Citadela

## Co je Citadela

Citadela je uskupení lidí, které pojí touha po zisku moci. Pro širokou veřejnost je cech (a jeho členové) víceméně tajný. Pouze zasvěcení ví, co je Citadela zač, pro ostatní jsme pouze lidé z Erzy. Citadela není zlodějským cechem tajícím svou totožnost, ale zkrátka se zbytečně o Citadele nemluví. Má to svůj důvod. Citadela se neobává užít prostředků, o kterých je lepší veřejně nemluvit.

### Smysl Citadely

Citadela je prostředkem pro naplnění tužeb jejích členů. Pro někoho je to zisk vlivu či prostředků, pro jiné je to prostor pro bádání, nebo víra. Ať tak či onak, cílem je zisk moci. Moc má mnoho podob. Může jí být vědění, vojenská síla, finance, síť informátorů... Každý hráč může mít svou podobu nabytí vyšší moci a Citadela je prostředkem, jak toho dosáhnout.

### Smysl Citadely podrobněji

Kromě světa fyzického existuje svět druhý, astrální. Z knih nalezených v okolí Erzy (různé kroniky, deníky apd.) bylo zjištěno, že s astrálním světem již bylo v minulosti navázán kontakt lidmi z rodu de Reis. Oba světy jsou vzájemně propojeny a jeden bez druhého nemůže existovat. Existence světa astrálního je závislá na životní energii ze světa fyzického. Naopak fyzický svět existuje díky magické energii ze světa astrálního. Bytosti (démoni, bohové... pro každého podle gusta) z astrálního světa nabývají moci podle dodané životní energii z našeho světa, podobně jako u nás mágové nabývají moci díky větší magické síle.

Cílem a smyslem Citadely je probádat astrální svět, poznat Bezejmenou (bytost z astrálu) a spojit se s ní k zisku větší moci. Pro někoho může být bohyní pouze po psychické stránce, pro někoho bohyní z masa a kostí a pro někoho skutečným démonem.

Víra v Bezejmennou je kultem v pozadí cechu. Není podmínkou ji uctívat jako bohyni, ale víra v její skutečnou materiální existenci, byť v astrálním světě je spojnicí všech členů cechu. Hráč tedy může uctívat jiné bohy, ale Bezejmenná je ta, kvůli které koná v prospěch Citadely. Ať už v rámci víry, nebo jen z pragmatického využití její moci k prospěchu svému.

### Vnitřní uspořádání členů

Základem je primární rovnoprávnost členů. Tedy každý právoplatný člen má právo hlasovat, navrhovat změny, přispívat do diskuzí apd.

Hierarchie Citadely je rozřazena do tří skupin.

**Nováček** - hráč, který se v rámci CL zatím nedostal do cechu. Není tedy zatím plnohodnotným členem cechu.

**Člen cechu** - hráč, který se v rámci CL do cechu již zapojil, byl přijat.

**Členové kulatého stolu** - vyšší úroveň členství, kterou si hráči zaslouží díky svému aktivnímu hraní CL, případně i non RP přispěním k rozvoji cechu (aktivní tvorba lore, vedení CL jako PJ apd.). Ač platí v Citadele rovnoprávnost členů, členové kulatého stolu mají díky své přirozené autoritě vyšší rozhodovací moc. Oni tvoří hlavní jádro cechu a vytvářejí lore cechu. Mohou být zadavateli úkolů pro ostatní členy cechu. **V rámci RP je jejich totožnost před ostatními skryta a sami vystupují jako běžní řadoví členové cechu. Je tedy důležité v rámci RP toto pravidlo dodržovat! Členové cechu ví, že existuje tato skupina, přijímají od ní úkoly formou dopisů a jiných forem neosobních vzkazů, avšak neznají jména jejich členů.**

