Kapitola II. Stíny Šeroblat

### **Sezení prvé (08.12.2021)**

***TLDR:** Družina cestuje dál do Šeroblat, ubytovává se v Naděždině hostinci a seznamuje se s místními poměry. Místního faráře Barana přitom uvědomí o nešťastné smrti jeho starého přítele Sokola, a nakonec dokonce vyráží na lov medvěda, který chodívá ničit jeho milované včelí úly.*

Družina se rozděluje a zatímco Svatopluk doprovází zachráněné vesničany zpátky do Malenovic, kde leží i hrob jeho pána, zbytek pokračuje dál do Šeroblat, blízké podhorské obce na hranici radgastské divočiny, odkud pocházel Sokol. V neprostupných ostrogněvských hvozdech nicméně bloudí a i následující noc tak musejí strávit v lese. Druhého dne však konečně nacházejí cestu a na ní i nadávajícího starého vozku, kterému se polámalo kolo. Pomáhají mu jej vyspravit, a protože mají stejnou cestu, sveze je až na náves. Cestu si krátí družným hovorem a družina se tak brzy dozvídá, že se vozka jmenuje Jánoš, že se zrovna vrací z Ostrogněvu a že je předákem na šeroblatské pile, která patří bohatému panu Renkovi.

O samotné vsi (i když by ji mnohý snad nazval spíš městečkem) se pak dozvídají, že je to slušně velká a rychle se rozrůstající obec čítající nějaké dvě až tři kopy obyvatel, kterou z pověření vladyky Gozila z Ostrogněvu spravuje rychtář Mrzota. Ten mezi místními příliš oblíben není, protože vystřídal jimi zvoleného stařešinu, o jehož loajalitě vladykovi a Svaté církvi panovaly oprávněné obavy. Rychtář se nicméně nezdráhá prosazovat svou vůli s pomocí hrstky zbrojnošů, kterou mu dal vladyka k ruce. Během svého úřadování prý rychtář nějak přesvědčil Renkova starého otce, aby mu pod cenou prodal místní železný důl a samotnou pilu prý před jeho hamižným spárem zachránilo jen to, že se Renek včas vrátil z vojny. Netřeba zdůrazňovat, že ti dva se proto moc nemusí, panuje mezi nimi prý ale jakási vzájemná tolerance, křehké spojenectví. Kromě rychty, pily a železného dolu prý v obci najdou i hostinec, hokynářství, kovárnu a kapli, zkrátka všechno, co si jen cestovatel může přát.

Družiníci se s Jánošem rozloučili na návsi a zamířili spláchnout prach cesty do šeroblatského hostince. Bylo tam překvapivě rušno, blízko krbu hráli karbaníci v karty, jacísi potlučení pijáci se opíjeli na baru, parta hlučných trpaslíků zápasila v páce a v tmavém rohu seděla jakási kápí zahalená postava. Letitá hostinská Naděžda družiníky srdečně přivítala a pohostila je doubkovským pivem a černou klobásou s chlebem a zelím. Když se jí ptali na práci, říkala že na pile je práce vždycky dost, ale bylo jí jasné, že štípání dříví je asi moc lákat nebude. Pak řekla, že tady pořád někdo něco potřebuje, stačí se poptat kolem a pokud prý umějí číst, mohou se porozhlédnout i tuhle na ouřední desce vedle vchodových dveří.

Tam Findalen svým méně vzdělaným druhům předčítal o náboru do knížecí armády, o odměně za vlčí, vrčí a skřetí skalpy i o odměně za hlavu Gojka, nechvalně proslulého velitele psanců, kteří si říkají Renegáti a kteří sužují celý kraj. Družiníci se Naděždy dál vyptali na některé z ostatních návštěvníků hostince. Trpaslíci tu už prý budou snad dobrý týden, nikdo pořádně neví proč a je s nimi prý jen trápení, ale ten jejich černovousý velitel tu a tam chodí za rychtářem. Proč, to nikdo neví. No a ta zahalená postava v rohu je prý vědmák, co ve vsi před několika dny způsobil pozdvižení, když do hostince nakráčel s hlavou nějaké nestvůry a tím, že se to tu prý v okolí hemží vlkodlaky. Místní od té doby opouštějí ves jen když musí, a přestože rychtář na nátlak vesničanů vědmáka vyplatil, ten od té doby jen posedává v hostinci a na další lov dosud nevyrazil. Nakonec se družina ubytovala v jednom z útulných hostinských pokojů a vyrazila do města.

V kapli našli svého nového přítele Svatopluka, který sem prý od hrobu svého mentora Sira Luthera, kam odvážel jeho meč, dorazil i se svou společnicí Lirael včera za soumraku. S místním farářem prý za duši starého rytíře vykonal obřady a musí teď stát po tři dny a tři noci stráž zde v kapli u svatého plamene, aby nevyhasl a svítil tak rytířově duši na cestu do Království nebeského. Na naléhání jim vypověděl, co věděl o Gojkově zradě a říkal, že budou-li potřebovat, jeho meč je jim ku pomoci, jakmile zde skončí svou stráž. Z kaple se družiníci vydali k faře. Cestou si však všimli, že se na kopci několik mil severovýchodně od vsi mezi stromy tyčí jakési ruiny. Kolemjdoucí sedlák jim pověděl, že to jsou ruiny Šeroblatské tvrze. Je to prý temné místo, kde straší a místní se mu vyhýbají. Těch pár nerozvážných odvážlivců, co tam zamířili, prý už nikdy nikdo neviděl.

