. Buď rád, že tu můžeš vůbec sedět," obořil se mladík na obchodníka.

   "Měl jsi mlčet, tohle je přece mladej Damián Wiener. Jeho otci patří půlka domů v ulici," potichu mu domlouval jeho soused.

   "Dobře ti radil tvůj kamarád," pokračoval Damián, "měl jsi ho poslechnout!"

   "Chlapi, vyhoďte je odtud, ať si to pro příště zapamatujou!"

   Oba svalnatci přistoupili k obchodníkům a hrubě je vyhnali z hostince. Pravdou je, že dotčení se vůbec nebránili a nejspíš byli rádi, že se to obešlo bez fyzického napomínání.

   "Dnes je dobrý den!" zavolal Damián.

   "Bětko, dneska večer přijď ke mě, jako obvykle. Ale dneska zůstaneš trochu dýl!"

   Servírka se roztřásla, ale se slzami v očích přikývla.

   Najednou zrak boháčského synáčka zachytila drobná postava u druhého stolu.

   "Ale copak to tu máme?" zašklebil se. "Elfka!"

   "To čumíte, co chlapi, těch se tolik nevidí!"

   "Máš pěkně špičatý ušiska, vznešená paní," pokračoval ironicky. "A co dole, tam je všechno normální, nebo taky špičatý?"

   Tenhle špatný vtip nevyvedl Diabolu z míry ani v nejmenším, ani když se oba dva svalnatci začali až absurdně nahlas chechtat (vousatý zůstával naprosto v klidu).

   "Co je ti do toho, mlíčňáku?" zpražila ho elfka ledovým pohledem, po kterém zmizel mladíkovi úsměv ze rtů. Jako by ho něco vyvedlo z míry, ale nevěděl co.

   "No nic, jdeme odtud, pánové! Tady už nás nic nečeká. A Bětko!" podíval se na servírku, která se ještě nevzpamatovala a opírala se vystrašeně o bar, "Dneska! Nezapomeň!" A plácl jí po zádech tak silně, až se svalila k zemi.

   To už Grom nevydržel. Aniž by vstal, jedním hltem dopil obsah džbánku před sebou a mrštil ho svou ohromnou silou přímo na zátylek Damiána.

   Trefil by. Trefil by, kdyby tam nebyl ten vousatý. Neuvěřitelnou rychlostí jedním, jistě tisíckrát natrénovaným pohybem, vytáhl svůj meč a džbánek seknutím roztříštil.

   Grom zpozorněl.

   Vousatý druhou rukou tasil dýku. Zvedl nohu a vší silou kopl do stolu, aby barbara přimáčkl ke zdi. Ten si toho však jen těžko dělal hlavu.

   Grom bez potíží vstal a to samo stačilo, aby vousatý ztratil rovnováhu zapotácel se.

   "Na ně!" zařval Damián.

   První pobuda přiskočil z boku k neozbrojenému barbarovi a z rozmachem ho udeřil dřevěným obuškem přímo do nosu. Krev vytryskla, přepážka křupla a Bětka začala plakat.

   Diavola se překulila z židle a hbitě vyskočila na nohy a couvla k zadní stěně hospody s lukem již v ruce. Šíp skočil perfektně natrénovaným pohybem na tětivu.

   "Pohni se a budeš litovat!" křikla na druhého hromotluka.

   "Ty budeš litovat, elfská špíno!" zahučel rváč a sáhl po obušku a vykročil proti elfce.

   Tětiva zadrnčela.

   Šíp neomylně trefil útočníkovo zápěstí, který byl tím pádem nucen pustit zbraň. Chytil si zraněnou ruku a šel do kolen.

   Grom zuřil. Tetování na jeho lebce se rozzářilo. V tu chvíli zmizel zpoza stolu a objevil se za vousatým se sekerou v ruce.

   V tu samou chvíli se na tváři Damiána objevil výraz strachu. Otočil se a rychle zmizel dveřmi hostince ven na ulici.

   "Skončils!" pronesl barbar chladně a začal kolem sebe máchat svou ohromnou zbraní. Bohužel však opravdu jen kolem sebe. Jeho seky byly působivé na pohled, ale ani jeden nezasáhl, ačkoliv se jeho protivník pouze koukal, naprosto zaskočen magickým přemístěním polonahého obra.

   "Sakra!" procedil Grom mezi zuby a očekával protiútok. Ten přišel okamžitě. Vousatý se rychle vzpamatoval a sekl mečem, který následovala dýka. Nemýlil. Grom hekl jak mu ostří projelo bokem.

   "Tak dost! Vždyť se známe, o nic nejde, pojď, dáme si spolu pivo." pronesla pomalu, zastřeným hlasem, Diavola a mávla při tom svou holí.

   "Pravda," řekl kostrbatě vousatý, kterému se na okamžik zatmělo před očima. Potřásl hlavou a křikl na své kumpány: "Co blbnete chlapi, dyk vo nic nejde, nic se nestalo! Složte zbraně. Dáme si pivo!"

   "Jak říkáš. Pivo. Je to na mě." pronesla zase pomalu Diavola, ale tentokrát bylo výsledkem, že Gromovi přestala z nosu prýštit krev a přepážka se bolestivě vrátila na své místo.

   Sedli si ke stolu a pili. Diavola si nenápadně vedle sebe na lavici postavila kapesní přesýpací hodiny a pravidelně je sledovala.

   "Tady je nuda. Pojďte s námi vedle," navrhl vousatý. "Maj tam daleko lepší pivo!"

   Gromovi se rozzářily oči, ale Diavola ho přeběhla.

   "Ne ne, díky přátelé, ale my musíme o dům dál. Ale dejte si tam na naše zdraví!"

   "No co se dá dělat. Rádi jsme popili, tak zase brzo někde u baru!" řekl vousatý, pokynul svým pohůnkům a zvedl se od stolu.

   "Díky velevážená!" klaněl se hostinský k zemi. "Mohli mi to tu celé rozmlátit, nebylo by to poprvé. Prosím, zůstaňte přes noc, ti se už nevrátí. Nocleh je na účet podniku. A piva kolik vypijete."

   Gromovi se zase rozzářily oči.

   "Já si dám víno, bílé." odpověděla elfka. "A ty peníze, co by to stálo, dej raději tady holce. Bude je potřebovat."

   Ráno oba probudila vůně míchaných vajec.

   "Kde je Alžběta?" zeptala se Diavola hostinského, když servírku nikde nezahlédla.

   "Nevrátila se. Vůbec tu v noci nebyla." řekl ustaraně muž. "Mám o ní strach. Ten mladej Wiener není člověk, se kterým se chce jeden zaplést."

   "Kde ho najdeme?" zeptala se elfka a pohlédla na Groma, který už do sebe ládoval třetí porci vajec a kyselých okurek.

   "K němu bych nechodil, jeho dům je dobře hlídán, ale víte co, zkuste Alchymistu. Jmenuje se Eugen Posser a má dům tady nedaleko. Je to vlastně hned vedle. Bětka k němu často chodila, ale vždycky se zdráhala říct proč. Prý má nemocnou matku a chodí tam pro byliny, ale nějak se mi to nikdy nechtělo moc věřit. Ale tak co, její věc, kam chodí."

   "Dobře, díky hospodo," kývla hlavou Diavola.

   "Jožko Kordel, velevážená. A bylo mi ctí vás pohostit," odpověděl upřímně hostinský.

   "Grome?" houkla elfka na barbara. "Jdeš?"

   "Hrm," zahučel Grom s plnou pusou, ale vstal. Do ruky si ještě vzal nedojedenou sklenici kyselých okurek a vyrazil za elfkou z hospody.

   Alchymistův dům byl vskutku kousek. Grom zabušil na dveře.

   "Co chcete?" ozvalo se zevnitř.

   "Hledáme místního alchymistu," odpověděla Diavola.

   "Mistr nepřijímá," odpověděl hlas.

   "Mám to vyrazit?" prohlížel si dveře barbar.

   "Počkej!" zarazila ho elfka a pozorně se podívala nad sebe a udělal dva kroky zpět. Nad vchodem se lehounce pohupovala podivná nádoba, která nevzbuzovala pozornost ničím zvláštním. Běžný kolemjdoucí by si jí ani nevšiml, a pokud ano, pomyslel by si, že je to asi nějaký systém na sběr dešťové vody, nebo nějaký jiný alchymistův zlepšovák. Bystré elvské oči však prozradily, že na nádobu je napojené jakési ústrojí, které jí může kdykoliv zvrhnout na osoby stojící u dveří. Co bylo uvnitř sice nešlo zjistit, ale růžová voda to asi nebude.

   "Nechceme potíže," zavolala zpátky ke dveřím. "Přišli jsme kvůli Alžbětě. Byli jsme včera v hospodě, když se to tam semlelo a chceme vědět, jestli je v pořádku."