Aktuálně se jedná o tři hráče: **Angmar, Cernebog a Jeor**

### Možnosti uplatnění členů

Jednoduše řečeno Citadela má dvě složky, hráč nemusí být přímo a konkrétně specifikován do jedné z nich. Jedna tak nějak sídlí na Erze, kde řekněme zkoumá možnosti propojení s astrálním světem - bádá, vyhledává a čte historické knihy... Druhá, méně duchovní se snaží získávat vliv pro cech, který později přináší finance a jiné prostředky k dalšímu nárůstu vlivu. Ve Východních přístavech může vznikat vlivná síť, v oblasti Pětiměstí (není podmínkou, ale pro tvorbu lore cechu je přínosem) se plní úkoly pro žadatele, kteří na oplátku jsou Citadele vděčni, či povinni protislužbou.

### Nabývání vlivu podrobněji

Služby Citadely mohou žádat různí lidé, které ale většinou spojuje fakt, že vyhledává právě Citadelu, neb ta zastává jednoduché pravidlo "účel světí prostředky". Citadela je ochotna za uhrazenou cenu (nemusí být finančního charakteru) vraždit, unášet, šikanovat, diskreditovat, vyvolávat spory či války...

Aby Citadela zůstala trochu skryta v šedém pozadí jejích činů, využívá určitá krytí.

Žadatel o služby Citadely nepřichází na Erzu. Místo toho mohou využít různá místa v okolí Erzy. Toto okolí se postupem času s nabývající mocí (vlivu) cechu bude rozrůstat. V počátku po vsích v okolí sídla (Márovice, Vřesová, Skalka...) jsou vytvořena boží muka. Dřevěná stříška na kůlu, v ní sošky Války a Smrti, meč a kalich v rukách... Ve východních přístavech se později může jednat o opuštěný dům s menším oltářem. Ve větších městech ještě později o kostelík či chrám atd. Zasvěcení potřebující služby Citadely zde mohou vhodit vzkaz se svou žádostí nebo kontaktovat přímo zde přebývající kontakt Citadely (nemusí být přímo člen cechu).

Členové běžně nenosí cechovní itemy, které identifikují Citadelu na veřejnosti (cechovní itemy - varkoč a maska). Naopak svou tvář při výkonu služby žadatele halí pod maskou a varkočem. Členové hrají a jednají za sebe, když konají nějaké činy pro Citadelu, za které by mohl přijít trest, svou identitu se snaží tajit.

## Místopis

Citadelu hledej v jihovýchodní části Gerdaru na poloostrově v oblasti zvané Pětiměstí. Jejím sídlem jsou síně prastaré Erzy, tvrze nacházející se na vrcholku útesu nad Jezerem tisíce slz. Hradiště je z jihu obklopeno hlubokými hvozdy a ze severu skalnatým masivem horských velikánů. Kraj však úplně pustý není. V lesích se nachází několik lidských osad, jejichž obyvatelé již přivykli místním hrůzám a podivnostem. Jejich srdce ztvrdla, přizpůsobili se. Nejbližším osídlením je ves Márovice s hostincem s příznačným názvem U Černého havrana. Od okraje vsi se vzhůru na útes line klikatá cesta. Ta nikterak dlouhá není, nicméně i mladému člověku zabere skoro celý bílý den, neboť vede těžkým terénem. Přibližně 200 mil jižním směrem leží jedno ze svobodných měst, Ulnagren, které je zároveň nejbližší větší lidskou aglomerací.

## Historie Citadely

### Prolog

O „Bezejmenné“, jejíž kult právě započal, mohou hovořit
pouze útržkovité informace z některých spisů různé historické hodnoty a
důvěryhodnosti. O tomto faktu se zmiňuje několik osobních deníků, kronik
místních vsí a literatura nejvyšší.

Následující úryvky jsou doslovnými opisy z nalezených
pergamenů. Čtenář, nechť bere na vědomí, že nikterak autor s nimi nemá co do
činění, ba že jen pro výzvu zde texty opsal a poskládal.