Na faře překvapili otylého v hnědém mnišském hávu oděného faráře Barana, který zrovna obstarával své úly. Bylo vidět že včelařina a, podle rudého nosu, hlavně medovina jsou jeho láskou a vášní a nadával, že mu sem do úlů chodí medvěd, nebo nějaká podobná škodná. Když se ho vyptávali na Šeroblatskou tvrz, pověděl jim, že ji před staletími vystavěl mocný a bohatý velmož jménem hrabě Nikolaj Vranovic, který tomuto kraji vládl v temných dobách, kdy z hor Radgastu slétala celá hejna krvelačných vampýrů a lovili jeho poddané. Když pak odnesli i jeho jedinou dceru, hrabě se zařekl, že nespočine, dokud nevypálí vampýří doupata do základů. Do hor odvedl celou svou válečnou družinu a už je nikdy nikdo neviděl. Tvrz byla postupně opuštěna, začalo se říkat, že tam straší a zchátrala. Nikdo z místních si ty časy nemůže pamatovat, ale v jejich příbězích a myslích je to velice temné místo.

Družiníci faráře také zdrtili zprávou o nešťastné smrti jeho starého přítele Sokola z rukou seveřanů, říkal ale, že ve vsi nikoho nemá, jen chalupu, která teď nejspíš připadne obci a rychtáři, a že si tak jeho meč, na který starý hraničář nedal dopustit, mají ponechat a udělat s ním nebožtíkovi čest. Družiníci pak obhlédli poničené úly a brzy měli jasno, že to má skutečně na svědomí medvěd. Nabídli se proto, že se za ním nazítří pustí a zkusí ho ulovit.

Druhého dne ráno vyrazili po medvědích stopách do hor. Cesta divočinou byla neúprosná, Sokolův meč jim však nekompromisně klestil cestu zarostlým krajem a urostlý Brugo je tak neomylně vedl po stopě. Po nějakých čtyřech hodinách vyčerpávajícího pochodu stanuli před medvědím brlohem. Rychle vymysleli plán, navršili na skalní římsu nad vchodem balvany, které mohli pomocí lana uvázaného na kládu na medvěda svrhnout a Findalen se se zapálenou pochodní vydal do útrob jeskyně, aby medvěda vylákal ven. Cestou zatuchlým smrdutým jeskynním systémem narážel na kosti ulovené zvěře a na samém konci našel dvě kňučící vyděšená medvíďata. Kvapně utíkal chodbami zpět aby své druhy varoval, že je to samice s mláďaty. Když však vyběhl ven a po pár okamžicích přivykl slunečnímu svitu, ohlušil ho řev navrátivší se masivní medvědice, která se vyřítila z lesa a několik sáhů od družiníků se s varovným bručením vztyčila na zadní. Maminka se vrátila.

Brugo s Findalenem před vchodem začali ustupovat a Mardug se s lanem v ruce snažil co nejlépe ukrýt v křoví, aby v příhodnou chvíli spustil past. Dvojice hrdinů se nakonec obrátila k útěku do jeskyně, aby medvědici nalákali do pasti. Ta po nich vystartovala, Mardug zatáhl a halda balvanů medvědici ošklivě pobouchala. Otřesená medvědice se zuřivě vrhla po vetřelcích v jeskyni, statný barbar se nicméně prosmýkl kolem ní ven z jeskyně a řízl ji přitom mečem. Když se medvědice s řevem vztyčila na zadní, Findalen zapřel své kopí o zem s nadějí, že na něj bestie padne. Medvědice mu jej ale mocnou ranou tlapy téměř zlomila a když se jí do zátylku zabodla Mardugova šipka, s řevem Findalena přeskočila a prchala do jeskyně. Další šipka už jen cinkla o kamennou skalní stěnu. Družiníci se posbírali, vzali pochodně a vyrazili medvědici dorazit.

Medvědice byla tam, kde ji čekali - u svých mláďat. Po krátké šarvátce vyčerpanou a zraněnou matku udolali a shodli se, že mláďata bez ní stejně nepřežijí a kdyby náhodou ano, byla by šeroblatským nebezpečná. Nakonec se proto postarali i o ně. Když se pak druhého dne k večeru vrátili do Šeroblat, odměnil je nadšený farář za medvědí kožešiny nejen stříbrem, ale na oslavu vyvalil i sudy své nejlepší medoviny.

### **Sezení druhé (28.08.2022)**

***TLDR:** Družina se probouzí přiotrávená v jakési vlhké podzemní kobce, brzy se ale rozpomíná na pijatiku předešlého večera s místním farářem a u rychtáře uzavírá kontrakt na vyčištění železného dolu.*

Družiníci se probírají přiotrávení v jakési temné vlhké podzemní kobce. Nepamatuji si nic, kde jsou a ani jeden druhého. Brzy však věcem přicházejí na kloub a rozpomínají se, že spolu už nejedno dobrodružství zažili. Při oslavě svých posledních úspěchů se s místním farářem patrně zpili do němoty, a to nejen jeho proslulou medovinou, ale podle prázdných lahví i jakýmsi šíleným dryjákem jménem Zbraslavice.

