Věk a Stárnutí

*Stárneme.  To samozřejmě platí i v osobní rovině - každou vteřinou, kterou sedíte na internetu, stárnete o jednu vteřinu.  Ale platí to i v globálním měřítku.  Průměrný věk lidstva se zvyšuje, a to docela rychle, zejména v Severní Americe, Evropě a mnoha částech Asie.  Ze zprávy OSN vyplývá, že průměrný věk světové populace se zvýšil z 23 let v roce 1950 na 30 let v roce 2015.  A v roce 2050 bude průměrný věk na celém světě 36 let.  Ve vyspělejších zemích, jako jsou Spojené státy, jsou tyto trendy ještě strmější.  Mediánový věk se zvýšil z 23 let v roce 1900 na 30 let v roce 1950 a nakonec až na 37 let v době sčítání lidu v roce 2010.  Očekává se, že počet starších Američanů, tedy osob starších 64 let, se do roku 2060 více než zdvojnásobí, a to z přibližně 46 000 v roce 2014 na 98 000 v roce 2060.  To je obrovská změna.  Dlužíme si tedy otázku: Proč lidé stárnou a co to bude znamenat pro fungování naší společnosti?*

Stárnutí světové populace vyplývá ze dvou skutečností: lidé žijí déle a rodí méně dětí.  Sociální vědci používají model demografického přechodu, který vysvětluje, že proces přechodu od mladé, rostoucí populace ke starší, stabilní populaci souvisí s ekonomickým a technologickým rozvojem společnosti.  Podle tohoto modelu začíná země s opravdu vysokou porodností a opravdu vysokou úmrtností, což vede k tomu, že v populaci žije hodně mladých lidí, ale celkový přírůstek populace není velký.  Poté se díky zemědělskému a technologickému pokroku zlepší životní úroveň.  Zlepší se přístup k potravinám, vodě, bydlení a lékařské péči, což sníží počet lidí, kteří umírají v mladém věku.  Lidé mají stále hodně dětí, ale žijí déle, takže to vede k většímu a staršímu počtu obyvatel.  V další fázi modelu, kdy se zvyšuje pravděpodobnost, že se dítě dožije dospělosti, však rodiny začínají mít méně dětí.  Tak se jejich země dostane do závěrečné fáze demografického přechodu: nízká porodnost a stabilní úmrtnost.  A pokud se rodí méně dětí, znamená to, že je méně mladých lidí, kteří by táhli průměrný věk dolů.

 Úhrnná plodnost, což je předpokládaný odhad počtu dětí, které bude mít průměrná žena v plodném věku během svého života, se u většiny zemí již delší dobu snižuje.  Ve Spojených státech dosahovala úhrnná plodnost koncem 50. let 20. století nejvyšší hodnoty 3,7 porodu na jednu ženu, ale nyní je na úrovni pouhých 1,8 porodu na jednu ženu.  To vše znamená, že nás v budoucnu čeká společnost s několika šedými hlavami navíc oproti minulým generacím.  Co to znamená pro společnost?  Než si na tuto otázku odpovíme, podívejme se na některé způsoby, jak sociologové chápou "stárnutí".  Stárnutí je biologická, psychologická a kulturní zkušenost.  Biologickou část již pravděpodobně znáte.  Stárnutí zvyšuje rizikové faktory mnoha nemocí, zejména chronických onemocnění, jako je artritida, srdeční choroby a cukrovka.  78 % Američanů ve věku 55 let a více trpí alespoň jedním chronickým onemocněním.  Vzhledem k tomu, že infekční nemoci, jako jsou neštovice nebo tuberkulóza, se v zemích s vysokými příjmy stávají minulostí, chronické nemoci se v těchto zemích staly hlavní příčinou úmrtí.  Přesto to není tak, že by všichni lidé starší 55 let balancovali na pokraji hrobu.  S prodlužující se průměrnou délkou života se často posouvá i věk, kdy se lidé poprvé setkávají s chronickými nemocemi.  Tato komprese nemocnosti, termín, který zavedl lékař a profesor medicíny James Fries, znamená, že většina lidí v zemích s vysokými příjmy žije po většinu svého života ve zdraví a pak dochází k rychlému zhoršování zdravotního stavu, které se stlačí do konce života.  Což je asi dobře?