### Historické prameny

#### 1. Čtení - Z bájí a pověstí jihovýchodních

> Strana 47 – název kapitoly: Dvě tajemné sestry (uloženo v Gerdarské knihovně)
>
>

„Ten obraz vidím před sebou, jako by se to stalo dnes ráno. Přitom již uběhlo na den přesně 10 zim. Vraceli jsme se toho večera se svým
pánem z vojenské přehlídky. V té době naše vojsko bylo nejsilnější na 1000 mil
daleko a ovládali jsme takřka celý jihovýchodní poloostrov. Zbýval už jen ten
prokletý hrad u Márovic. Chystali jsme se jej na druhý den ráno konečně dobýt,
a tak jsem šel zrovna ten záhadný večer s pánem do jeho komnaty. Měl tam plán
posledního tažení na hrad a chtěli jsme jej naposled prostudovat. Ještě že můj
pán vlastnil svého „miláčka“ a cestování pro dva byla na takovou vzdálenost
přes poloostrov v jeho podání časově nenáročná záležitost.

Pánovy komnaty se nacházely v nejvyšší věži Nataliského
hradu, který byl ozdobou a pýchou právě srdce města Natalis. Tenkrát jsme jej
korunovali na hlavní město poloostrova. Sotva jsme však vlezli do jedné z
komnat, oba jsme si sborově uvědomili, že tu něco nehraje. Nebyli jsme tam
totiž sami. I když byl pokoj zamčen a před ním stála stráž, na posteli vedle
sebe ležely dvě nahé dívky, které si byly na první pohled podobné a zároveň tak
odlišné. Barva vlasů je rozhodně rozlišovala, protože jedna z nich byla zářivě
rudovlasá a druhá naopak tajemně černovlasá. Víc jsem však nezjistil, protože
mi můj pán vrazil do ruky plán bitvy a nechal mě okamžitě odejít se slovy, že
to prostudujeme později a že na něho mám počkat v trůnním sále. Jestli věděl
více než já, například to, kdo jsou ty ženy, si však netroufám odhadovat.
Jediné, co vím jistě, je, že to bylo naposledy, co jsem ho viděl živého.

Když totiž dlouho nepřicházel a uteklo několik hodin, vydal
jsem se za ním zpět do komnaty. Stráž mi řekla, že nikdo nevycházel ani
nevcházel. Zaklepal jsem, ale bez odezvy. Odemkli jsme tedy a nakoukli dovnitř.
A tam na posteli ležel můj pán. Nahý a celý zbrocený krví stejně jako bílé
prostěradlo pod ním. Nejevil žádné známky života. A co bylo ještě záhadnější…po
dívkách nebylo ani stopy. Jen otevřené okno do hluboké temné noci, kde zrovna
začaly řádit blesky…

Co však bylo ještě horší, že nás tu noc přepadlo vojsko z
hradu, který jsme se chystali dobýt. Jako by znala naše tajné informace…kde
jsou ukryty naše oddíly, jak jsou početné, kde se nachází hlídky, kde máme
zásoby... Tu noc nás zkrátka rozprášili na padrť a tu smetla následně ničivá
bouře. Zbylo nás málo a ti, kdo přežili, vzali nohy na ramena, co nejdál to šlo. Tak skončila tragicky naše vláda, která již nikdy více nepovstala.“

> 126. rok Gerdarské vlády,
> 80. den slunovratu, Joryk, kapitán Nuriských vojsk
>
>

*\*\*\*\*\* Poznámka autorova: Tato pověst byla čtena v Gerdarské knihovně při mých dlouhých a nekonečných hodinách strávených touláním v prachem* zanesených listech historie Gerdaru.