Z fary se vydávají zpět do městečka, a protože si nic nepamatují, znovu se seznamují s místními poměry. Rychtář je najímá k vyčištění železného dolu, který musel uzavřít kvůli nějaké potvoře, která se tam usídlila. V hostinci se je snaží dwergheimští trpasličí žoldáci ze Stengardu podplatit, aby rychtáři práci odřekli, protože to jde proti jejich zájmům. Snaží se totiž rychtáře přesvědčit, aby uzavřel kontrakt na dodávky železa a oceli právě se stengardským thanem. A od hokynáře se dozvídají, že jeho malého synka unesl vodník a chce, aby šeroblatští do úplňku zbořili pilu, která prý hyzdí jeho řeku. Majitel pily Renek o tom nechce ani slyšet a zoufalý hokynář se dokonce snaží prodat svůj dům, aby zaplatil vědmáka, který vysedává v hostinci a řekl si o absurdně vysokou částku.

### **Sezení třetí** **(11.09.2022)**

***TLDR:** Družina odhaluje podvodníka vydávajícího se za člena Vědmáckého cechu a vydává se do útrob železného dolu, kde se střetá s obřím pavoukem. Ten jim nakonec potvrdí, že ho tu uvěznili trpaslíci a uzavírají dohodu - žádné další útoky za bezpečný průchod vesnicí zpátky do lesa.*

Findalen rozmlouvá s vědmákem, který v šeroblatském hostinci před pár dny způsobil pozdvižení hlavou nestvůry a tvrzením, že se to v okolí hemží vlkodlaky. Vědmáků je prý málo, příšer čím dál víc a ceny cechu jsou jaké jsou - hokynáři ulovení vodníka nesleví. V noci se nicméně ukázalo, že je to podvodník, marigradský zlodějíček jménem Evžen Houžvička, který se starou vypelichanou vlčí hlavou a dvěma rezavými meči obráží vesnice, zahraje na důvěřivé sedláky divadýlko a zneužívá pak jejich pohostinnosti. Když pak hrozí odhalení, vytratí se do noci a jde zas o pár vesnic dál. Družiníci se dohodli, že ho prozatím spravedlnosti nevydají, ale nechají ho své zločiny odčinit tím, že jim pomůže s tou nepříjemností v železném dole.

Ráno ho nechali hlídat podezřelé trpaslíky a tajně se vypravili do dolu, kde je rychtářovi zbrojnoši pro bezpečnost obce zabarikádovali. V tamních temnotách čelili hnusným lepkavým pavučinám a nakonec i obrovské osminohé zrůdě s jedovatými kusadly. Po dlouhém zápolení jí nakonec nabídli dohodu - vezme si svou snůšku a oni ji zajistí bezpečný průchod do lesa, odkud ji sem trpaslíci vlákali a odstřelili za ní vchod. Stvůra nakonec souhlasila.

### **Sezení čtvrté (25.09.2022)**

***TLDR:** Družina o svých zjištěních spravuje rychtáře a střetává se v krvavé bitvě s trpasličími žoldnéři ze Stengardu.*

    Družina o svých zjištěních spravuje rychtáře. Ten sice souhlasí, že příšeru vypustí zpátky do divočiny, zapojení trpaslíků ho však rozlítí natolik, že rozkazuje svým zbrojnošům, aby je neprodleně na rychtu předvedli k podání vysvětlení. Když z oken hostince naproti vyšlehnou plameny, je jasné, že trpaslíci nedají svou kůži lacino. Družiníci běží zbrojnošům na pomoc jen aby zjistili, že si trpasličí velitel ze Stengardu přinesl plamenomet, kterým prakticky zlikvidoval celý oddíl šeroblatských zbrojnošů. Následuje krvavá bitva a protože není jisté, jestli by ji vůbec někdo přežil a jestli by při tom popelem nelehla půlka obce, nechávají zbylé trpaslíky odejít na sever.

### **Sezení páté (16.10.2022)**

***TLDR:** Díky družině se Lirael podařilo zachránit mnohé z horníků lapených obřím pavoukem v šeroblatském dole. Všeobecnou slávu však přerušil starší vědmák Kolgrim, který si do vsi přišel pro hlavu podvodníka Evžena.*

Brugo v polospánku cítil, že někdo stojí u jeho lůžka! Když přimhouřil oko, viděl, jak se nad ním sklání jakási rozmazaná postava a snaží se dosáhnout na jeho velký meč. "*Přijdeš o hlavu dřív, než tvá ruka dopadne, příteli!*", zabručel statný barbar. Tajemná postava zakvíkla a odběhla pryč. Všichni tři se probrali a viděli, že leží na slaměných lůžkách v šeroblatské kapli. Kolem stěn leží mnoho zraněných mužů. Chlapec, který ještě před chvíli stál u barbarova lůžka přibíhá k hloučku šeptajících vesničanů opodál. "*Podívejte, už vstávají! Třikrát sláva našim hrdinům!*", křičí vesničané a ukazují na zvedající se družiníky. Ozývá se potlesk a oslavný jásot. Hrdinové přejíždějí po vděčných tvářích v davu, který je obklopil. U plápolajícího ohně na oltáři stojí i Svatopluk. Úsměvem a lehkou poklonou hrdinům vzdává hold i sám velimarský princ.

