Úvodní příběh - Záplava běsů

Jsem již starý a doba mého lidu pominula. Doba všeho lidu pominula. Ta tupá, pověrčivá a nevzdělaná hovada - kdysi urození pánové či měšťané, moudří mágové i poctiví vesničané - by mě dnes upálila jen proto, že ovládám umění psát. Nebo bych byl obětován některým z démonů, kteří nám dnes vládnou z ruin našich měst. Tímto listem totiž provádím nebezpečné, zakázané umění - písemnictví. A nadto se chystám čtenáři vyjevit, jak to zde v Přímořsku vypadalo před Záplavami běsů, anebo - jak říkají učenci, dnes tolik opovrhovaní a pronásledovaní - před Kataklyzmatem. Takové věci dnes již málokdo ví. Na mnohých místech dokonce platí, že kdo si na dávné události vzpomene, anebo zkrátka jen umí číst či psát, ten je podezřelý z čarodějnictví. V lepším případě bude vyhnán na východ, aby svým syrovým masem nakrmil krolly, v horším rovnou upálen či obětován. Já už ale nemám co ztratit. Dokončím své sdělení a opustím tento šílený svět dobrovolně.

Jsou to zhruba dvě staletí, co moji předkové z Mramorového města připluli k břehům východního Přímořska, a trvalo sto padesát let, než jsme tuto zem vyrvali ze spáru skřetů, pirátů a pomatených druidů. Dnes už vím, že všechna ta marná sláva, to tolik opěvované Trojí válčení, byla vykoupena krví samotné země. Ozvěny křiku padlých bojovníků se dodnes rozléhají v krajinách se smrtí, kde mrtvým hvozdem protékají zkažené potoky jedu. Jistě, například v okolí Ilvaenu byla tato "jedoviska" ještě dlouho před příchodem běsů - dnes je ale vidím všude.

Když velkovévoda Bargan z Divoké výspy se svolením místokrále rozpoutal odvetné tažení proti krollům kvůli hanebné vraždě mladé lidské dívky, nikdo tehdy nepředvídal, že o několik měsíců později lehne město Divoká popelem. Vojska žádného z přímořských pánů následně nedokázala pomstít urážku koruny (tehdy jsme ještě měli krále) a po jediné kruté porážce tak polovinu Přímořska zaplavili suroví bojovníci z východu. V oslabených městech druhé poloviny se dostala k moci lůza se vším všudy. Almaenská chátra, sama sebe hrdě nazývajíc jako "kanálníci", dokonce svému svrženému pánovi Jaroglegovi - byl to fanatický kněz, ale byl to právě on, kdo tehdy vzdoroval běsům - zajistila popravu hodnou prachsprostého žháře. V Ilvaenu zase dav pod vedením "Muže, který se rozpadl" vtrhl na univerzitu a ctihodné mágy vyházel z oken, a když městská rada protestovala, tak ta potom letěla také. Hrdá Zátočina a Královo na severu padlo pod náporem pirátů z okolních ostrovů. Za takových okolností už ani nikoho téměř nezajímalo, že městečko Jezerov nechal neznámý elfí čaroděj tmavé pleti zaplavit celé vodou, a již ho nikdy nikdo neviděl.

A přesto se lůza radovala, když na příkaz místokrále mohla vypráskat rytíře řádu Mramorových poutníků, kteří do té doby ochraňovali cestovatele v Chladném lese. V nastalém chaosu se nikdo neptal, kdo nám pomůže proti běsům, když si nevážíme rytířů, mágů, kněžích ani vědmáků. Dokonce ani ze starého západního kontinentu jsme se nedočkali pomoci. Zaoceánské lodě se začaly ve velkém ztrácet, potápět, někdy je vlny zanesly zpět na pobřeží bez plachet a bez posádky. A pak už byli všude démoni…

Starý svět jsme tak ztratili a našeho dobrého krále s ním. Jak divné je dnes platit ošoupaným půlstoletí starým grošem, dle kterého je "Milomír II. z Dechejovy vůle králem obou stran oceánu." A veliký Dechej, nebo Pět bohů? Jejich umírněné kulty v průběhu pár let téměř nahradilo množství krvelačných sekt. Dokonce i perverzní bůh Meredydd - zavražděný bůh, "Sedmý z Pěti bohů", před pár lety tak oblíbený mezi souložící lůzou vedenou úchylným otcem Dolcínem - dnes již téměř upadl v zapomnění.

