Bratříčku, kde jsi?

Se šestou kapitolou knihy **Nevyzpytatelné jsou cesty osudu** se vyprávění přesouvá k **bratrům Malletovým**, kteří cestují společně se dvěma ženami – **Alexandrou Goldblum** a její služebnou **Hildou**. Po představení zbojníků a poměrů, jež panují v jejich družině, přichází na řadu lítý boj. Po něm se příběh opětovně vrací k hlavním trojlístku – **Pipin**, **Eiri** a **Sebas**, který dorazil k polorozbořené hlásce, v níž kouzelník z Lexaurrinu objeví tajemnou skříňku.

**Následující řádky vyzrazují podrobný děj kapitoly**:

**Bratři Malletové** se vzdalují od **Stříbrouch** a vezou s sebou nikoli jednu, ale hned dvě mladé ženy. První z nich je dcera purkrabího **Alexandra Goldblum** a tou druhou její služebná **Hilda**. Prostřední z bratrů **Veig** si dělá starosti a nejraději by obě ženy nechal někde v lese, neboť je zpomalují a vůbec jejich přepravu považuje za neuvěřitelně pitomý nápad, jenž je bude stát všechny život. Nejmladší **Neven**, kterému je čerstvě osmnáct, o tom nechce ani slyšet a nejstarší **Ewin**, jemuž táhne na třicet, je na straně nejmladšího bratra.
SPOILER: Veigovy obavy jsou nejenom opodstatněné, ale rovněž se i vyplní, protože v poslední kapitole **IX. Prach, peří a blesky** všichni bratři zemřou. / Příjmení „Mallet“ je odkazem na rozličné francouzské malíře – Clauda Moneta a Édouarda Maneta, jejichž jména se Nathanovi během studií dějin výtvarné kultury na střední škole často pletla. / Samotný název kapitoly "Bratříčku, kde jsi?" je pak odkazem na stejnojmenný film z roku 2000 o třech zločincích na útěku od režisérů Ethana a Joela Coenových.

Neven a Alexandra jsou do sebe totiž zamilovaní a chtějí společně utéct do hlavního města. Ewin jim to ze srdce přeje a doufá, že bratr bude moci začít žít nový a smysluplný život. Veig proto ovšem nemá vůbec pochopení a myslí si, že Ewin Nevena akorát přehnaně chrání a rozmazluje. Současně ho sžírá, že není synem svého otce, jak mu před lety přiznala matka na smrtelném loži a rovněž se obává, že to vědí i jeho bratři, a proto ho neberou vážně a vysmívají se mu.
SPOILER: Ewin s Nevenem nemají nejmenší potuchy o tom, že Veigovým otcem je potulný komediant, který je jednoho zimního večera navštívil a vyprávěl jim příběh O ženě z křišťálu viz. kapitola **VIII. Cesty osudu**. / Ewin si naopak myslí, že právě Veig se z nich otci nejvíce podobá chováním.

Ewin ponechává bratry a dvojici žen v táboře a vyrazí na lov. Přitom vzpomíná na minulost a slib, který dal umírající matce, že ochrání nejmladšího bratra. Jejich otec byl opilec a násilník, jenž si pravidelně vybíjel zlost na své ženě a poté co zemřela, tak i na svých synech. Jeho nejoblíbenějším cílem se stal právě nejmladší a nejbezbrannější Neven, jehož se Ewin pokoušel chránit vlastním tělem. Jak bratři rostli, stávali se silnějšími a taktéž v nich rostla i nenávist vůči otci.

Během druhé prohrané rvačky se syny, vytáhl otec **jídelní nůž** a švihl jím Ewina šikmo přes obličej. Tehdy se do rvačky přidal Veig, vytrhl otci nůž z ruky a chladnokrevně ho ubodal, i přestože se ho Neven pokusil zastavit. Když se Ewinovi podařilo prohlédnout přes příval krve z rány, měl na okamžik pocit, že vidí **Andarse**, démona pomsty a krveprolití. Po tomto incidentu bratři zapálili rodný dům a utekli, aby se po dalších pět let živili jako lapkové.

SPOILER: Ve spojitosti se smrtí otce Malletů je v knize rovněž poprvé zmíněna i  bohyně smrti **Gilttiné**. / Okřídlený démon **Andars** se objeví i v následujících kapitolách. Medvědodlak v kapitole **VII. Krvavý náhrdelník** má v chalupě Andarsovu obsidiánovou sošku a v kapitole **VIII. Cesty osudu** zmíněný démon dokonce rozmlouvá se svým služebníkem, zatímco pozoruje hrdiny na mlžné stezce. Ve druhém díle **Tři jezdci apokalypsy** konkrétně v kapitole **IX. Hostina černých ptáků** si pak Andars odnese **Alexandru**, jež nedodržela slib ohledně prstýnku. / V tomto úseku se krom jiného poprvé objevuje čtenáři velmi neoblíbený výraz „jídelní nůž“. Autoři tím samozřejmě nemají na mysli moderní podobu tohoto příboru (tj. tupý nůž na mazání chleba), nýbrž vycházejí ze středověkých reálií, kdy u sebe každý člověk nosil prostý, leč ostrý nůž pro krájení jídla.