Vesničanka, která se oddělila z davu jim za celou ves děkuje a předává skromnou odměnu, kterou místní sesbírali - podřený váček plný měděných mincí v celkové hodnotě nějakého tuctu stříbrných grošů. Vysvětluje, že když se sestra Lirael od rychtáře doslechla o jejich dohodě s pavoukem, neváhala, sama vstoupila do železného dolu a přesvědčila tu strašnou stvůru, že zemře-li další z lapených horníků, celá dohoda tím padne a pavouk bude dříve či později zabit. Ten se proto stáhl, nechal zbrojnoše vynosit otrávené v sítích zabalené vesničany a dokonce i partu odvážných horníků prozkoumat zával v zadní chodbě, který způsobila trpasličí trhavina. Trvalo by prý týdny ho odklidit a rychtář trvá na tom, aby byl důl co nejdříve znovu v provozu - pavouk bude muset ven projít hlavním vchodem přes vesnici, ale neučiní tak, dokud sami hrdinové nedohlédnou na dodržení svého slibu, že nedojde úhony. Vesničanka je dále informovala, že prospali dva dny a že dnes po soumraku padne úplněk. Při vzpomínce na hokynářova chlapce, kterého vodník slíbil utopit o úplňku, pospíšili z kaple.

Venku se setkali se svou ošetřovatelkou. Sestra Lirael stála na kostelním návrší, zamyšleně hleděla k severu, svěží jarní vánek si pohrával s jejími vlasy a paprsky vycházejícího slunce projasňovaly jemné rysy její tváře. Findalen k ní přistoupil a snažil se s ní promluvit. Na jeho hlas však nereagovala a když upřel svůj elfí zrak tam, co Lirael, uviděl v dáli v kopcích hrozivě se tyčící ruiny Šeroblatské tvrze, které se jen na okamžik vynořily z protrhané mlhy a hned zas zmizely, jakoby tam snad ani nikdy nebyly. Findalen při tom pohledu cítil jemné chvění v kapse. Teprve když položil Lirael ruku na rameno, přišla zas k sobě a dala se s nimi do hovoru.

Prý se po bitvě s trpasličími žoldnéři starala o jejich léčbu. Některé rány prý byly vážné, zejména Brugovo prostřelené rameno, ale s pomocí Stvořitele budou brzy zase v plné síle. Trpaslíci prý byli dobře vybaveni k zabíjení. Lirael Brugovi dala hrot šipky, který vytáhla z jeho ramene. Ošklivá široká černá čepel se dvěma dlouhými zpětnými háčky, které prý přeřezaly mnohé cévy v jeho rameni a nadělaly tam tak strašlivou paseku. I kdyby to Brugo sám necítil, zkrvavený obvaz a fialovo modrá paže toho byli jasným dokladem. Šipku prý museli protlačit skrze rameno, vyhnout se pažní kosti i lopatce a zalomit ji až na druhé straně.

Lirael dál vyprávěla o tom, že jejich pomocník Evžen hledal rozhřešení při zpovědi a protože se starý farář pořád necítil dobře, vyslechla si ji ona. Ví tak o jeho skutečné identitě i podvodech, které po království napáchal. Lirael nicméně věří, že své pokání myslí vážně. Kromě toho že pomáhal vynášet zraněné z hořícího hostince ji prý urputně pomáhal s léčbou horníků a i teď je koneckonců v lese, kde podle jejích instrukcí hledá léčivé byliny na další masti. Také hostinská Naděžda ji prý prosila, aby je poslala za ní, až to bude možné.

V hostinci hrdinové sklidili další ovace a dokonce s nimi promluvil i místní kovář Barlin, který jim vřele poděkoval za celou vesnici a ochotně nabídl pomoc, kdyby snad potřebovali kovářské služby. Napůl žertem pak zmínil, že Mardugovi může půjčit svou kovárnu a třeba se pak i on sám něčemu přiučí z proslulého umění dwergheimských trpaslíků. Hostinská Naděžda jim děkovala za záchranu jejího hostince před plameny a odměnou nabídla, že mohou svůj pokoj zdarma užívat, dokud budou pobývat v Šeroblatech. Prý tam pro ně nachystala i nějaké speciální poděkování.

Družiníci vstoupili do svého pokoje a viděli, že na stole stojí pořádný soudek doubkovského piva, láhev černého lučínského vína a Zbraslavice. Nebylo to však jediné překvapení, které je tam čekalo. U hořícího krbu stál statný muž ve zbroji a zíral do plamenů. "*Kde je?*", zabručel aniž by jim věnoval jediný pohled. "*Myslím, že sis spletl pokoj, pane...*", začal Findalen diplomaticky, byl ale rychle přerušen. "*Kde je ten podvodník? Kde je Evžen Houžvička?*" S těmi slovy se k nim cizinec otočil.

Šupinová zbroj, která zjevně viděla mnoho bitev, silveritový meč v ruce, druhý ocelový na zádech, černé vlasy, zjizvená tvář s velikou nafialovělou žilou táhnoucí se od obočí do vlasů od neustálého užívání všelikých lektvarů, jedů a dryáků a do žluta zbarvené oči se svislou zornicí predátora, který možná právě teď hleděl na svou příští kořist. Nemohlo být pochyb - stál před nimi slavný Kolgrim, starší Cechu vědmáckého a pokořitel hrůzné marigradské mantikory. Zkrátka muž, který by se jimi dost možná prosekal jako papírem, kdyby chtěl. Následné vyjednávání mrazivou atmosféru příliš nevylepšilo, ani to, když za Brugovým opaskem uviděl meč svého starého přítele Sokola.