   "Pusťte je dovnitř, mistře," ozval se ženský hlas zpoza dveří.

   Kukátko se posunulo a staré šedé oči si prohlédli oba příchozí.

   "Tak tedy pojďte."

   Laboratoř byla dobře vybavená. Všude plno knih, zkumavek, křivulí a dalších proprietek typických pro práci alchymisty.

   V rohu na posteli se krčila Alžběta. Vypadala hůře než včera.

   "Snažil jsem se jí pomoci a trochu se mi to podařilo, ale není na tom dobře," řekl Eugen.

   "Ustup," reagovala Diavola a vyslala na dívku hojící zakletí.

   Té se okamžitě vrátila barva do obličeje a modřiny získaly nové, tmavší odstíny.

   "Díky paní! Tisícere díky." vzlykala dívka spíše štěstím, než bolestí.

   "Maličkost," odpověděla elfka. "A teď mi pěkně pověz, co se to tu děje? Jak ses proboha zapletla s takovým člověkem?"

   "Je bohatý a to tady v Nulnu stačí, paní," kvíkla Bětka. "Peníze otvírají všechny dveře."

   Alchymista si odkašlal. "Víte, ono to není celé tak jednoduché. Tady Bětka pro mě pracuje. Dělá mi, jak bych to řekl, poslíčka. Nosí Damiánovi zásilky."

   "Jaké zásilky?" zeptala se elfka.

   "To není důležité. Nemohu to říct. Všichni bychom se ocitli v obrovských problémech, kdyby to prasklo."

   Grom zabručel. V jeho mysli se buhví proč mihlo slovo chaotit, ale neřekl nic.

   "Tohle nemůžeme nechat jen tak, jdeme za ním," řekla rázně Diavola.

   "Ne, prosím, panstvo. Je nebezpečný, nestojí to za to," řekl vystrašeně alchymista.

   "Bojíš se, že přijde o kšeft, viď?" zpražila ho pohledem.

   Bětce zase začaly téct slzy.

   Před Damiánovým domem byl klid. Přední dveře hlídali dva strážní, a zadní jeden. Co tři hodiny se střídali, jinak se nic zajímavého nedělo.

   "Jdeme dovnitř," navrhla Diavola.

   "Dobře." nenechal se pobízet barbar.

   Když zmizel dovnitř strážný od zadních dveří, Grom vzal za kliku. Kupodivu bylo zamčeno.

   "Otevřu to. Mám klíče," zašklebil se a rozmáchl se sekerou. Dveře se rozletěly na třísky.

   Vedly do jakého si skladu. První, kdo jim vešel v ústrety byl jejich starý známý vousáč.

   "Tak ty mě budeš očarovávat, ty kejklířko?" zařval a vrhl se vpřed.

   Tentokrát neměl tolik štěstí. Grom ani Diavola neminuli a vousatý se skácel mrtvý k zemí. Po tomto představení stráže, co hlídaly dveře, prachsprostě vzaly nohy na ramena a utekly.

   První vyběhl do patra Grom.

   Rozrazil dveře do místnosti a zahlédl Damiána předkloněného nad stolem zády k němu.

   "Nesluší se být hrubý k ženám!" a vykročil k němu.

   Mezitím přiběhla i Diavola.

   "Zahráváte si se silami, které jsou větší než vy. Vypadněte!" zavrčel Damián a otočil se.

   Jeho nos byl zcela pokryt zvláštním fosforeskujícím zeleným práškem a z rozhalené košile mu z břicha trčely další končetiny.

   "Mutant!" křikl Grom a vrhl se na Damiána. Ale ten byl rychlejší.

   Zvedl hlavu ke stropu, rozpřáhl ruce a vykřikl zaklínadlo v neznámém jazyce.

   Kolem něj se roztočil vír temné energie, který vysával život ze všeho živého.

   Elfka se zahalila do vnitřních myšlenek a odolala nejhoršímu, ale i tak jí síla zasáhla. Grom tolik štěstí neměl. Dostal plnou dávku temnoty jeho mysl začal naplňovat obrovský strach.

   "Tak to ne!" zařval barbar. Jeho tetování se opět rozzářilo a on se rozmáchl svou sekerou. Švih byl chirurgicky přesný. Ostří sekery se blížilo k Damiánovi a bez problému oddělilo jeho hlavu od těla.

   Oba dva se na sebe zadýchaně podívali.

   "Co teď?" zeptala se elfka zároveň s přicházejícími zvuky z ulice, kde se začínal srocovat zvědavý dav.

## Kapitola IX. - Poslední opona

    Na dveře s nápisem ‘Kancelář opery – Bernardo Gillardéno‘ zaklepal roztřesenou rukou inženýr jevištní techniky Noel Strauss.

    „Mistře? Vše je připraveno,“ oznámil roztřeseným hlasem. Ani nedokázal říct, proč se třese, ale vždy když mluvil s Gillardénem, měl pocit, jako by z toho člověka vyzařovalo nějaké zlo. Možná to dělaly jen ty jeho uhrančivé oči, přesvědčoval sám sebe.

    „Děkuji Herr Strauss, dejte mi ještě pár minut.“ Ozvalo se z kanceláře.

    Inženýr jevištní techniky spěšně odešel za svou prací a modlil se, aby jeho pracovní doba rychle uplynula.

    „Dnes večer nastane konečně ten čas, kdy praví bohové vstoupí mezi nás,“ zadeklamoval potichu Bernando Gillardéno nad rozevřenou knihou vázanou v černé kůži a jeho úsměv odhalil velké množství ostrých zubů.

    Když spatřil svůj odraz v zrcadle, které stálo na stole před ním, vytvořil na své tváři přehnaně smutný výraz a sáhl po flakónku s rudou tekutinou, který měl ukryt v jednom z šuplíků pracovního stolu.

    Pak odzátkoval lahvičku a pozvedl ji v gestu přípitku, hlavou mu proběhlo, že dnes je to konečně naposled, co se musí přetvařovat před obecenstvem Nulnu. Dnes je to naposled, co musí vypít tento odporně páchnoucí lektvar, aby se jeho podoba změnila v tylejského umělce, který byl obdařen nadpozemskou múzou.

    Nebyl to ani týden, co uprchl z Morrových zahrad a jisté smrti v podobě party dobrodruhů, aby našel štěstí v Nulnské opeře. Pravda je, že měl ihned prchnout pryč z města, ideálně do Wurtbadu za svým mentorem Smrtihlavem, ale díky artefaktu, který sebral tomu bláhovému elfovi v Morrových zahradách, dostal příležitost, prosadit se sám a konečně ukázat světu, jaká inspirace v něm dřímá. Díky snům, které díky prastaré koruně získal, se dokázal během pár dnů dostat mezi bardskou elitu Nulnu a vyprodat celou operu. Samozřejmě jeho původní démonický zjev děsivého šaška s rohy, musel skrýt pomocí magie, ale díky místnímu alchymistovy Eugenovi Prosserovi si dokázal obstarat spolehlivý lektvar, který ho na celý den proměnil v šarmantního umělce.

    Kolem Prossera se však začalo ochomýtat stálé víc lovců čarodějnic a bylo jen otázkou času, kdy ho zatknou a začnou vyslýchat. I proto musel svoje konečné dílo předvést dnes večer.

    Dnes nulnská smetánka konečně spatří jeho premiéru a zároveň derniéru jeho vrcholného díla – Poslední opona!

\*\*\*

    "Má drahá, neviděla jsi můj klobouk? Bez něj přeci nemohu jít. Je mojí neodmyslitelnou součástí," rozrušeně se rozhlížel po pokoji profesor von Dorch, zatím co mu jedena služebná čistila obuv a druhá upravovala vázanku.

    "Ale ovšem drahý, tady ho máš," nesla vysoký cylindr v rukou profesorova manželka Livie a podala ho jedné ze služebných.

    "Tisíceré díky drahoušku. Bez tebe bych jako nahý," usmál se na Livii profesor a poslal jí polibek. "Jsi si jistá, že nechceš jít dnes večer se mnou?"

    Livie jen zakroutila hlavou. "Přeci víš, že dnes večer musím zahájit ten ples v hraběnčině paláci. Kdybych se tam neobjevila, spousta našich dobročinných dárců by to považovala za urážku."

    Profesor von Dorch mávnul rukou v elegantní bílé rukavici, jako by odháněl mouchu, "já vím drahoušku. Jsi dobrota sama. Co by si bez tebe ty chudí sirotci počali?"

    Následně seskočil z dřevěné stoličky a přešel k vysokému zrcadlu, aby se prohlédl," slibuji ti, že hned po představení tě přijdu podpořit."

    Livie se upřímně zasmála, "nemusíš si dělat starosti drahý, vím že podobné bankety nejsou tvým šálkem čaje. Jen si hezky užij to představení," a podávala svému manželovi pozlaceny lístek.