Ewin se vrátí do tábora se čtyřmi ulovenými králíky a předá je Nevenovi, aby je stáhl. Alexandra mladého zbojníka obdivně pozoruje. Její pohled Nevana znervózní natolik, že si pořeže ruku. Nejstarší bratr podá dívce obvaz, aby se o milého postarala a neunikne mu, jak je z něj dcera purkrabího celá nesvá. Jejím důvodům rozumí, bojí se ho kvůli zjizvenému obličeji, jako spousta jiných. Co Ewinovi dělá však starosti je Veig, který má tendence se občas chovat naprosto nevypočitatelně, a především nepochopitelně krutě.
Nejstarší z Malletů, jenž jako jediný věří v božské síly, se obává, že by bratr mohl být posednutý, jenže přimět Veiga, aby se „léčil“ moc nejde. Ewin se snaží věřit, že se vše v budoucnu vyřeší a uklidňuje se tím, že bratr nevěří nejenom na bohy, ale ani na démony a stále ještě nevyměnil své dva tesáky za meč, s nímž je nejčastěji vykreslován démon Andars. Současně si vyčítá, že se nenarodil o pár let dřív, aby mohl Veiga v dětství chránit, podobně jako před otcem bránil Nevena. Cítí se být totiž za bratry, i přes jejich věk, stále odpovědný a přeje si, aby oba našli své životní štěstí. Proto se také snaží moct Nevenovi, aby s Alexandrou odjel někam daleko, kde s ní bude moct žít, a on se pak mohl dát sám do pořádku Veiga, který nejmladšího bratra nemůže vystát.
SPOILER: Zde si čtenáři mohou povšimnout zvláštní paralely mezi nejstarším z Malletů a **Eiri Zlatouchou**, která taktéž myslí víc na druhé než sama na sebe.

Dalšího večera zbojníci opět táboří. Služebná Hilda se vyčítavě dívá na svou paní, která má však oči jen pro svého milovaného Nevena. Mladá šlechtična věří, že ji zbojník z celého srdce miluje a ukáže ji svět a jeho krásy, o nichž pějí bardové. Neven je do dívky poblázněný, ale z přítomnosti její služebné nadšený není, neboť brát s sebou také ji v původním plánu rozhodně nebylo. Zavraždit ji však nemůže, protože jinak by na něj dcera purkrabího zanevřela.

Vtom se v jejich blízkosti ozvou cizí kroky. Bratři zpozorní, očekávajíce útok. Do světla ohně vstoupí neznámá čtveřice – půlelf, elfka, lidský hoch a širokoplecý muž s  dvoubřitou sekerou (**Hresman Harris**), který je vede. Sekerník neví, s kým má tu čest a chce si jen přisednout k ohni. Lidský hoch však pozná Alexandru a nahlas pronese – „Hele, nejni to vona tak náhodou ta pukraběcí dcérka?“ Bratři se vyděsí a Veigovy rupnou nervy. Vyskočí na nohy a tasí oba tesáky, které si kdysi přivlastnil od kupce, jehož zavraždil.

Hresman zaútočí na nejstaršího Ewina, který bojovat sice umí, ale proti zkušenému veteránovi nemá moc šancí. Nepříčetný Veig se sám postaví ušaté dvojici a na nejmladšího Nevena tak zbyde netrénovaný hoch ve špatně padnoucí zbroji. Lidský chlapec zemře logicky jako první, protože se zbraní neumí téměř zacházet. Neven ho nejprve bodne dýkou do boku, poté mu jílcem meče vyrazí zuby a když se kluk chytne za rozbitá ústa, utne mu obě ruce i část hlavy.

Veig má na sobě brigandinu, která zastaví bodnutí elfčina rapíru. Její partner půlelf je vyzbrojen sekerou a kulatým štítem, jenž ho sice chrání, avšak současně je i jeho slabinou, protože přes něj v některých okamžicích nevidí. Prostřední z Malletů si toho rychle všimne a využije příležitosti, aby se půlelfovi dostal do zad a přeťal mu podkolení vazy. Elfka vykřikne a pokusí se ho bodnout. Veig odrazí včasně odrazí její ránu a  ženin rapír mu neškodně projde zbrojí na boku. Překvapená elfka stále pevně svírá svou zbraň. Mallet se tedy prudce vytočí do strany a síla setrvačnosti hodí ženu vpřed přímo k němu. Veig na nic nečeká, záštitou tesáku přerazí elfce čelist a pošle ji k zemi.