Kolgrim je informoval o tom, že má za úkol vypořádat se s tím podvodníkem, který špiní jméno Cechu a bylo jasné, že je odhodlán tak učinit, ať už budou hrdinové spolupracovat, či nikoliv. Poptal se prý ve vsi a ví, že se družiníci s Evženem bratříčkovali. Vzhledem k jejich reputaci nicméně na důkaz dobré vůle nabídl, že když mu Evžena vydají dobrovolně, zdarma do soumraku uloví vodníka, který sužuje místní lid. Pokusí se prý zachránit i toho chlapce, ale varuje družiníky, aby mnoho nedoufali. Jeho tělo nejspíš už teď leží někde na dně řeky zamotané ve šlahounech vodních rostlin. Findalen tu nabídku vzal velmi špatně, jako nechutné vydírání. Následovala rychlá výměna nejen s Kolgrimem, ale i mezi družiníky navzájem. Vědmák nakonec řekl, že tak jako tak bude dnes večer ze vsi odjíždět s hlavou přivázanou k sedlu. Bude-li to hlava vodníka, anebo podvodníka, to už prý záleží jen na nich. Dole si prý dá jedno pivo a vyrazí na lov.

Družiníci zabředli v dlouhou a složitou debatu o tom, které ze dvou menších zel zvolí - vydají kajícího se hříšníka nemilosrdné spravedlnosti, anebo budou riskovat život dítěte v případě, že by se snad jim samotným nepodařilo vodníka najít a přemoci včas? Findalen nechtěl mít s bezcitným lovcem nestvůr nic společného a tvrdil, že vodníka dokáží najít a zahubit sami. Brugo argumentoval, že se sice střetl s mnoha stvůrami, ale vodník může být pořád nad jejich síly, i kdyby ho náhodou dokázali včas vystopovat, protože v bažině budou na jeho půdě. Mardug přitakával, že si Evžen stejně nějakou spravedlnost zaslouží, nakonec nad v jeho očích nesmyslnou hádkou mávl rukou a odešel z pokoje. Ať si to prý udělají, jak chtějí.

Brugo nakonec Findalenovi navrhl, že zkusí s vědmákem ještě domluvit pro Evžena lepší podmínky, aby se mu dostalo spravedlivého soudu a Findalen řekl, ať dělá jak myslí, že s tím ale on sám nechce nic mít. Brugo odvětil, že na to je teď už pozdě, protože tím že se nad Evženem slitovali a nepředali ho spravedlnosti za něj převzali zodpovědnost. Musí se prý rozhodnout jako smečka, jako jeden kmen. Oba strávili hovorem ještě notnou chvíli a nakonec se odebrali dolů k vědmákovi.

Mardug mezitím s vědmákem mluvil též. Prý Evžena najde a přivede mu ho, když zaručí, že se mu dostane spravedlivého soudu dle velimarského práva, nikoliv jen prosté popravy z Kolgrimových rukou. Starší vědmák jen nezaujatě zabručel, že má trpaslík náskok, než dopije pivo. Mardug proto poprosil Naděždu, aby vědmákovi donesla nějaké jídlo a aby ho zde udržela, jak jen to bude možné. Upovídaná hostinská se toho zhostila, jakoby na tom závisel osud jejího vlastního podniku.

Mardug měl štěstí, na Evžena narazil na nedaleké lesní cestě, jak se vrací do vsi, a vše mu vypověděl. Ptal se ho, jestli se v rámci svého pokání nechce pro dobro toho nevinného chlapce vydat Kolgrimovi sám. Evžen nejdřív couval, souhlasil teprve tehdy, když Mardug slíbil, že mu pro marigradský soud zajistí dobrovzdání od místního rychtáře, který jim teď leccos dluží. Snad to bude stačit, aby mu zůstala hlava na krku. Evžen skutečně pohnutý událostmi posledních dní, stejně jako svou zpovědí Lirael, nakonec sebral odvahu a souhlasil.

Do hostince se vrátili ve chvíli, kdy Brugo nepříliš úspěšně vyjednával s Kolgrimem, který už se zvedal k odchodu a ke svému lovu. Jeho žlutavé oči se ihned zabodly do Evžena. V mrtvolném tichu vedl Mardug zlomeného do země hledícího Evžena směrem ke Kolgrimovi s Brugem. Findalen skočil Evženovi do cesty, cloumal s ním a křičel, ať utíká do kaple k Lirael a Svatoplukovi, než to tu oni vyřídí. Evžen odmítl a následovalo veřejné slyšení před shromážděnou vsí. Kolgrim tvrdil, že nejde o pomstu, ale o spravedlnost, protože to byl právě jeho cech, který byl Evženovými zločiny nejvíc poškozen. Navíc nabídl, že pro obnovení důvěry ve svou organizaci sám a zdarma před soumrakem uloví toho vodníka, který místní sužuje. Nikdo ze vsi se k tomu moc nechtěl vyjadřovat, vědmákům v těchto končinách mnoho nevěřili. Jediný kovář se nakonec zvedl a promluvil v tom smyslu, že si hrdinové nejenže vysloužili vděk a důvěru celé obce, ale že to byli také oni, kdo za Evžena převzal odpovědnost. Rozhodnutí o tom, co se s ním má stát by proto mělo náležet jim.