    "Poslední opona," četla nápis ze vstupenky, "divné, že tu není ani čas ani datum."

    "Jedná se totiž o představení jen pro zvané," zašvitořil profesor von Dorch a vzal si od Livie lístek do opery. Pak jí políbil na tvář a vyrazil ven, kde na něho čekal již kočár s vozkou, který ho zavezl k Nulnské opeře.

\*\*\*

    O dva dny později...

    Na zadní vchodové dveře alchymisty Prossera zabouchala pevnou rukou elfí druidka Diavola.

    "Otevři dveře alchymisto!" dožadovala se elfka vstupu a málem by se pokusila vyrazit dveře, kdyby jí Grimin nezadržel.

    "Možná není doma," nadhodil Grom opírajíc se o svoji velkou sekeru.

    Dveře se náhle s trhnutím otevřely a v nich se objevil lovec čarodějnic s velkou jizvou na tváři.

    „Přejte si?“ zeptal se s výhružkou v podtónu templář.

    „Ano, chceme mluvit s alchymistou Prosserem,“ neuhnula pronikajícímu pohledu Diavola.

    „Herr Prosser je nyní zaměstnán výslechem ve jménu Sigmarova chrámu,“ zavrčel templář.

    „Herr Franc! Koho to tam máte?“ ozval se ženský hlas odněkud z domu.

    Templář ve vchodu se uhnul na stranu, aby nechal projít dalšího lovce čarodějnic, kterého už družina znala – Annu Rosenhaous.

    Anna vypadala po posledním dobrodružství, které prožila se Samsonem a Kailem, o hodně starší. Vlasy jí zbělely, jako by prožila nevyslovitelnou hrůzu a vrásky kolem očí se prohloubily. Její dřívější oči plné nadšení a odhodlání vystřídal tvrdý, přísný pohled, který nechal prozradit, že tato osoba, byť mladá věkem, má za sebou více než jeden život.

    „Herr Samson,“ usmála se na trpasličího trolobijce a v tom jediném gestu bylo tolik vděčnosti a téměř sesterské lásky, kolik může lidská žena k trpaslíkovi cítit.

    Samson kývnul na znamení pozdravu.

    „Pokračujte ve výslechu,“ stroze nařídila Anna templářovi s velkou jizvou a pokynula skupině dobrodruhů, aby jí následovali do nedalekého vinného sklípku.

    „Tedy Herr Wiener je mrtev,“ oznámila Anna celé skupině, když jí sdělili důvod návštěvy alchymisty Prossera a co za tím vším bylo. Diavola s Gromem se ovšem nezmínili o tom, že Wienera zabili oni, ani co všechno u něho našli.

    Anna tušila, že jí neříkají všechno, ale Samsonovi důvěřovala a věděla, že on by jí nezradil.

    „Dobrá tedy,“ pokračovala Anna, „prošetřím celou tu záležitost osobně a dám hledat Fräulein Neumann. Ale budu potřebovat i pomoc z vaší strany.“ Tázavě se podívala na každého ze skupiny a když se nestekla s žádným odmítavým výrazem, pokračovala. „Jistá Lidie von Dorch požádala náš úřad o pomoc. Její manžel prý z čista jasna přišel o příčetnost ona se obává, že byl někým nebo něčím očarován. Promluvte si sní a zjistěte prosím víc.“

    „Proč my?“ nadhodil Grom s lahví vinné pálenky v ruce.

    „Protože vám jediným mohu důvěřovat. Frau Dorch požádala o diskrétnost a našemu úřadu chybí vyšetřovatelé. V Nulnu se začínají dít podivné věci a je jich čím dál víc,“ vysvětlila Anna.

    „Ehm,“ odkašlal si Grimin, „a na kolik si trpaslíčí pomoci ceníte lidská ženo?“

    Anna se usmála, „zapomněla jsem, že mluvím s trpaslíky,“ řekla pobaveně, „sto zlatých, když celou záhadu vyřešíte?“ Nadhodila nabídku.

    „Platí,“ nesmlouval Grimin a natáhl svoji mozolnatou ruku tvrdou jako kámen, aby dohodu zpečetil.

     Grimin Urviřiť stál společně s ostatními členy kumpanie v přijímacím salónky rodiny von Dorchových v Nulnu a prohlížel si exotické exponáty, které zde byly vystaveny.

     Po chvíli se otevřely dveře a do salónku vstoupila Livie von Dorch. Oči měla rudé od pláč a nevyspání, a i přes snahu udělat dobrý dojem, bylo na první pohled zřejmé, že se něčím trápí.

     Livie se posadila do velkého křesla a otřela si slzy krajkovým kapesníkem.

     „Jsem ráda, že jste přišli,“ začala Livie slabým hlasem. „Požádala jsem Sigmarovy templáře o nejvyšší diskrétnost. Víte… Můj drahý Dolfi…“ Livie nedokázala udržet slzy a hlas jí selhal do tichého vzlykání.

     „Jen klid Frau Dorch,“ konejšil jí Grimin a vzal její roztřesené ruce do svých.

     Livie se v trpasličím sevření pomalu uklidnila a pokračovala dál: „Víte, před dvěma dny můj Adolph odešel do nulnské opery na nějakou premiéru nové divadelní hry a když se tam odtud vrátil, začal mít noční můry. Během dne se choval podivně a měl záchvaty paniky a stihomamu. Nakonec zcela přišel o příčetnost a museli jsme ho uzavřít ve sklepě pro jeho vlastní dobro.“

     Grimin se zachmuřil: „A proč jste nezavolala odbornou pomoc?“

     Livie k němu vzhlédla uslzenýma očima: „Poslední dobou je o odbornou pomoc nouze víte, lékárník Therill padl za oběť místnímu žháři a alchymista Prosser je prý zapleten do nějaké černé magie. Požádala jsem o pomoc čaroděje z univerzity, ale znáte je, jsou vytížení a nemají na obyčejné lidi čas.“

     Samson s Gromem a Diavolou se po sobě nervózně podívali, protože v oné ‘nouzi o odbornou pomoc‘, měli více či méně prsty.

     „Bylo by nejlepší, kdybychom mohli Vašeho pana manžela vidět,“ požádal Grimin zlomenou ženu. Ta jen přikývla a společně s majordomem je doprovodili do vinného sklepa jejich vili.

     V jedné vyklizené malé místnosti, která před tím sloužila jako sklad na košťata, seděl ve svěrací kazajce profesor Adolph von Dorch. Neustále těkal očima z jednoho místa na druhé, blekotal nesrozumitelná slova a z úst prskal bílé sliny.

     Livie nevydržela pohled na svého pomateného manžela a opět propukla v pláč.

     Diavola s Griminem opatrně vstoupili do místnosti a prohlédli si profesora pozorněji.

     „Hmm,“ protáhla elfí druidka zamyšleně. „Podobné stavy by mohl získat nadměrným užíváním Hlubinné houby,“ přemýšlela nahlas. „Ale silně pochybuji, že by to jeho tělo vydrželo déle než pět minut.“

     „Cítím z něho sílu temného boha. Jednoho z velké čtyřky,“ řekl Grimin se zavřenýma očima a soustředěným výrazem ve tváři.

     „Kam že to Váš manžel jel?“ zeptal se Grom vzlykající Livie.

     „On, on, jel na premiéru nějaké slavné divadelní hry. Něco jako Za oponou, nebo tak nějak se jmenovala. Bylo to jen pro nulnskou smetánku. Běžní občané neměli šanci se na představení dostat.“ Odpověděla roztřeseným hlasem Livie.

     „Poslední opona,“ ozvala se zamyšleně Diavola. „Podobnou pozvánku jsme našli přeci u Damiána.“

     „A neslyšela jste, že by někdo z ostatních návštěvníků té hry měl podobné symptomy?“ zajímal se Grimin.

     „To vskutku neslyšela,“ udiveně odpověděla Livie. „Ale je pravdou, že jsem od té doby nebyla mezi lidmi. Starala jsem se jen o Dolfiho zdraví.“

     „Dobrá tedy Frau Dorch,“ promnul si vousy Grimin. „Navrhuji, aby zbytek skupiny šel prověřit městskou operu, zda se tam nenachází nějaké stopy, které by podivný stav Herr Profesora vysvětlovaly. Já tu zatím zůstanu a pokusím se mu pomoci.“

     „No konečně,“ zabručel Samson a hned zamířil k východu z vili.

     Diavola kývla na Groma a oba se vydali za netrpělivým trolobijcem.

\*\*\*

     Nulnská opera byla majestátní vysoká budova se ozdobenými prvky, které nenechaly nikoho na pochybách, že město investovalo do této kulturní památky nemalou částku.