#### 2. Čtení - Z Regartova deníku

> Strana 72 deníku (uloženo v útrobách hradu Erza)
>
>

Napětí houstne. Jsme pod tlakem a nemůžeme se mu vymanit. Svírají nás jako chladné kleště. Už se dlouho neubráníme. Dnes byl u mě v
laboratoři můj starší bratr – opět. Ptal se mě, jestli jsem se dokázal spojit s
jiným světem. Opět. A také tentokrát dostal stejnou odpověď: „Snažil jsem se a
k propojení určitě došlo. Cítil jsem to. Astron se rozzářil jako vždy poslední dny a jako vždy poslední dny jsem volal o pomoc. Leč znovu bez odezvy.“

> 116. rok Gerdarské vlády, 80. den slunovratu,
> Regart de Rais, theurg Erzský
>
>

#### 3. Čtení - Z Kroniky vsi Márovice

> svazek
> II, strana 267 (uloženo v knihovně rychtáře Márovic)
>
>

Včerejší večer panovala venku divná atmosféra, takový ten klid před bouří. Byl jsem obhlédnout celou vesnici, všichni již byli poctivě
zabarikádováni. Jak pak by ne, když se chystalo k poslední bitvě a všude kolem
probíhala válka. Šiky vojáků z Natalisu tudy již procházely odpoledne a
vypadaly hrozivě. Říkaly, že je to poslední bitva a že pak v celém kraji
zavládne mír. Důvěryhodnost z nich sálala, a tak i my jsme doufali, že se tak
stane. Strach však byl i tak stále cítit z celé naší ubohé vesnice. Přece jen
je teď doba nejistoty a jsme příliš blízko hradu. Proč ten zatracený hrad musel
být zrovna postaven nedaleko naší vesnice? Proč se nebojuje úplně někde jinde?
Daleko od nás?

Ten samý večer jsem také zahlédl vesnicí proletět netopýry,
což nedokážu moc vysvětlit. V životě jsem netopýry v Márovicích neviděl a teď
takové hejno. Mělo to snad být nějaké znamení toho, co přišlo přes noc?

V noci totiž muselo přijít hotové peklo. Už když jsem se
vydával na pospas neklidnému spánku, viděl jsem, jak oblohu protínají vzdálené
blesky. Ty k nám musely dorazit do hodiny, protože s nimi přišel i silný liják
a děsivé rány. Byly tak silné, že mě celou noc budily ze spaní a klidu mi moc
nepřidaly.

Jakmile jsem však ucítil ranní rozbřesk, byl již klid. Možná
až moc velký klid. Několik dlouhých hodin jsem vyčkával ukryt na vítězný ryk
procházejícího vojska po dobytí hradu, ale nic takového nepřicházelo. Opět mě
začaly svírat obavy. Co se mohlo stát?

Sotva uběhla další hodina, už jsem to nemohl vydržet a
vylezl jsem ven. Slunce na obzoru mohlo být ve třech čtvrtinách své denní pouti
a nikde nikdo. Vyrazil jsem tedy opatrně směrem k hradu, abych se dozvěděl, co
se vlastně stalo.

To, co jsem spatřil, mě skutečně vyděsilo a do konce života
na to nezapomenu. Na půl cesty mezi hradem a Márovicemi ležely obrovské hromady
lidských těl. Byly spáleny takřka na popel. Ihned jsem poznal vojsko Natalisu.
Rychle jsem se otočil a utíkal zpět do vesnice. Jak se to mohlo stát?

Nikdo nemá tušení a ve vesnici momentálně panuje chaos a strach…

> 116. rok Gerdarské vlády, 81. den slunovratu, Fedor, VIII.
> rychtář Márovic
>
>

#### 4. Čtení - Z Kroniky vsi Márovice

> Svazek
> VI, Strana 17 (uloženo v knihovně rychtáře Márovic)
>
>

Neměli jsme to dělat. Kdybychom věděli, co to způsobí, nikdy bychom tak neučinili. Ale tenkrát jsme byli tolik nazlobení. Vždy jednou za
měsíc na nás totiž pořádali nájezdy nějací jezdi ve stříbrných maskách. Kradli
nám naše stáda, vypalovali naše domy a unášeli dcery našim matkám.

Při jednom z jejich útoků se nám však podařilo jednoho z
jezdců srazit z koně a zajmout. Strhli jsme mu masku. Byl to skoro ještě kluk,
ale v očích měl sílu a vzdor. Tvrdil, že je hrdý rytíř z hradu a že ho máme
hned pustit, jinak se nám zle povede. Neposlechli jsme ho a uvěznili.