 Ale mezi jednotlivými demografickými skupinami jsou velké rozdíly v míře nemocnosti a úmrtnosti.  U bohatších starších lidí je menší pravděpodobnost, že budou čelit zdravotním problémům, než u chudších starších lidí.  Ženy mají tendenci žít déle než muži, ale to také znamená, že častěji trpí chronickým postižením, jako je artritida.  Proč stárneme a jak stárneme, je stále hlavní otázkou v oblasti biologie, genetiky a medicíny.  Senescence je proces stárnutí - který zahrnuje veškeré fyzické nebo duševní zhoršování, které s věkem přichází.  V moderních biologických teoriích existují dva hlavní směry, které vysvětlují, proč ke stárnutí dochází: Chyby versus programování.  Teorie chyb, známé také jako teorie opotřebení, se zaměřují na způsoby, jakými se poškození buněk a tkání v průběhu času hromadí, a zkoumají, jak je stárnutí důsledkem poškození nebo poškození klíčových buněk v těle.  Teorie programování, známé také jako teorie hodin stárnutí, se zaměřují na to, jak tělo s dosažením určitého věku zapíná nebo vypíná určité biologické procesy.

Například imunitní systém je na vrcholu v pubertě a s přibývajícím věkem pomalu klesá, což znamená, že ve vyšším věku je pro vaše tělo obtížnější bojovat s novými nemocemi.  Vedle biologických změn, které lidé s věkem zažívají, dochází také ke změnám psychickým.  Starší dospělí jsou více ohroženi demencí, včetně Alzheimerovy choroby, a dalšími typy kognitivních poruch než mladší dospělí.  Naštěstí stáří neznamená pro většinu lidí drastický psychický úpadek.  Pouze asi 7 % dospělých nad 70 let trpí ztrátou paměti nebo vážnějším zhoršením duševního stavu.  Zatímco biologická a psychologická část stárnutí je poměrně dobře známá, dnes chci zdůraznit kulturní část stárnutí.  Jak je stárnutí vnímáno společností?  Znamená stáří, že vás ostatní vnímají jako moudrého starce, nebo jako vymydleného dinosaura?  Stejně jako rasa nebo pohlaví je i věk znakem, který ovlivňuje společenské postavení člověka ve světě.  Věková stratifikace je nerovnoměrné rozdělení bohatství, moci a privilegií mezi lidmi v různých fázích života.  A různé kultury si samozřejmě svých starších občanů cení různě.

Pokud bychom historicky srovnali společnosti lovců a sběračů, kde přežití záviselo na fyzické síle, se společnostmi agrárními, kde bylo možné si potravu ukládat, mohli by být starší lidé v prvních z nich vnímáni spíše jako přítěž než ve druhých.  Jakmile je však možné nahromadit majetek, někteří lidé mohou být schopni časem nahromadit peníze a moc, což vede k většímu privilegiu staršího člověka než mladšího.  Gerontokracie je forma společenského uspořádání, v níž mají nejstarší členové společnosti největší majetek, moc a prestiž.  S industrializací národů se však hlavní zdroj příjmů přesouvá od vlastnictví půdy k příjmům z práce.  A mnoho starších lidí se z placené práce stěhuje - ať už z vlastního rozhodnutí, nebo proto, že s přibývajícím věkem je obtížnější najít práci.  Pouze asi 18 % Američanů starších 65 let uvádí, že jsou zaměstnáni na plný nebo částečný úvazek.  Rychle se měnící technologie v dnešní době znamenají, že pro mnoho starších pracovníků je obtížnější konkurovat mladším pracovníkům.  Zčásti je to způsobeno jednoduše tím, že se změnily typy pracovních míst, které jsou k dispozici, což může způsobit, že pracovní zkušenosti starších pracovníků jsou v dnešní ekonomice méně relevantní.