     Samson si prohlížel vysokou budovu kritickým trpasličím pohledem: „Pfff, fušařina.“

     Mezitím se všichni dostali ke vstupním dveřím, které byly vykládaný zlatými symboly Sigmara a Ranalda – lidského boha zpěvu a tance.

     Dveře byly zatlučeny silnými prkny a byla na ně přibita cedule s nápisem ‘Uzavřeno městskou hlídkou do odvolání. Narušitelé budou zatčeni!‘

     „No,“ mlasknul Samson. „Zdá se, že pátrání započalo.“

     „Musí tu být i postranní vchod,“ zamyšleně řekla Diavola a zamířila do postranní uličky vedle budovy opery.

     Ulička byla široká tak akorát na kočár a po stranách byla plná odpadků a různého starého haraburdí.

     Diavola zamířila přímo ke dveřím, které byly v půlce uličky a očividně je využívali kulisáci pro stěhování rekvizit, když v tom k ní ze stínu vykročila postava.

     Elfí druidka se zprvu lekla. Jednak proto, že si mužské postavy vůbec nevšimla a pak taky kvůli jeho vzhledu, který připomínal šíleného žebráka.

     Muž nevypadal, že žije na ulici dlouho, ale jeho šaty měl roztrhané a potřísněné blátem a dalšími nespecifickými tekutinami. V očích měl podivný tik a jeho široký úsměv nenechal nikoho na pochybách, že přišel o rozum.

     „Ahoj, vy tam!“ snažil se na sebe potichu upozornit otrapa, „jsem Rubi! Rubi Rú! Co vy tady? Co vy tady děláte?“ Mluvil velice rychle a občas zapomínal polknout sliny, které mu cintaly na ušpiněnou vestu.

     Grom se postavil do střehu v očekávání nějakého zákeřného útoku.

     Samson věnoval Rubimu jen letmý pohled, zato Diavola se k Rubimu přiblížila, byť s jednou rukou položenou na jílci meče.

     „Ehm, ahoj. Jsem Diavola a přišli jsme sem, abychom se podívali do nulnské opery,“ řekla s klidným hlasem elfka.

     „Ovšem. Opera... No ovšem,“ začal blekotat Rubi a tikat očima z jednoho návštěvníka na druhého. „Mám tady kamaráda. Ehmm. Garvin se jmenuje. Chtěl by vás taky poznat. Pojďte se na něho podívat, je to tady kousek.“

     Trhan zavedl obezřetnou skupinku pár kroků dál mezi odpadky a dřevěné krabice, aby jim ukázal mrtvé tělo strážného.

     Jeho obličej byl znetvořen do takové míry, že to Samsonovi připomnělo grobi, kteří si oplzle pohrávali s uřezanými vousy jeho spolubojovníků. Jako by ho ta vzpomínka spoutala a on nemohl nic dělat. Ale jen na chvíli. V příští vteřině se vrhnul na otrapu a přimáčkl ho ke zdi.

     „Khazdam nop the jukpan!“ zavrčel mu do šklebící se tváře Samson.

     Grom, který byl z jeho domova zvyklí na podobné stopy mučení a zohyzďování, přistoupil k Smasonovi a položil mu ruku na rameno. „On asi nebude znát řeč trpaslíků, Samsone.“

     Trolobijce se otočil a na barbara a chtěl mu říct, že jazykem khazalid nemluvil. Z jeho úst však vyšlo jen nesrozumitelné blekotání.

     Samson vytřeštil oči zmatený tím, co se děje. Někdo, nebo něco mu pomátlo smysly.

     Grom se Samsona pokusil uklidnit a Diavola mezitím přistoupila k Rubimu, který se dál potutelně šklebil.

     „Tohle je tvoje práce?“ zeptala se elfka a ukázala na strážného, který měl vydloubnuté obě oči a stažené proužky kůže z obličeje.

     „Ovšem, že ano!“ hrdě vypnul hruď Rubi a láskyplně se podíval na mrtvé tělo. „Není nádherný?“

     „To vskutku je,“ zalhala Diavola a pevněji sevřela rukojeť meče. „Proč jsi mu to udělal?“

     „Požádal mě o to,“ odpověděl Rubi, trochu zaskočen jejím dotazem. Náhle jako blesk vynadal ze záhybu svého pláště dlouhý tenký nůž. „Ty jsi taky velice krásná. Mohl bych tě také namalovat?“

     Rubimu kapaly od rozšklebených úst sliny a s očima naplněnýma chtíčem a šílenstvím se přiblížil k Diavole.

     Ta ucukla, ale meč nevytasila: „Chceš mě namalovat tvým štětcem, že? Stejně jako jsi namaloval svého přítele Garvina?“

     Rubi jen cukaně přikývl hlavou.

     „A mohla bych tě také namalovat?“ zeptala se náhle Diavola.

     Rubi ztuhl uprostřed pohybu a začal si něco mumlat sám pro sebe: „Bude mi ctí, když mě namaluješ.“ Usmál se šílenec nakonec.

     Diavola se také usmála: „Udělám to pro tebe ráda, Rubi. Ale bohužel jsem někde ztratila svůj štětec, mohl bys mi půjčit ten svůj.“

     „Jistě, jistě,“ přitakal Rubi a podal elfce dlouhý nůž.

     Samson stále zmatený tím, že nedokáže vyslovit jediné slovo, tento akt pochopil jako pokyn, aby mohl Rubiho zpacifikovat. Rozběhl se pro ti němu se zuřivostí v očích, načeš začal mladík křičet o pomoc.

     Trolobijce ho znovu chytl, ale než mu mohl uštědřit ránu pěstí, objevila se v uličce nulnská stráž a okamžitě začala křičet na trpaslíka, aby toho nechal.

     Když doběhli dva strážní až ke skupině dobrodruhů, Rubi se krčil u stěny a šklebil se, jako by pozbyl smyslů.

     „Ani se nehněte!“ rozkázal pevným hlasem starší ze strážných. „Kdo jste a co tu děláte?“

     „Kelman jsu kaizbe!“ začal nesrozumitelně žvatlat Samson, ale Diavola ho zarazila: „Jsme tu z pověření Sigmarova chrámu.“

     Než mohl starší strážný odpovědět, druhý muž v uniformě, který rychle obhlédl situaci, začal křičet: „Kárle! Našel jsem tělo!“

     „Všichni ustupte!“ rozkázal starší ze strážných a tasil svůj palaš. „Kdo to udělal?“

     „Já! Já to byl!“ vyskočil na nohy Rubi a hrdě se hlásil ke svému dílu.

     Mladší ze strážných mu okamžitě zkroutil ruce za záda a spoutal ho silným provazem.

     „Tak z pověření sigmaritů, he?“ obrátil se zpátky na skupinku starší z uniformovaných mužů.

     „Tak jest,“ odpověděla klidně Diavola. „Můžete nám říci něco bližšího k záhadám nulnské opery?“

     Strážný se podíval na budovu po své pravici: „Bohužel madam. Nemám mnoho informací, o které se můžu podělit s námezdními vyšetřovateli. Jediné, co vím je, že tam už dva lovci čarodějnic vešli asi před dvěma dny a od té doby je nikdo neviděl. Víc vám neřeknu, je to dílo temnoty a radím vám ve vlastním zájmu, abyste se od té barabizny drželi, co nejdál.“

     Na to se strážný otočil a pomohl svému kolegovy s chichotajícím se Rubim.

     „Co nejdál…“ zopakovala si pro sebe Diavola a dívala se na zdobené střešní chrliče, za které by se dala dobře zaháknout kotvička s lanem.

     O pár minut později už se všichni soukali skrze pootevřené střešní okno, které vedlo do jednoho z krajních lóží opery.

     Opera byla uvnitř temná a až děsivě tichá.

     Když se všichni dostali dovnitř, Grom za sebou zavřel střešní okno a zapálil jednu ze svých pochodní.

     Světlo matně ozářilo celou scénu, která byla z horního patra vidět. V místech pro diváky seděli místy na zdobených křeslech potažených sametem, nulnští občané bez známky života. V orchestřišti bylo vidět také pár mrtvých těl hudebníků. Opona zůstala zatažena a na prknech jeviště byly načmárány nějaké symboly temnou barvou.

     „Tfuj! Slaanesh,“ odplivnul si Samson a hned na to se zazubil, protože si uvědomil, že zase mluví normální řečí. „U Grimnirovi chlupatý řitě! už zase mluvím normálně!“

     „Hurá, nejspíš dáme na oslavu láhev rulíkového vína,“ neodpustila si poznámku Diavola.

     „Navrhuji prohledat všechny lóže a pak sejít do zákulisí,“ otevřel Grom dveře lóže a zamířil do dalších.

     Postupně prohledali všechna místa v horním patře opery a až na pár cetek a temných znamení nenašli nic, co by vysvětlovalo místní záhadu.