Na ráno jsme nachystali popravu – oběšení na stromu u cesty
směrem k hradu. Měl to být z naší strany signál k hradu, výstraha, aby přestali
s přepadáváním a že by se jim mohlo zle vést. Když hoch dostával smyčku kolem
krku, začal se modlit. Co jsem tak vyrozuměl, mělo jít o nějakou „Bezejmennou“
nebo tak něco říkal. Nezachránila ho však, protože po poledni jeho tělo už
oklovávali krkavci.

Co se však stalo ještě ten večer, nemám takřka ještě dnes
sílu popsat, a to už uplynulo 25 zim. Do naší vesnice totiž vtrhla jízda, silná
a neúprosná. Vedla ji rudá žena. Její vlasy i v noci zářily rudě. Její zelené
oči nás propichovaly ve smrtelné obětí. Na sobě měla krásnou zbroj a v ruce
obrovský meč. Máchala jím jako by to byl trs trávy. Navíc seděla na koni, který
vypadal, jako by ho zplodilo samo peklo – rudé oči a černočerná srst.

Sama pobila dvacet našich statných mužů. Všem usekala jejich
hlavy, aby z těl stříkala krev na všechny strany. Jízda byla skutečně
nekompromisní a děsivá, povraždila všechny lidi vsi, muže, ženy i děti. Pak
všechny domy, včetně kostela, spálila na popel a celou naši ubohou vesnici
srovnala se zemí. Tak navždy zanikla obec Hamry, necelé tři míle od vesnice
Márovice.

Rudá žena na živu nechala jen mě, abych mohl prý vyprávět o
tomto činu. Aby okolní svět věděl, že je neradno zabíjet členy hradu. Měl jsem
strach a utekl jsem právě do Márovic, kde jsem se schoval. O tomto příběhu jsem
se celý svůj život bál mluvit a nechal jsem si jej pro sebe. Odhodlal jsem se
až teď, kdy čas zahojil rány a utrpení okamžiku, který jsem zažil. A nepřeji nikomu živému, aby ho kdy zažil.

> 325. rok Gerdarské vlády, 155. den slunovratu, Evžen, XX.
> rychtář Márovic (bývalý rychtář obce Hamry)
>
>

#### 5. Čtení - Z Regartova deníku

> Strana 73 (uloženo v
> útrobách hradu Erza)
>
>

Zase bratr – opět. Tentokrát je však jeho tvář jiná, je šťastná a spokojená. „Co se stalo, že se usmíváš? Myslel jsem, že máš bránit
hrad a že kdo sem bude kráčet nyní, budou naši nepřátelé.“ Musel jsem vypadat
přihlouple, protože se bratr rozesmál ještě víc. „Ty se jednou z té Tvé
laboratoře zblázníš, že nejdeš ani mezi lidi. Je po válce. Vyhráli jsme a
nepřítele jsme rozmetali na kusy.“ Můj výraz se po jeho slovech stal ještě
přihlouplejším, i tak jsem jej nechal pokračovat. „Včera na hrad přišly dvě
dívky, sestry bych odhadoval. A přinesly s sebou zajímavé zprávy. Dokázaly
popsat našeho nepřítele dokonale. Nevím, co byly zač, ale věděly toho opravdu
hodně. Jak se však objevily, tak také ihned zmizely.“

„Tonoucí se stébla chytá, a tak jsme neváhali a za bouřky,
která rovněž přišla vhod, jsme se na protivníky vrhli a rozprášili jej napadrť.
Nezbyl takřka nikdo a hrad je opět svobodný. Nevím proč, ale mám takový pocit,
že můžeme děkovat Tobě. Že jsi ty roztomilé sudičky zkrátka přivolal. Vypadaly totiž jako z jiného světa.“

> 116. rok Gerdarské vlády, 81. den slunovratu, Regart de
> Rais, theurg Erzský
>
>

#### 6. Čtení - Z Chvalozpěvů Erzského hradu

> Strana 112 – název kapitoly:
> Píseň o Tormendovi (uloženo v útrobách hradu Erza)
>
>

Žil ve službách de Raisů obávaný zabiják. Na koho de Rais ukázal, ten druhý den si mohl oprátku uvázat. Jmenoval se Tormend a každý se ho
bál. Jen hlupák by tak neučinil, protože chlap byl zabijáků král.