Evžen nakonec sebral odvahu a promluvil sám za sebe. Vyznal se ze svých zločinů, prý je zloděj a podvodník, ale nikdy nikoho nezabil a místním pomáhal nejen z hořícího hostince, ale i při jejich léčbě po boku Lirael. Vždyť i právě teď se vrátil ze sběru bylin na další léčivé masti. Mnozí z místních přitakávali, že je to pravda. Evžen nakonec ale souhlasil se slovy starého Kolgrima - dobré skutky dvou posledních dní nemohou smazat ty zlé dvou posledních let. Vyjádřil naději, že snad s dobrovzdáním od rychtáře bude spravedlivým soudem potrestán jen pranýřováním a žalářem a vydal se do rukou staršího vědmáka. Ten dopil své pivo, potvrdil dohodu a zmizel z hostince s tím, že se za soumraku vrátí s vodníkovou hlavou. Pak odjede s Evženem do Marigradu. Brugo s Findalenem ho následovali, zatímco Mardug objednal všem v hostinci panáka, Evženovi dvojitého. Bylo to potřeba. Evžen se přesto dlouho nezdržel a odebral se kát do kaple.

Brugo s Kolgrimem sledovali Kolgrima, který šel po vodníkových stopách tak jistě, jako lovecký ohař. Po pár hodinách prodíráním se bažinou se zastavil a přidřepl. Z tůně několik desítek sáhů od nich se vynořila zelenošedá oblaněná haksna, pak druhá a nakonec na kámen u vody jako žába vyskočil celý vodník. Odporné stvoření! V tlamě měl rybu, kterou pleskl o kámen a začal ji zaživa žvýkat. Tu a tam se zvedl, aby se rozhlédl po okolí a když uviděl Findalena, který se neskryl do úkrytu, zornice se mu rozšířili a začal na něj syčivě ječet, jako hladový had. Boj to byl tuhý, ale podařilo se jim zabránit vodníkovi zmizet ve vodě či v mlze, takže ho přesilou, Findalenovou ohnivou magií a Kolgrimovým stříbrným mečem relativně brzy udolali. Kolgrim, který s nim nechtěl ztrácet čas, mu hned sťal hlavu a nabodl ji na velký hák, který měl připevněný na svém opasku. Pak řekl, že vodníkovo doupě bude u nějakého magického zřídla a tam že bude i chlapec - živý či mrtvý.

Findalen začal meditovat a po chvíli ucítil magické proudy směřující do mlhy před nimi. Po chvíli chůze viděli na řece mezi jejími dvěma rameny v mlze ostrov s monolity staré pohanské svatyně. Brugo neváhal a skočil do vody. Findalen následoval. Na ostrově našli zubožené stvoření, hokynářova modrého chlapce, který se před chladem snažil chránit natrhaným mechem a kapradím. Byl stále naživu, ale v kritickém stavu a hlavně naprostém šoku. Bylo vidět, že pár posledních dní v rukou vodníka pro něj bylo doslova noční můrou. Findalen nad jeho hlavu vztáhl ruku a promlouval k němu ve vznešené elfštině, až chlapec nakonec pookřál. Brugo ho pak vzal do náručí a naznak s ním přeplaval na druhý břeh řeky.

Ve vsi se jim dostalo náležitého uvítání, hlavně hokynář Martin se k chlapci vrhl a se slzami v očích líbal hrdinům ruce a děkoval za život svého chlapce. Pak jej odnesl k Lirael. Kolgrim shromážděnému davu na znamení naplnění smlouvy ukázal vodníkovu hlavu, počkal až z kaple přijde Evžen a spolu s ním, jedním z šeroblatských zbrojnošů a dvěma dopisy odjel do soumraku na západ směrem k Marigradu. Jeden z dopisů byl dobrovzdáním od rychtáře, které pro Evžena za pomoci rychtáře a Lirael opatřil Mardug. Druhý pak napsal Svatopluk svému staršímu bratru Mojmírovi, korunnímu princi velimarskému, knížeti hornomarskému a pánu Marigradu. Prosil v něm, aby o Evženově osudu rozhodl sám, aby o spravedlnosti toho rozsudku nemohlo být pochyb.

### **Sezení šesté (23.10.2022)**

***TLDR:** Družiníci dohlíží na naplnění slibu, který dali obřímu pavouku uvězněnému v šeroblatském železném dole, odhalují, že se jejich přítel Baran proměnil v jakousi krvelačnou stvůru a zjišťují, že za malicherné hašteření velimarských pánů platí nejvyšší cenu často ti nejnižší.*

Družiníci po soumraku stojí s dobrou půlí vesnice před železným dolem. Lidé kolem třímají pochodně, hole i vidle a sekery, které si nesou po celodenní dřině v polích a lesích domů. Rychtář dává pokyn svým mužům a ti rozebírají barikádu a otevírají zapečetěný důl. Zevnitř se vyhrne odporný puch zdechlin a pavoučí špíny. Zbrojnoši se kvapem vrací k rychtáři, Brugo přichází před důl a hřímá: "*Jsme tu, abychom dohlédli na dodržení naší úmluvy, pavouku. Cesta je volná, můžeš jít!*" Z temnoty dolu se v odpověď ozývá nervózní chrčení. Pak se v zadní části tunelu objevují světlé body, pavoučí oči odrážející světlo pochodní a plného měsíce. Brugo ustupuje zpět k davu a z dolu se vytahuje jedna dlouhá noha, pak druhá, třetí a za chvíli je stvůra venku celá. Vzhůru nohama vylézá z dolu a obezřetně leze nad jeho vchod.