     Když procházeli do zákulisí a míjeli mrtvé diváky, otřásli se hrůzou z jejich posmrtného šklebu. Jako by ti ubožáci zemřely na záchvaty smíchu nebo děsu.

     V orchestřišti se nacházely ještě podivnější oběti. Umělci jako by byli spojeni se svými nástroji a dali tak vzniknout prapodivné mutaci, na kterou nebyl nikterak hezký pohled.

     Diavola se mimoděk otřásla, když spatřila muže, kterému krkem prorůstala trumpeta a ústila z jeho úst.

     Za oponou byly připravené kulisy a na všech byly načmárány zaschlou krví temné symboly bohů Chaosu.

     Když všichni došli k prvním dveřím, na kterých byl nápis ‘Sklad kostýmů‘, Samson vzal neochvějně za kliku a vešel do podlouhlé místnosti plné kostýmů a divadelních rekvizit.

     Než se do místnosti stihl podrat i Grom s Diavolou, Samson zpozoroval nějaký pohyb ve stínu na konci místnosti.

     Některé z rekvizit plátových a rytířských zbrojí se začaly pomalu samovolně hýbat a než si Samson stačil uvědomit, co se děje, pochodovalo jeho směrem minimálně pět oživlých zbrojí.

     Trlobijce na nic nečekal a ihned se pustil do prvního železného nepřítele svými pěstmi a děsivým šklebem na tváři.

     Ocelové pláty skřípaly a řinčely, jak odolávaly náporu trolobijcovi síly a když se do místnosti konečně nasoukal i mohutný barbar se svojí velkou sekerou, celá místnost se proměnila v jedno velké železářství.

     Za chvíli se po podlaze válely promačkané a prořezané kusy brnění a ocelové pláty.

     „Kurde! Jestli všechny člověčí divadla hrají podobně krvavé hry, asi si předplatím celou sezónu,“ zachechtal se Samson a otřel si krev z rozseklého čela.

     „Jen aby to nebyla naše derniéra, trpaslíku,“ zamumlala Diavola a vyšla z místnosti.

     Sklad kostýmů a rekvizit nechali za sebou a přesunuli se k dalším dveřím, které nesly název ‘Šatna herců‘.

     Grom už chtěl vzít za kliku, ale Samson ho zarazil: „Slyším odtamtud nějaký dívčí hlas.“

     Barbar kývnul na znamení, že souhlasí a trhnutím otevřel dřevěné dveře.

     Místnost byla malá a plná různých kostýmů a líčidel poházených všude po zemi. U protější stěny byla zrcadla s přimontovanými svícny, aby měli herci dostatečné osvětlení k použití líčidel. U další stěny byly věšáky plné různých kostýmů a pod nimi velké těžké truhly, plné dalších divadelních rekvizit.

     V rohu místnosti si Grom všiml, že se něco hýbe a když přišel blíž, spatřil ženu ve středních letech, která na sobě měla uniformu lovců čarodějnic, kterak si láskyplně tiskne k tělu svojí křesadlovou pistoli a tichým hlasem jí zpívá dětskou ukolébavku.

     Když si žena uvědomila, že nad ní stojí norskan s hořící pochodní, vyděsila se: „Kdo…, kdo jste, pane?“

     Grom jen zamručel ale vedle stojící Samson se ujal slova: „Ahoj maličká, jsem Samson a tohle je Grom. A támhleta vzadu je elf. Copak to tu děláš?“ Samson se pokusil o vlídný úsměv, ale díky jeho vzhledu trolobijce se mu na tváři objevil spíš krvechtivý škleb.

     „Já, já… jsem Helga,“ začala vystrašeně koktat žena, a přitom stále více svírala v náručí pistoli. „A čekám tu na svoji maminku!“

     Samson poznal, že lovkyně čarodějnic žije v nějakém bludu nebo jí něco zatemnělo mysl.

     „A kampak šla maminka?“ zeptal se Samson stále se vstřícnou tváří.

     „To neříkala,“ odpověděla mu Helga, „ale už je pryč hodně dlouho. Mám strach, že se jí něco stalo, tak jsem si raději vzala k sobě svoji Aničku.“ A začala hladit a něžně líbat hlaveň pistole.

     „No tedy,“ snažil se Samson najít rychle správná slova, aby odvedl pozornost od nabité zbraně, „to je ale krásná, ehmm… panenka. Půjčíš mi jí?“

     Helga se na něho zamračila. „Ale vrátíš mi jí, slibuješ?“

     „Na mou čest,“ zazubil se trolobijce.

     „Dobře! Maminka říkala, že trpaslíci musí držet slovo,“ přikývla Helga a podala Samsonovi zbraň. Ten ji vzal a dělal, že si jí důkladně prohlíží. Přitom z ní vysypal střelný prach a vyklepl kuly.

     „Hmm, jářku! To je krásná práce,“ pokýval hlavou trpaslík a vrátil Helze její pistoli.

     „Zdá se, že má nějakou silnou halucinaci. Ale nebude to z přírodních bylin ani hub,“ řekla zamyšleně Diavola. „Podle mě je očarovaná a někde tu musí být něco, co to očarování dokáže zrušit. Myslím si, že ta vize bude vázána na toto místo.“

     „Tak půjdeme maminku hledat spolu?“ zkusila to Diavola na Helgu.

     „Já nesmím, já musím být tady a počkat na ní,“ zakroutila hlavou Helga. „Stejně tu nejsou dveře,“ dodala na vysvětlenou.

     „Na tohle nemám čas ani nervy,“ zabručel Grom, sehnul se k Helze a hodil si ji přes rameno. Lovkyně čarodějnic nechápala, co se děje a začala křičet. Když ji však Grom vynesl z místnosti a položil na zem, jako by jí někdo z očí strhl šátek. V okamžiku přestala vřískat a začala se zmateně rozhlížet kolem, a přitom se snažila nahmatat svůj rapír, který ovšem ležel v šatně.

     „Kde to jsem?“ zmateně se zeptala nahlas. Pak si všimla trojice dobrodruhů: „Co jste zač?“

     Samson jí všechno rychle a věcně vysvětlil a Diavola jí podala čutoru s vodou.

     „U Sigmara,“ vydechla Helga, když se trochu uklidnila, „to jsem tu už zavřená dva dny?“ Vyděsila se lovkyně.

     “Řeknete nám, co se stalo?“ zeptala se Diavola.

     Helga se napila a pak začala: „Dostali jsme hlášení, že máme prověřit budovu opery. Bylo to asi před dvěma dny. Ten večer se zde měla uvádět nějaká nová hra místního umělce. Byla to předpremiéra jen pro nulnskou smetánku. Hlášení jsme dostali dlouho v noci, kdy se pár nulnských obyvatel začalo shánět po svých drahých polovičkách, které měly být z předpremiéry už dávno doma. Šla jsem to prověřit já společně s Percivalem Wintersem, ale hned jak jsme se dostali dovnitř, cítili jsme přítomnost temné magie. Postupně jsme začali přicházet o rozum. Pak jsme se rozdělili a už jsem Percivala neviděla.“ Helga vzhlédla k dobrodruhům s nadějí v očích. Samson jen zakroutil hlavou.

     „A našli jste někoho z pohřešovaných?“ zeptala se Diavola.

     Helga jen zavrtěla hlavou. „Bohužel. Po nikom ani stopy.“

     „Dobrá,“ řekla Diavola rozhodně. „Navrhuji prohledat zbytek budovy. Půjdeš s námi Helgo?“

     Lovkyně čarodějnic upřela na elfku vyděšený pohled. Představa, že by těm nočním můrám měla čelit znovu jí roztřásla celé tělo.

     „Pfff, lidi,“ odfrknul si Samson a otočil se od Helgy, aby hledal další dveře k prozkoumání.

     „To nic, chápu to,“ konejšila Diavola Helgu. „Pomodli se za nás ke svému bohu.“

     „Je mi to líto,“ špitla uplakaná lovkyně čarodějnic a sepjala ruce připravená k Sigmarovým modlitbám.

     „Tudy!“ pronesl Grom do ticha a vrazil do dalších dveří, které mu přišly pod rameno.

     Dveře s nápisem ‘Režisér – Bernarda Gillardéna‘ nebyly zamčené a díky barbarově síle se rozlétly až dřevo zapraštělo.

     Místnost byla zařízena, jako malá kancelář a nyní byla celá zahlcená papíry a pergameny, které se válely bez ladu a skladu, kam jen oko dohlédlo.

     Grom opatrně vešel do místnosti a sekerou se prohraboval v papírech na zemi, které zvířil svým divokým vstupem do místnosti. Samson se obezřetně dostal až ke stolu, kde byly psací potřeby a další kusy popsaných papírů. Zdálo se, že se vesměs jedná o rozpracované scénáře k představením a další poznámky.