Firmy však mohou být také méně ochotné zaměstnávat starší pracovníky z důvodu ageismu neboli předsudků a diskriminace na základě věku.  Zaměstnavatelé mohou nespravedlivě zobecňovat schopnosti starších pracovníků a domnívat se, že všichni starší pracovníci budou méně produktivní nebo budou mít méně aktuálních dovedností potřebných pro danou práci.  To je částečně důvod, proč se u starších Američanů setkáváme s tak velkým rozvrstvením.  Jsou mnohem více ohroženi chudobou - 8,8 % Američanů starších 65 let žije v chudobě.  Odchod do důchodu je samozřejmě pro mnoho lidí v zemích s vysokými příjmy dobrovolný a pro některé je to vítaný odpočinek od pracovní síly.  Pro jiné je to však obtížný přechod jak z finančních, tak z kulturních důvodů.  Zatímco mnoho bohatších zemí poskytuje starším lidem určitý druh podpory příjmu, jako je sociální zabezpečení v USA, odchod do důchodu je obecně možný pouze pro ty, kteří si během produktivního věku našetřili dostatek prostředků, aby mohli pohodlně žít i poté, co přestanou pracovat.  V době hospodářského poklesu, jako byla Velká recese, hodnota důchodových úspor často prudce klesá, což nutí lidi pracovat déle do vysokého věku, než zamýšleli.  Ale i pro ty, kteří jsou schopni odejít do důchodu, může být odchod do důchodu obtížnou životní změnou.

Zejména v USA má mnoho lidí pocit, že jejich identita a sebeúcta jsou spjaty s jejich profesí.  Koneckonců, jaká je první otázka, kterou někomu položíte, když ho potkáte na večírku?  "Tak co děláte?"  Když práce hraje ve společnosti tak zásadní roli, může odchod do důchodu vést ke snížení společenské prestiže i ke ztrátě smyslu života.  Pro některé důchodce je práce na trhu práce nakonec nahrazena pečovatelskou prací.  Péčí se zde rozumí neformální, neplacená péče poskytovaná závislým osobám členy rodiny, jinými příbuznými nebo přáteli.  Přibližně 42 % pečujících o seniory jsou manželé - častěji manželka pečující o manžela než naopak, což je částečně způsobeno delší délkou života žen.  Péče je náročná práce a může přispívat k sociální izolaci, kterou pociťuje mnoho starších členů společnosti.  Omezený čas kvůli péči, nižší mobilita v důsledku stárnutí nebo chronických zdravotních problémů a ztráta stárnoucích přátel a rodinných příslušníků jsou důvody, které starší Američané uvádějí, proč se ve stáří cítí osamělí nebo izolovaní.  Smrt je poněkud chmurná nota na závěr naší diskuse o stárnutí, ale stejně jako stárnutí hraje specifickou kulturní roli i smrt.  A jak se říká, v životě není nic jisté, kromě smrti a daní.  Pozorování toho, jak se smrt ve společnosti projevuje, nám pomáhá pochopit hodnoty a přesvědčení dané společnosti.  Co se považuje za "dobrou" smrt?

Smrt v moderní společnosti bývá z kulturního hlediska vyčleněna z našeho každodenního života, částečně kvůli delší délce života.  V dnešní době mnoho lidí neumírá doma obklopeno rodinou a přáteli, ale ve zdravotnických zařízeních, jako jsou nemocnice.  Etické otázky, jak se lékaři a pacienti rozhodují při lékařských rozhodnutích, když se někdo blíží ke konci života, jsou tématem, které je plné obtíží.  Někteří pacienti zanechávají závěť, ve které výslovně uvádějí své preference ohledně léčby.  Často však tato rozhodnutí končí v rukou rodinných příslušníků a lékařů, kteří se mohou neshodnout na tom, jaké rozhodnutí je nejlepší učinit.  Jak lidé reagují na blížící se konec svého života - nebo na smrt lidí, které milují?  Možná jste slyšeli o pěti fázích smutku: popření, hněv, vyjednávání, rezignace a přijetí.  Ačkoli je psycholožka Elizabeth Kubler Rossová původně vytvořila jako model pro to, jak se lidé vyrovnávají se svou vlastní smrtí, začaly být vnímány také jako model pro to, jak se lidé vyrovnávají se smrtí těch, které milují.  Pochopení toho, jak se jako lidé vyrovnáváme se smrtí a stárnutím, bude v příštích letech nabývat na významu, protože počet starších lidí ve společnosti roste.

Dnes jsme se dozvěděli, jak se mění věkové vzorce ve světě.  Probírali jsme biologické, psychologické a kulturní aspekty stárnutí.  A na závěr jsme diskutovali o některých obtížích, kterým starší lidé čelí, včetně ekonomické nestability, odchodu do důchodu, péče, sociální izolace a orientace v lékařských rozhodnutích na sklonku života.