Úleky vesničanů střídají zvolání: "*Vrahu! To je ta stvůra, co zabila mého bratra! Krev za krev!*" Dav začíná bouřit. Zbrojnoši se je snaží držet dál, jiní se semknou kolem ustupujícího rychtáře. "*Rychtáři, srovnej si svoje lidi, dali jsme slib!*" volá Mardug marně. Rychtář se po chvíli obrací a s většinou svých zbrojnošů mizí směrem k rychtě. "*Dost, lidé!*" hřímá Brugo! "*Smrt za smrt!*" hřímá rozvášněný dav v odpověď a vymyká se z kontroly zbytku zbrojnošů. Pavouk syčí, otáčí se do bojové pozice a vybírá si svou první kořist. Atmosféra houstne! Dav vyráží vpřed. Mardug část zastaví připomínkou, že mnozí zemřou, pokud teď poruší smlouvu. Brugo prvních pár odvážlivců uzemňuje tvrdými ranami svých pěstí. Pavouk syčí a pomalu se stahuje zpátky do dolu.

Mardug vybíhá k pavoukovi, křičí a nadává, aby nezalézal zpátky a mazal nahoru do lesa. Když do něj začne kopat, pavouk s chrčením vyskočí, povalí ho na zem a vztyčí se nad ním do výšky, připraven zaútočit! Brugo drží dav na uzdě, ten se nakonec při pohledu na vzepjatého pavouka rozutíká do svých domovů. Brugo skáče pavoukovi do cesty a uklidňuje ho. Smlouva prý bude naplněna, nebezpečí mu nehrozí a může jít - je volný! Pavouk se spouští na všech osm. Brugo v jeho očích vidí strach. Strach a zoufalství tvora zahnaného do kouta. Dochází mu, že se navzdory své velikosti vesničanů bojí víc, než oni jeho. Pavouk jen vděčně pokývne a po stěně mizí nahoře za převisem a dál do lesa. Brugo pomáhá Mardugovi na nohy a oba odcházejí završení svého pavoučího dobrodružství zapít do krčmy.

Findalen, který trval na tom, že doprovodí Kolgrima s Evženem kus cesty k Marigradu, tam ještě pořád nebyl. Družinící se hostinské Naděždy vyptali, zda rychtář dodržel svůj slib a zakoupil obci na oslavu vítězství pořádný sud piva. Naděžda řekla, že se sám rychtář k takovým slibům nikdy nehlásí, že se ale postará, aby ho splnil. Že už si prý na něj došlápne a s těmi slovy rozkázala narazit největší sud doubkovského piva pro celou ves zdarma. Lidé se začali scházet a oslava to byla veselá, nebývalé pozdvižení měli z toho, že to platí krkoun rychtář! Družiníci se s místními dobře pobavili a mnozí z těch, kteří předtím v davu dělali problémy, se jim za to omlouvali, že prý je strhli emoce a dav. Ten netvor koneckonců zahubil mnohé z jejich synů a bratrů, otců i manželů. U Naděždy se vyptali na Šeroblatskou tvrz a ta jim pověděla její příběh.

Před dávnými časy ji prý na nedobytné skále zbudoval mocný velmož, hrabě Nikolaj Vranovic, který tomuto kraji krutě vládl. V těch temných dobách prý z hor Radgastu slétala celá hejna odporných vampýrů a odnášela jeho poddané. Když pak jednou odnesli i jeho jedinou dceru, hrabě přísahal, že nespočine, dokud nevypálí doupata vampýrů do základu. Odvedl do hor celou svou válečnou družinu a už je nikdy nikdo neviděl. O tvrzi se brzy na to začalo říkat, že v ní straší, byla opuštěna a zchátrala. Síně plné pokladů, které tam prý mocný velmož zanechal, sice dosud lákají kde jaké dobrodruhy i slávy či bohatství lačné mladíčky z okolí, žádný z nich se prý ale nikdy nevrátil. Nebo tak se to mezi místními alespoň říká.

Ráno družiníky probudili bijící zvony. Findalen ležel ve své posteli a tvrdě spal - nejspíš se vrátil pozdě v noci. Když polekaně vyběhli před hostinec a viděli, jak se před kaplí schází místní, došlo jim, že je vlastně neděle a tedy i čas na bohoslužbu. U kaple vítala věřící Lirael a když uviděla družiníky, přicupitala k nim a prosila, jestli by prý nemohli skočit na faru pro Barana. Nebylo mu prý v posledních dnech dobře, ale slíbil, že nedělní mši odslouží. Nejspíš zaspal.

Na faře družiníci nenašli nic, jen rozhrabanou postel a zatuchlou komoru. Dveře do sklepa však byly zaseklé, a tak je Brugo vylomil. Dole byly po podlaze zkrvavené a ohlodané krysy. Jedna měla vytržený bok, druhé něco ukouslo hlavu, bylo jich tam mnoho. Mardug marně přemýšlel, jestli měl farář psa nebo kočku, to už ale Brugo učinil ve světle svíčky hrůzné zjištění.

Když mihotavé světlo plamene dopadlo do nejzazšího kouta zděného sklepení, zjevily se tam dva bledé body, oči predátora, které se upřeli na svou další kořist. Veliký stín se zvedl do takové výšky, že se tyčil dokonce i nad statným barbarem. Brugo poznal, že je to Baran! Nebo alespoň kdysi byl. Tělo měl samý bolák, vlasy vypadané, obličej sinalý a oči zalité krví. Nejenže nemluvil, ale dokonce se na ně s nelidskou silou vrhl, jako nějaká vyhladovělá vzteklá šelma. Veselý otylý farář se tak proměnil v krvelačnou stvůru, která člověka připomínala už jen málo.