     Když však trolobijce omylem shodil větší kupu papírů ze stolu na zem, objevil pod nimi velkou těžkou knihu vázanou v černé kůži. Trpaslík si přečetl název knihy vyražený zlatým zdobeným písmem: ‘Temnota za oponou‘ a následně si odplivl, když spatřil znak patřící temnému bohu Slaaneshovi. „Tfuj! Temná magie.“

     Diavola knihu opatrně zvedla a uložila ji do torny, jako důkaz pro lovce čarodějnic. Pod velkou knihou ležel ještě malý deník, který si elfka se zájmem prohlížela.

     „Zvláštní, píše tu o svém dosavadním pánu Smrtihlavovi z Wurdbadu. Měl prý za úkol společně s dalšími oslabit město Nuln a připravit ho na obléhání nemrtvé armády jeho pána. Povedlo se jim odstranit místního apatykáře, ale pak jim plány narušila nějaká sebranka najatých dobrodruhů, která odhalila jejich základnu v Morrových zahradách. Píše tu, že přežil jen on a díky ukradené černé koruně, kterou vzal elfímu čaroději, dostal inspiraci pro nové umění. Proměnil se v tilejského barda a jeho kariéra strmě stoupala vzhůru. Až se dostal sem, do nulnské opery, pod kterou prý nalezl trosky starého chrámu, na kterém byla opera vystavěna. Dál tu píše, že tam získal knihu pro vyvolání prince temnot Slaaneshe a na jejím základu připravil rituál, který démona má přivést na tento svět,“ Diavola v rychlosti přečetla ostatním poslední události zapsané v deníku. Mezi tím Grom prohledal celou kancelář a v jednom rohu objevil pod kobercem skryté víko vedoucí do prostor pod operou.

     „No tak na co čekáme?“ prohodil Samson, když všichni tři zírali na složené štafle, které končily na schodišti vedoucím do temnoty.

     Pohřbenou katedrálou zasvěcenou dávno zapomenutým bohům se rozléhal zvučný hlas, který přivolával temné síly.

     Na zničeném presbytáři klečela postava zahalená v plášti medové barvy a hlasitě odříkávala naučená slova v jazyce bohů Chaosu.

     Pod schody presbytáře stálo v půlkruhu deset dalších postav ve stejných kápích, které se tiše kývaly ze strany na stranu a šeptaly při tom podobná slova temnoty, jako v hypnóze.

     Za jedním z kamenných sloupů, který ještě stál a podpíral strop katedrály se ze tmy vynořila trpasličí postava ve zbroji posetém bodci. Samson kývl na Groma s Diavolou, kteří se plížili podél druhé stěny katedrály a snažili se, aby je uctívači Chaosu nezahlédli.

     Celou scénu osvětlovala nafialovělým světlem masa podivně pulsující hmoty, která se pomalu začínala měnit v humanoidní bytost.

     Samson už nemohl déle čekat a rozběhl se přímo k presbytáři, který nyní zářil fialovým světlem, z kterého se zrodil démon Prince temnoty. Bytost nebyla ani muž, ani žena. Jednu ruku měla proměněnou v obří klepeto a na své temně nafialovělé pokožce měla jen to nejnutnější oblečení. Svým způsobem byla však nádherná a v každém, kdo se na ní podíval vzbuzovala chtíč a touhu.

     Samson však cítil jen vztek a touhu zabíjet, když spatřil démonku boha Slaaneshe, kterak se zrodila před klečícím kultistou. Prastará trpasličí zášť vehnala Samsonovi do žil krev a do nohou rychlost. Minul šeptající kultisty pod presbytářem a plnou rychlostí narazil do zad hlavního vzývače Chaosu. Náraz se rovnal nárazu rozzuřeného býka. Kultista byl odmrštěn sáh od Samsona, kde se zhroutil do prachu a začal kašlat krev.

     Nárazem se kultistovi strhla kápě a Samson spatřil děsivou proměnu, kterak se z pohledného tilejského umělce začal měnit na démonského šaška, kterého již měl tu čest potkat v Morrových zahradách.

     Hlas smrti, kterak si nechal démonický šašek říkat, se snažil popadnout vyražený dech a když se trochu vzpamatoval z překvapení a spatřil Samsona s šíleným šklebem na tváři, vyděsil se. Jeho Nemesis ho nalezla a nyní jistě dokončí, co se ji nepovedlo během jejich posledního střetu.

     Samson nenechal šaška nabrat dech a s děsivým šklebem plným zadostiučinění na něho zaútočil svými pěstmi. To už se vedle Samsona objevil i Grom, který se s nápřahem chystal přeseknout přivolanou démonku ve dví. Ta se však silné ráně obratně vyhnula a při tom ukázala na jednoho z hypnotizovaných kultistů a pronesla pár líbezných slov v temném jazyce. Hned na to se kultista rozklepal jako rosol a z jeho těla se začalo kouřit. Vzduch naplnil zápach spáleného masa a výkalů. Pak se kultista zhroutil do sebe a na zemi po něm zůstala ležet krvavá kaše vnitřností a masa, která se začala pomalu pohybovat.

     Diavola střílela jeden šíp za druhým a s každým vypuštěným poslal vždy malou modlitbu k bohu Orionu, aby zasáhla cíl.

     Když elfí druidka spatřila, co se dere ze zbytků nebohého kultisty zděsila se. Monstrum mělo nespočet očí a tlam plných ostrých zubů, které ševelily jedna přes druhou a dávaly tak vzniknout hlasité kakofonii zvuků, která byla stále intenzivnější a drásala uši.

     Slaaneshova démonka ladně zaútočila z boku na Groma, kde mu svým klepetem otevřela hlubokou krvácející ránu. Barbar zařval bolestí a ohnal po démonce svojí sekerou. Opět minul a démonka se mu jen líbezně vysmála.

     Samson stále držel Ústa smrti za kápy a svojí brutální silou mu dělal z obličeje krvavou kaši, až kolem létaly zuby s úlomky čelisti.

     Když už démonický šašek neměl obličej a nejevil známky života, Samson ho nechal být a zaměřil se na pomoc norskanovi.

     Démonka se pokusila zprvu Samsona okouzlit iluzí sypajících zlatých mincí a vůní čerstvě natočeného piva, nicméně Samson dobře věděl, že příslušníci Slaaneshe si pohrávají s myslí smrtelníků a snaží se je zmámit ke svým účelům.

     Trpaslík zablokoval útok klepetem a hned na to kontroval démonce na břicho. Rána zlomila její obojpohlavní tělo v pase a díky tomu se naskytla příležitost pro Groma a jeho sekeru, která jediným sekem oddělila démončinu paži od těla.

     Démonka zavyla bolestnou slastí a z useknutého pahýlu jí začala prýštit černá krev.

     Samson zraněné démonce podkopl nohy a hned na to si Diavolin šíp našel místo přímo mezi démončinýma očima. Slaaneshova bytost vydala poslední výdech slasti a pomalu se začala rozpadat.

     To už se ale Grom se Samsonem shlukli kolem blekotajícího tlamače, který povstal z ostatků přihlížejícího kultisty a společnými silami ho rozsekali na kousky.

     V pohřbené katedrále najednou zavládlo ticho.

     Pak se začali probouzet z hypnotického spánku uctívači. Byli to nulnští měšťané, kteří na sebe vyděšeně zírali a nevěděli, co se stalo. Někteří začali utíkat pryč, jiní zase hlasitě vřískat.

     Bylo očividné, že pomatení smyslů, kterým byli vystaveni za sebou zanechá nějaké následky.

     Samson s Grom a Diavolou se je ani nepokoušeli utěšovat, či nahánět.

     Trolobijce jen zhnuseně kopl svojí okovanou botou do bezvládného těla démonického šaška a odplivl si na něj: „Tady sme hotoví,“ Zabručel zklamaně Samson a otočil se k odchodu.

     Když se všichni vrátili do prostor opery, už na ně čekala Helga, která pomáhala s měšťany, kterým se podařilo vrátit se temnými tunely až zpátky do kanceláře opery.

     „Patří vám velký díky našeho pán Sigmara a všech v řádu,“ upřímně poděkovala Helga.

     „To mi pivo nezaplatí,“ stejně upřímně odpověděl Samson. Byl nabručený, protože ani tentokrát se mu nepodařilo dosáhnout hrdinské smrti. Prohrábnul si svůj hřeben oranžových vlasů a zamířil rovnou k východu z opery.

     Grom jen kývl hlavou a otřel si sekeru do pár spisů ležících všude po kanceláři a Diavola popřála lovkyni čarodějnic hodně zdaru.

     „Ano, Grungni vyslyšel mé modlitby a Herr Profesora přivedl zpátky,“ udusával si spokojeně dýmku Grimin Urviřiť na prahu vily von Dorchů.