K Záplavám běsů došlo přesně ve třicátém roce vlády krále Milomíra II. z Pravomyslu. Těžko říct, jak dávno to bylo - před deseti lety, před třiceti lety? Dnes nejsme schopni určit správný měsíc v roce, natožpak rok. Také nevíme, jak k Záplavám došlo. Někteří říkají, že začátek konce přišel ve chvíli, kdy se Sirul Zaprodanec vloupal do kláštera Řádu mramorových poutníků a předal zlodějům a lupičům prokleté poklady, před kterými se řád snažil svět ochránit. Jiní tvrdí, že při plenění ilvaenské univerzity se zotvíraly všechny brány nekonečna. Dle dalších se upálením Jaroglega uvolnila kouzla, kterými tento mocný muž v průběhu svého života spoutával běsy. Jiní vidí začátek Záplav v divoké magii krollích nájezdníků, kteří v bitvě o Almaen, tzv. Bitvě spálených nadějí, způsobili požáry v celém Přímořsku i v astrálních světech. Ať tak nebo jinak - a možná je to zcela naopak - svět zaplavili zlí duchové, ďáblové, běsi a další hrůzy. Stačilo pouhých pár let a stali jsme se otroky v područí démonických pánů. Před některými se krčíme a doufáme, že za vydolovanou rudu, kvalitní výrobky, dobré víno nebo i lidské oběti nás ubrání před těmi, před nimiž rovnou utíkáme. Někdy nás ochrání i vědmák nebo druid (a je jedno, zda je to elf, skřet, kroll či hobit), ale prostý lid se těchto podivínů na cestách někdy bojí více než skutečných ďáblů.

Lidé ale nezůstali bezbranní. Magie je dnes zjednodušená a dostupná všem. Při začátku kataklyzmatu se na některé snesl hvězdný prach a ti se tak naučili drobná zaříkávadla. I bez dlouhých let na univerzitě může běžný rolník bránit prostým, ale účinným požehnáním svou střechu nad hlavou, nebo kletbou zahnat dotěrná divoká zvířata. Jenže nevraživost vládne dnešku. Někteří vesničané opravdové čaroděje ze strachu upalují a leckterý měšťan raději vědmáka nebo druida vydá svému ďábelskému vládci a doufá, že tak získá jeho přízeň. A démoni skutečně někdy nabízejí nepředstavitelné odměny.  Dříve lidé nenáviděli skřety a krolly, někdy i elfy, trpaslíky i hobity. Dnes ale lidé nenávidí hlavně ty, kteří jim chtějí pomoci. Nelze věřit nikomu. Dospěli jsme do záhuby.

Celý život jsem žil v Přímořsku. Mohl jsem po Záplavách utéct na jih, ale nebylo kam. Jihopřímořské trpasličí klany totiž neznámé zlo vyhnalo z jejich staletých domovů a tak vpadli k nám, ale i do Sondosie - do země plné různorodých ideálů, avšak bez jednotné armády. Další lidská říše východního kontinentu, Assuriam se tehdy již přes padesát let zmítala ve věčných revoltách proti šlechtě. Zemi oslabenou chaosem a hladomorem brzy zničili skřeti z východu. V Ealonu se zase šlechta svářela mezi sebou poté, co se v pohraničí nechal korunovat Edgar Potížista a prohlásil ealonského místokrále za královraha - za vraha Edgarova bratra.

A do této - údajné - civilizace po pár letech také vtrhli démoni. Ani skřetí království, ovládané z kolébky assuriamské revoluce, kdysi krásné Firezzy (dnes nazývané Al-Chtadrija), ani trpaslíci, ani znesváření obyvatelé Ealonu či Sondosie - nikdo z nich nedokáže vzdorovat záplavám o nic lépe než my na severu. Dokonce i tak malebné místo jako Hobití ostrovy se stalo mlžným a zrádným. Zde, daleko od světového dění, udeřili běsové s nepochopitelnou silou. Dobráčtí hobiti nebyli připraveni na příchod netvorů a mnoho jich zemřelo. Těch pár přeživších se stalo zkušenými bojovníky, kteří jsou ale podezřívaví k cizincům. Žijí v opevněných hradištích, z nichž vyrážejí jen na lov. Hobití ostrovy jsou dnes známy již jako Šeré ostrovy.

Teď je tedy vlastně úplně jedno, že jsem kdysi zůstal v Přímořsku, kde to tehdy všechno začalo. Dnes se krajem potulují bandy trpaslíků či skřetů, kteří hledají, kde se bezpečně usadit. Krollové jsou pány v Divoké výspě a vlastně i na severním pobřeží. Celou zemí se plíží řada démonů a oblud. Dokonce se po tisíci letech znovu začaly objevovat i oživlé mrtvoly. Celý východní kontinent rozhodně není poklidné místo pro život lidí. Ti se tak sdružují do malých skupinek a žijí skrytě. Jsou zocelení a nedůvěřiví. Každý vám může bodnout nůž do zad, klidně i pro kus žvance. Na některých místech ale dosud žijí ti, kteří se stále ještě nevzdali. Například v ruinách Zátočiny mezi otroky démonů údajně přežívá Bratrstvo zbořené věže, skupina bojovníků zaměřená na likvidaci všelijakých netvorů. Existují i užiteční čarodějové a alchymisté, kteří umí vyrábět z magických surovin lektvary a elixíry. Většina lidí věří, že tuhle zkoušku překoná a lidstvo se opět pozvedne. Je to čas velkých příležitostí a legend, které zde vznikají velmi rychle. Jenže...

... šance je jen ve sjednocení, ale tomu já již nevěřím. Moji přátelé padli nikoliv rukou démonů, ale rukou jejich zaprodaných přisluhovačů anebo pověrčivých omezenců snažících se vymýtit vzdělanost. Lidstvo je svou hloupostí odsouzeno k záhubě. Já se toho dne ale nedožiji…