Zatímco Brugo na sebe upoutal pozornost vzteklé bestie a snažil se s ní marně měřit síly, Mardug jí pod nohy vysypal pytlík železných kuliček z praku, o který přišel v bitce s trpaslíky, a sehnal nouzové suroviny, ze kterých rychle vyrobil provizorní výbušninu. Bestii sice minul, otevřel jí však za zády velikou díru v podlaze. Brugo do stvůry bez většího účinku zabodl svůj meč a když se vymanil z železného sevření jejích spárů, usekl jí alespoň ruku. V tu chvíli vyskákal Mardug po bednách, s páčidlem v ruce se odrazil na stvůru a pokusil se ji shodit do díry. Stvůra se ohnala a v díře skončil sám Mardug. Když pak příšera začala znovu dorážet na Bruga, vylétlo z díry lano s kotvičkou, omotalo se stvůře kolem nohou a plnou vahou trpaslíka ji stáhlo do díry. Brugo rychle přiskočil, vyhodil trpaslíka ven z díry a poté odtrhl dříve uťatou haksnu příšery, která mu mezitím železným stiskem sevřela nohu.

Krvelačná stvůra se s řevem začala sápat ven z díry, to už jí ale Mardug poléval olejem ze své lucerny jen aby zjistili, že hořící svíce skončila na druhé straně díry. Brugo se pokusil pro ni skočit, příšera ho však stáhla za nohu do díry, nelidskou silou s ním smýkala sem a tam jako hadrovou panenkou, až kosti praskaly a dokonce mu i vykousla kus masa ze stehna. Až když jí Brugo z posledních sil napálil pěstí, odhodila ho do hromady sudů opodál. Mardug mezitím přeskákal po sudech a bednách ke svíci a hodil ji na stvůru do díry. Ta nejdřív na plameny sžírající její tělo ani nereagovala, pak si začala s řevem vytrhávat kusy smrdutého hořícího masa, až nakonec plamenům podlehla. Mardug rychle utíkal k Brugovi, pomohl mu na nohy a podpíraje se mečem vyběhli ze sklepa a z fary.

Brugo tam padl k zemi, kašlal krev, ve stehně měl velikou krvavou ránu a z holeně mu trčela zlomená kost. Mardug rychle utíkal do kaple a zburcoval tam Lirael s místními. Když přiběhli zpátky k faře, byl Brugo v kaluži krve v bezvědomí. Lirael začala spěšně zastavovat krvácení, napravovat a fixovat zlámané kosti a na provizorních nosítkách ho pak odnesli do kaple. Mardug jí vše vypověděl a Lirael se zhrozením připomněla, že je to až příliš podobné tomu, čeho byli se Svatoplukem svědky v Malenovicích (viz Malenovická nákaza) - vzteklině podobná choroba, která plně stráví rozum zasaženého a učiní z něj krvelačnou divou stvůru. A protože podobné příběhy v poslední době nejsou v království žádnou výjimkou, znamená to nejspíš jediné - ta strašlivá nákaza se šíří!

Lirael pak s Mardugem pospíšili za Brugem do kaple a promluvili o tom se Svatoplukem. Shodli se, že o Baranově osudu zatím místním říkat nebudou, jen rychtáři, aby nevyvolali přílišnou paniku. Prozatím rozhlásí, že mu něco vybuchlo ve sklepě a že u toho chudák Baran uhořel, než vymyslí, co s tím. Odpoledne pak strávili v kapli a když se pomalu začalo smrákat, vyhnal je ven zvuk trubek. Do vsi přijížděla početná kolona dobře vyzbrojených jezdců pod modrými prapory Marigradu a černými prapory Býkova. Tři z jezdců se oddělili a zamířili si to ke kapli. Tam sesedli z koní, jeden z rytířů poklekl před Svatoplukem a vysvětlil, že je poslem jeho bratra Mojmíra a že mu veze dopis. Potom vysvětlil, že princ vyslal tuto válečnou družinu na jih, protože tam seveřané vypálili několik vesnic v odvetu za to, že přišli o svou loď (viz V žáru bitvy). Ukázalo se tak, že družiníci u lodi skutečně pobili jen její strážce, zatímco hlavní část skandské válečné družiny byla zrovna někde na nájezdech. Druzí dva poslové pak složili ze sedla umě zdobenou truhlici se stříbrným mojmírovským lvem na víku a všichni tři se vrátili ke své koloně.

Svatopluk přečetl dopis, podal jej za sebe Mardugovi a pomalu přistoupil k truhle. Otevřel ji a vzhlédl ke stále projíždějícím jezdcům. Marigradskou modř vystřídala čerň praporů býkovského pána, který nakonec na mohutném černém válečném oři, v těžké šupinové zbroji a masivní přilbici s velikým chocholem v doprovodu svých rytířů projel též. Velitelem této trestné výpravy neučinil Mojmír nikoho menšího, než svého šampióna a hornomarského zemského hejtmana, pána Býkova Sira Hruna, strýce Bruga a vraha jeho otce Kromma. Když kolona projela, neudržel dál Svatopluk emoce na uzdě, zakřičel, kopl do truhly a bezmocně padl na kolena. Truhla se převrátila a vykulila se z ní Evženova uťatá hlava. Zdá se, že za malicherné hašteření velimarských pánů platí nejvyšší cenu často ti nejnižší.

***Pozn.:** Později se ukázalo, že byl Brugo v lítém boji se zrůdným Baranem nejen přizabit, ale bohužel se i nakazil...*

***Pozn.:** Předchází Kapitola I. V žáru bitvy. Následuje Kapitola III. Pouto krve. Stránka Tažení je zde.*