     „Pchce!“ vyprskla Diavola s úšklebkem. „A kdy asi ten tvůj trpasličí bůh udělal zázrak? Přepokládám tak před hodinou, možná dvěma?“

     „Tak jest elfko,“ Přikývl vážně Grimin a zapálil si dýmku.

     „No ovšem! Shodou okolností jsme tou dobou zničili démona, který tohle všechno měl na svědomí a tím opadlo i očarování z von Dorcha.“ Nenechala se Diavola odbýt.

     „Možná,“ odpověděl tvrdě Grimin, „ale možná taky ne. Buď, jak buď, dostali jsme zaplaceno podle dohody,“ rozzářil se Grimin a hodil Samsonovi váček s penězi.

     „Pivoooo,“ zabručel Samson, když si potěžkal váček se zlatem.

     „Jed bych,“ stroze vysvětlil Grom svoje hlasité kručení břicha.

     „Půjdeme si odpočinou k Zelené láhvi,“ navrhla unaveně Diavola a ostatní souhlasně přikývli.

\*\*\*

     Kárl Müllsammler se toho rána do práce netěšil. Být hrobníkem v Nulnu byla sice zodpovědná a dobře placená práce, ale byla v pravdě těžká. Především teď, když začal měsíc Ulriczeit a zima přišla letos dřív. Půda už začínala být zmrzlá a starý Kárl už neměl tak silné paže, jako kdysi.

     Přemýšlel nad důchodem. Už do něho neměl daleko a jeho staré kosti si posledních pár let odpočinku zasloužily.

     Když začal v poledni v ledovém větru kopat první z hrobů, vyděsila ho velká prašivá krysa, která se v mělké vykopané díře mihla a zaútočila na něho svými zažlutlými tesáky.

     Kárl se lekl a upadl na zem. Krysa toho využila a kousla ho do nohy.

     „Au! Ty prašivá špíno!“ zařval Kárl a začal krysu bít rýčem hlava nehlava.

     Nakonec záškodnici utloukl a hodil jí na čerstvě vykopanou zeminu. Promnul si nohu, kde ho krysa kousla, naštěstí to bylo jen povrchové zranění a už přestalo krvácet.

     „Doma se mi na to Othélie podívá,“ zamumlal starý hrobník a dal se zase do práce.

     Když se k večeru vracel z Morrových zahrad, začal trochu pokašlávat. Něco ho dráždilo na plících, ale Kárl věřil, že to je jen nachlazení z toho dnešního studeného větru. Zítra se vyleží v posteli s horkým čajem s rumem a bude zas jako rybička…

## Kapitola X. - Blitzkrieg-Ratten

     „Takže zpátky do stok,“ zamumlal Samson a dopil zbytek piva v korbelu. Hned na to mávnul na hostinského, aby přinesl další.

     Diavola přejela nepřítomně po hrdle poháru s vínem, a přitom se dívala ven z okna, kde už začal mírně poletovat sníh. Kolemjdoucí měšťané si přidržovali čepice a límce kabátů těsněji u těla, aby se pod ně nedostal studený vítr. Náhle se před oknem objevil malý průvod morrových mnichů, kteří mávali doutnajícími kadidly, a přitom odříkávali litanii svému bohu za spásu duší poznamenaných novou nemocí, která rychle zachvátila celé město. S modlícími kněžími šly i řádové sestry bohyně Shallyi, které za pomoci bílé barvy malovaly symboly smrti na některé dveře domů.

     V ulicích Nulnu byla cítit smrt a strach.

     Diavola se dívala nezúčastněně na lidskou pohromu, kterou právě prožívalo celé město a téměř znuděně upila z poháru vína. „Tak abychom vyrazili. Čím dřív stoky prohledáme, tím dřív dokážeme zarazit tuhle pohromu.“

     Grom přikývl a utřel si mastné ruce od kusu skopového do svého kiltu.

\*\*\*

     Vchod do městské kanalizace nebyl hlídán žádnými strážemi. Namísto toho se u veliké kamenné výpusti, která vypadala, jako obří tunel, srocovali žebráci a pochybné existence. Prvních pár sáhů tunelu vypadalo, jako podzemní čtvrť, kde u kamenných stěn stály jednoduché přístřešky pod kterými se krčili promrzlí žebráci a ostatní lidé bez domova.

     Samson dusal vnitřním kanálem neoblomně vpřed a okolo stojící spodinu odstrašoval svým zjevem, popřípadě výhružným zavrčením na ty drzejší jedince, kteří se opovážili natáhnout k němu ruku s prosbou o minci.

     Za trolobijcem spěchala Diavola, která si přidržovala čistý kus obvazu napuštěný vonným balzámem u nosu a obratně se vyhýbala kašlajícím matkám s dětmi, které k ní natahovaly ruce s prosbou o pomoc.

     Celou skupinku uzavíral Grom, který v jedné ruce držel zapálenou louč a v druhé obří sekeru. Jako jediného se ho nikdo z okolo choulících se žebráků nesnažil oslovit s prosbou o pomoc nebo k němu natáhnout svoji špinavou ruku, protože věděli, že barbaři nemají ani zlato ani vztah k lítosti.

     Čím hlouběji se dostávali do útrob nulnské kanalizace, tím méně se zde vyskytovalo nemocných žebráků, ale oproti nim se stále více potkávali s krysami, které měly nezdravou barvu srsti nebo byly poseté velkými mokvajícími vředy.

     Netrvalo dlouho a Samson objevil místo, na kterém se naposledy utkali se skaveny a jejich smrtícím plynem. Vyvýšená plošina byla nyní opuštěná a po krysácích tu nezbyla ani těla padlých.

     „Zkuste se tu porozhlédnout, třeba najdeme něco, co nám pomůže,“ navrhl Samson a šel prohledávat kamenný můstek, kde naposledy spatřil skaveního mechanika a neznámého člověka v plášti.

Krom skleněných střepů pocházejících z plynových bomb, které měly k dispozici skaveni, nalezli i otisky lidských stop v mělkém nánosu kalu a špíny.

     Stopa je zavedla kousek dál, kde se ztrácela ve stěně. Jako by dotyčný dokázal projít pevnou cihlovou zdí.

     „Čaroděj!“ vyhrkl Grom, když se díval na stopu končící kamenné zdi.

     „Možná,“ zabrblal si pro sebe Samson a dlaní prozkoumával stěnu, dokud nenašel uvolněný kousek cihly, kterým otočil. Z útrob stěny se ozvalo tichounké klapnutí a otáčení mechanických kol. Následně se stěna před nimi zajela do strany a místo ní se před Samsonem objevilo úzké kamenné schodiště vedoucí vzhůru.

     „A nebo jen umgak,“ zašklebil se trolobijce a vydal se cestou po schodech vzhůru.<

     Schodiště bylo široké tak pro jednoho člověka, takže Samson se svojí sršní zbrojí vytvářel mělké rýhy v postranních kamenných kvádrech a Grom se musel dokonce natočit bokem, aby si neodřel svá rozložitá ramena.

     Po chvilce narazil Samson na dřevěné padací dveře, které vypadaly více, jako spodní dno od nějaké velké truhly.

     Trolobijce nejprve prohledal průlez kvůli možným pastem a když shledal, že žádné nebezpečí nehrozí, zapřel se nohama a pomalu zvedl dno truhlice a zároveň s ním i víko. Truhla byla zamčená zámkem, ale trpasličí síla utrhla rovnou celou západku.

     Samson opatrně vylezl z truhly ven, do prostor nevelkého sklepa nějaké měšťanské budovy. Chvilku po něm se z truhly vyškrábal nemotorně i mohutný norskan následovaný Diavolou.

     „Vypadá to, že jsem pod nějakým zámožným domem,“ zašeptala elfí druidka.

     „Zámožným?“ zabručel Samson. „Z čeho tak usuzuješ elgi?“

„Ne každý si může dovolit podobně luxusní vinotéku,“ odpověděla Diavola a při tom si prohlížela zaprášené lahve v archivační skříni.

     „Pro mě za mě,“ pokrčil Samson rameny. „Ten kdo tu bydlí je jedna ruka s krysáky. Takže až s ním skoncuju, klidně se podívám i na ty jeho patoky.“

     Trolobijce se vydal opatrně po kamenných schůdcích vedoucích ze sklepa rovnou do kuchyně.

     Kuchyně byla prostorná a uklizená. Na první pohled bylo zřejmé, že tamní kuchař má rád pořádek a připravené čisté věci na svém místě.

     Tou dobou se kuchyní nesla vůně smažených vajec a slaniny. Místní šlechtic si očividně potrpěl na pozdní snídani.

     Samsonovi zakručelo v břiše hned, jak vešel do kuchyně a tak se bez jakýchkoli ohledů pustil do vajec se slaninou, rovnou z pánve.