Však de Raisovi s jídlem rostla chuť. Tak dostal Tormend
úkol převeliký, zabít krále východojižního. Ten zoval se Brol a kdekomu
způsoboval bol. A tak vydal se Tormend do Ulnagrenu, kde král sídlo měl a kde
zabít jej náš hrdina chtěl.

Využiv noční tmu, proplížil se skrz hradní stráž. Stín mu
největším přítelem byl a noční klid věrným služebníkem nejdráž. Tak ocitl se
před dveřmi komnat, kde poslední překážka stála. Pozorná a chrabrá osobní stráž
zde hlídala a ani tichá myš by se přes ni nedostala. Co s tím? Je nějaká
naděje?

Tu vzpomněl si Tormend na deník Regartův, na sličnou
rudovlásku v zářivé zbroji. I začal se modlit k její síle, ať zbaví jej otravné
stráže čile.

Najednou Tormend pozvedl hlavu a uviděl dívku s havraními
vlasy. Ta stála tiše za zády stráže, v ruce držíc vražednou zbraň a poslouchajíc
cizí hlasy. Ruka se tiše napřáhla, stříbrná dýka proletěla světem a mrtvé tělo
padalo na zem, jak poslední lístek stromu zachvácen podzimem.

Oči její zářily pýchou, krutostí a chladností též. Ona byla
zmocněncem smrti a rozdávala ji měrou vrchovatou až na nejvyšší věž. Černý šat
symbolicky ukazoval barvu její duše a ladné tělo smrtící nástroj pro kdejakého
muže.

I usmála se na něj pod halenkou skrývajíc pevné vnady.
Přivolal jsi mě, a tak jsem tady. Pak otočila se na podpatku a zmizela v širou
dál, Tormend už ji nikdy nespatřil, ale byl nesmírně rád.

Nyní měl zabiják cestu volnou a neváhal ani okamžik. Tak
neslavně skončil král Brol, rukou zabijáka zanik. Oslavně vrátil se pak Tormend
na hrad, kde bylo jméno jeho provoláváno, on však v duchu tajemství věděl, že
bez ní by byl mrtev ležel.

> 502. rok Gerdarské vlády, 260. den slunovratu, Ulden,
> zpěvák Erzský
>
>

#### 7. Čtení - Z Regartova deníku

> Strana 146 (uloženo v
> útrobách hradu Erza)
>
>

Dnes se mi to konečně povedlo, a ještě teď se celý klepu, i když uběhlo již několik hodin. Ale to, co jsem se dozvěděl…musím se podělit.
Prostě musím!

Předně chci však vše uvést na pravou míru a říci, že se
stalo něco neskutečného, něco zázračného. Jako každý večer posledních osm zim
se snažím navázat kontakt s jiným světem, o kterém jsem byl přesvědčen, že
existuje. Věděl jsem to, cítil jsem to. Stejně tak jsem tušil, že klíčem k
propojení je můj Astron.

Až do včerejšího dne jsem však chodil každý den spát plný
pocitu zklamání z toho, že spojení nebylo úspěšné. Ale včera…včera jsem poprvé
ve svém životě zaslechl v Astronu cizí hlas.  Hlas to byl spíše ženský. Zvláštní a cizí,
mocný. Ale přitažlivý a vzrušující. Ještě teď cítím euforii z toho kontaktu.
Onen hlas mám strach pojmenovat. Skoro se bojím o tom vůbec mluvit. Cítil jsem
vzájemnou potřebu, touhu a spojení, ale co když se mýlím? Co když je to příliš
nebezpečné a nad naše síly a chápání? Avšak přesto jsem Jí odpověděl. Začínám jí říkat „Bezejmenná“.

> 120. rok Gerdarské vlády, 10. den slunovratu, Regart de
> Rais, theurg Erzský
>
>

### Bezejmenná

A tak se dle různých historických pramenů můžeme domnívati,
že existence „Bezejmenné“ je pravděpodobná, ba dokonce nezpochybnitelná. Nikdo
neví, odkud přišla. Najednou tu prostě byla, jako by zde vládla místním
odjakživa. Jestli bude ochotna zjeviti se jako jedna ze sester, či jako hejno
netopýrů, to těžko souditi smíme. Jistotu však máme danou, a to že po svém boku
ji vídati můžeme. Stačí jedno jediné, prolévati pro ni krev nepřítelovu. Kdo v
souladu s ní žíti chce, kdo její náruč přijme lehce, tomu se jako překrásná
žena zjeví lehce. V božské kráse její tváře tone pozemská mysl nás obyčejných.
Pokaždé dochvilná, pokaždé konejšivá, pokaždé neoblomná, trvale krásná. Všemu
živému jest paní.

Milý rytíři, nyní nechť čti velmi pozorně. Pakliže se Ti
nedostane požehnání v činech to záludných nebo mrzkých, věz, že modliti se k
„Bezejmenné“ se vyplácí. Rudá žena vyslyší Tvůj hlas a přijde Ti na pomoc v
síle a chrabrosti, jejíž velikostí je známá. A teď něco pro Tebe, milý
inkvizitore. Stane-li se Ti přítomná situace zoufalá, či nepřekonatelná,
nezoufej a zavolej si k sobě „Bezejmennou“. Černovlasá žena bude jistě ochotna
Tvé kroky nasměrovati a zjeví se po Tvém boku jako temná a chladná bohyně, jež
smrt bude kolem sebe rozsévati.

Tak jako voda koryty potoků a řek protéká tvoříc hluboké i
mělké zářezy do tváře země, tak krev v žilách živých tvorů plyne. Z pulsujících
tepen řine se do všech částí těla až do těch nejjemnějších stružek krevních
cest. Nebo je to naopak? Voda přeci drobnými bystřinami ze země vytéká tvoříc
toky širší a široké až ve svém konci doputuje do nesmírných hlubin mořských. V
údolích voda život dává. Někdy se line pomalu a hladce, jindy bouřlivě strhává
vše, co jí v cestě stojí. Ať tak či onak, její cíl je znám. Je vždy stejný,
přirozený. Krev však cíl svůj nemá. Řine se tam a zpět, zpět a tam, stále
dokola tělem putuje konec svůj hledaje, svým vězněním vzácnou se stává. Proto
darem nejcennějším ucti moc Její a krásu, vždyť Ona jediná krví z nicoty svět
živých tvoří. Poděkuj a podaruj moc Její neb tím darem smyslu Jejího počínání
dosáhneš. Smyslu, konce, smrti. Jediným pravidlem řídí se osudí zrození. Návrat
k Ní kroky všech vede. Ona ti darovala milost v podobě života. Užívej jej, jak
uznáš za vhodné, avšak čest Jí prokazuj. Očekávej Její návrat a těš se z něj.
Vždyť Její polibek je toliko přirozený jako chléb požít. Strach i odpor je
marnivý a bezdůvodný, když jiného se žádná bytost nedočká.

Ten, kdož vinen jest proti vůli Její, budiž klet! Kdož
hanobí jméno její, budiž nadvakrát klet. Ten, kdož nevírou či snad dokonce
výsměchem Ji zostuditi se pokusí, budiž klet trojnásob! Pak povstanou šiky věrných
a původce pohany čepelí plamennou ztrestají. V jejich stopách zůstane jen
zkáza, zhouba a šílenství. Toť vše pro Její slávu, půvab a čest.

*Angmar, Velekněz Erzský*