     Diavola zatím zamířila k zadním dveřím, které vypadali jako východ z budovy. Když je pootevřela, spatřila kuchaře, kterak sbírá na bylinné zahrádce nějaké koření. Druidka opatrně zavřela dveře a dala ostatním signál, že kuchtík je venku a za chvíli se vrátí.

     Grom mezitím už otevřel druhé dveře vedoucí do foyer v přízemí. Místnost byla bohatě zdobená obrazy se zlatými rámy, vkusně vyřezávaným alabastrovým nábytkem, exotickým porcelánem, rudým kobercem a velkým křišťálovým lustrem. Většina obrazů znázorňovala pózujícího muže v úboru lovců čarodějnic nebo jiných úborech Sigmarova chrámu. Ostatní obrazy nesly vyobrazení Sigmara a jeho symbolů nebo čarodějnických procesů.

     Na první pohled bylo jasné, že tento dům patří vysoce postavenému templářovi Sigmarova chrámu.

     Z foyer vedlo krátké schodiště, které stoupalo do prvního patra.

     Samson, dusající po dřevěných schodech přemýšlel, koho mu připomínají tváře inkvizitorů na obrazech. Pro trpaslíka však byly lidské tváře všechny tak podobné, že si je nedokázal zařadit. Ze zamyšlení ho vytrhl hluboký hlas.

     „Stůj kacíři!“ zahřměl muž v plátové zbroji se znakem bílého vlka na prsou a vlčí kožešinou na ramenou.

Samson jeho příkazu nedbal ba naopak, ještě zrychlil, aby se dostal na konec schodiště co nejdříve.

     To už ale rytíř řádu Bílého vlka tasil velký meč a s divokým řevem zaútočil.

     Samson se obouručnímu seku vyhnul na šířku dlaně a pokusil se udeřit rytíře z boku do břicha. Železná pěst se svezla po ocelovém plátu brnění a Samson dostal nádavkem ránu hruškou meče přímo do spánku.

     Trolobijce viděl chvíli rozmazaně a tak nedokázal zabránit další ráně mečem, která byla vedena na jeho krk.

     Grom však ano.

     Mohutný norskan se náhle zjevil vedle trolobijce a silný úder mečem odklonil svojí sekerou.

Rytíř Bílého vlka musel udělat krok dozadu, aby vyrovnal sílu barbarova úderu. Na nic však nečekal a znovu se rozmáchl ve velkém oblouku svým ostřím.

     Diavola mezitím doběhla na vrchol schodiště, právě ve stejnou chvíli, kdy se rozrazily postranní dveře a z nich vyběhl druhý rytíř Ulricova řádu. A za ním se ve dveřích objevila postava v černé kožené vestě a černé košili s nabíranými rukávy. Jeho havraní černé vlasy sčesané dozadu, útlý dravčí obličej a jemná bradka dodávali jejímu majiteli výraz černokněžníka.

     Nicméně opak byl pravdou.

     Když se Samson podíval ke dveřím kde se objevili dva nově příchozí, konečně mu to došlo. Rysy onoho muže v černém nesli všichni vyobrazení v přízemním foyer. Trolobijce si náhle vybavil vzpomínku, kterak Hans Grüber stojí vedle tohoto muže během popravy La Bruge. Byl to sám nejvyšší templář Sigmarova chrámu Solomon Krieger.

     To už ale druhý rytíř vytáhl těžkou kuší a vystřelil. Šipka jen o píď netrefila Groma, který byl plně zabrán útokem prvního z Ulricových templářů.

     Znovu nabít už nestihl protože se mu železná spoušť kuše i madlo začaly rozžhavovat do běla stejně, jako jeho zbroj.

Rytíř bolestí upustil kuši, tasil meč a rozběhl se proti vetřelcům.

     Diavola přestala mumlat zaklínadlo v elfím jazyce, protože se musela krýt před šípy, které začal střílet Krieger.

     „Vůbec nic nechápete!“ řval Krieger hystericky a střílel po narušitelích jeden šíp za druhým. Pro své rozrušení však neměl přesnou mušku. „Všechno akorát zničíte vy bando nájemných žoldáků!“

     Diavola vypustila šíp směrem k nejvyššímu templářovi, ale ten se stihl schovat za otevřené dveře. Pak už musela druidka uhýbat útokům druhého rytíře.

     Když se jí povedlo odvrátil mohutný výpad, zamumlala elfí zaklínadlo a sevřela pěst.

     Jako na povel se rozžhavila rytířova zbroj a muž bolestí vyvalil oči a začal se potit. Cítil se jako rak vařený zaživa.

Ulricův templář odhodil zbraň a pokusil se rychle sundat svůj kyrys. Na krku se mu už začaly objevovat popáleniny a ozbrojenec začal řvát bolestí.

     Grom jeho bolestivý řev uťal jedinou ranou sekery právě ve chvíli, kdy Samson otočil koleno prvnímu z rytířů a následně mu pěstí rozdrtil obličej.

     Trolobijce vyplivl jeden ze svých zubů společně s chuchvalcem krve a zazubil se v šílené grimase na nejvyššího inkvizitora, který s vyděšeným výrazem vystřelil další šíp a pak se běžel schovat do místnosti, z které zprvu vyšel.

     „Jste kacíři! Nelidská rasa, která zaslouží spravedlivý Sigmarův oheň!“ vřískal Krieger pološílený vzteky, zatímco se připravoval na poslední boj.

     „Já ti předvedu oheň Grimnirovy výhně ty špinavej krysomrde!“ vzteky zařval Samson a vyběhl za Kriegerem do neveliké knihovny, která byla velmi vkusně zařízena.

     Trolobijce se snažil nejvyššího inkvizitora chytit, ale ten byl rychlý a kluzký jako had. Trpaslík už krvácel z četných zranění, které mu Krieger uštědřil svým rapírem. Nebylo pochyb, že s touto zbraní má náležitý výcvik.br>
     Vše se však změnilo, když do místnosti vtrhl Grom a nabral nejvyššího inkvizitora ramenem, jako beraními rohy.<

     Kriegrovi náraz polámal žebra a vyrazil dech. Jeho bezvládné tělo narazilo na polici s knihami, která se na něho zřítila a za zvuku drtících kostí jej usmrtila.

     Diavola zaklela v elfském jazyce, když spatřila zničenou knihovnu: „Ten už nám asi nic neřekne.“

     „A co by nám asi tak řek? Byla spřáhnutej se skavenama!“ zabručel Samson a provizorně si ošetřil jednu z hlubších ran na ruce.

     „No třeba by se doznal, protože teď to vypadá, že jsme se vloupali do domu jednoho z nejvyšších představitelů Sigmarova řádu a zabili ho tu,“ odpověděla Diavola zatímco prohlížela Kriegrův osobní stůl. „Porozhlédněte se tu po nějakých důkazech, které by ho mohli usvědčit.“

     Grom odešl prohledat další místnosti v tomto patře a Samson pátral mezi knihami umístěnými v dřevěné knihovně.

     „Ha!“ ozval se potěšeně trolobijce, když vyházel půlku knih z polic na podlahu a objevil malý ocelový trezor.

     Diavola si prohlížela runy na ocelovém trezoru: „Hmm, nikdy před tím jsem nic takového neviděla.“

     „Pff,“ odfrkl si Samson, „bodejť. Je to taky trpasličí práce. Žádnej elgi šunt!“

Diavola jen obrátila oči v sloup a zakroutila hlavou: „A umíš tu trpasličí práci otevřít, trpaslíku?“ jízlivě se zeptala trolobijce. Ten jen pokrčil rameny a zkusmo zabral za páku otvírající ocelovou skrýš.

„Ne, je to fakt dobře zkonstruované,“ zakroutil hlavou Samson a prohrábl si hřeben svých vlasů.

Diavola v měla sto chutí proměnit trpaslíka v ropuchu nebo krtka.

     „Možná jsem něco našel,“ ozval se Grom, který se po chvíli vrátil se štosem pergamenů a několik účetními knihami.

     „Ukaž barbare,“ vzala mu jednu z knih Diavola a začala v ní listovat.

„Nevim, co tam hledáš elgi, ale hledej to rychle. Za chvíli tu máme společnost,“ zavrčel Samson, když se podíval z velkého okna před dům, kde se k domu hrnul zástup ozbrojenců veden místním kuchařem.

     „Ve jménu Sigmara našeho pána a spasitele odhoďte zbraně!“ ozval se z přízemí hluboký mužský hlas. Chvíli na to čelila celá skupina dobrodruhů početní přesile nulnské stráže a dvěma templářům. Z davu se do popředí prodrala Anna Rosenhous, která jen třeštila oči na mrtvé ulricovi rytíře a jejího nadřízeného Kriegera pohřbeného pod kusem nábytku.

     „Máte co vysvětlovat,“ řekla směrem ke skupině s kamennou tváří.