Ewin se snaží krýt před zuřivými útoky sekerníka a ustupuje před ním mezi stromy tak dlouho, dokud nenarazí zády na kmen. To ho vyburcuje k útoku. Pokusí se Hresmana přelstít klamným sekem, avšak ten jeho ránu včas odrazí a tne ho do ramene. Ostří projde zbrojí jako nic a přerazí kost. Rána mrští zbojníkem o strom a on ztratí vědomí.

Půlelf nedokáže vstát, přesto se stále snaží bojovat. Sekne po Veigovi sekerkou, ale netrefí se. Zbojník mu přišlápne topůrko a vší silou ho kopne do obličeje. Půlelf padne na znak a chvilku trvá, než se vzpamatuje. Veig mezitím vyprostí elfčin rapír ze své zbroje a vzápětí jí zaútočí na zvedajícího se půlelfa. Ten v posledním okamžiku pozvedne štít a rapír se o něj zlomí. Mallet zůstane překvapeně zírat na zbytek zbraně ve své ruce.

Zraněná elfka nabyde opět vědomí a zavzlyká. Půlelf (**Yendeyrem**) vykřikne její jméno (**Tisha**) a tasí poslední zbraň, kterou má – **jídelní nůž**. Veig lačnící po krvi zaútočí na půlelfa, hravě obejde jeho obranu a vrazí mu tesák až po jílec do boku. Bleskově čepel vytrhne, popadne muže za vlasy a bodne ho znovu, tentokrát mezi hlavu a rameno, takže zasáhne srdce.

Neven si všimne zraněného Ewina a rozhodne se postavit sekerníkovi, který ho na okamžik vyděsí. Zavolá proto na Veiga, aby mu šel pomoct, a ten beze slova přijde. Proti čtyřem čepelím nemá šanci ani zdatný bojovník jako Hresman Harris. Nejmladší zbojník se přestane bát v momentě, kdy bratrův tesák otevře sekerníkovi nohu. Neven bodne Hresmana dýkou do plic. Ten ho popadne pod krkem a začne ho škrtit. Vyděšená Alexandra vykřikne a vytrhne se služce, která se jí pokouší odvléct pryč. Veig utne Hresmanovi ruku a následně ho bodne do boku. Neven následuje jeho příkladu a vrazí sekerníkovi meč do těla z druhé strany. Hresman Harris obrátí oči k obloze a zemře.

Elfka s přeraženou čelistí se odplazí ke svému druhovi Yendeyremovi a naříká nad jeho smrtí jako raněné zvířátko. Veig, který je stále ještě plný adrenalinu k ní hbitě přiskočí. Popadne ji za vlasy a strne ji z mrtvého. Tisha mu pohlédne do tváře a pochopí, co za hrůzu ji ještě čeká, než zemře, přitom si vzpomene na stvůry z pouličního divadla, kterým se jako malá smála. Teď jí do však do smíchu rozhodně není.

Prostřední z bratrů si nad ní klekne a začne jí přeřezávat šněrování zbroje s úmyslem ji vysvléct a znásilnit. Tisha se mu začne vzpouzet a pokusí se ho kopnout do slabin. Veig se rozzuří. Přerazí ji nos, vyskočí na nohy a začne ji surově kopat do břicha. Elfka si chrání břicho a neschopna přes svá zranění mluvit, prosí zbojníka v myšlenkách, aby přestal, protože je těhotná. V duchu lituje, že Yendeyremovi neřekla, že s ním čeká dítě. Bála se, že by nesvolil, aby společně jeli na jejich poslední výpravu, po měli v plánu koupit si dům a usadit se. Vědoma si toho, že ji nikdo nezachrání, čeká bezvládná a poddajná až její utrpení skončí.

Neven si rozdováděného Veiga nevšímá a raději se vrhne na pomoc zraněnému Ewinovi. Ten je částečně při vědomí, leč silně krvácí. Nejmladší zbojník zakřičí na Alexandru, aby mu donesla brašnu. Ta je z krveprolití v šoku, a ještě víc ji děsí, co Veig provádí s elfkou. Neven se rozčílí, že ho neposlouchá a sprostě se na ni oboří. Dcera purkrabího se rozpláče. Chce mu brašnu donést, ale Hilda je rychlejší. Služebná si totiž uvědomuje, že pokud chce přežít, nezbývá jí než spolupracovat a prokázat svou užitečnost.
SPOILER: Zde poprvé zazní první vulgarita – Do psí kundy!

Šlechtična nechápe, proč je na ni její milý najednou tak zlý, a protože nechce přihlížet tomu, čeho se dopouští Veig zamíří za Nevenem a Hildou, kteří klečí u Ewina. Služka se ji pokusí odehnat pryč, ale je příliš pozdě. Alexandra nejenom uvidí, ale i ucítí zraněného zbojníka. Dceři purkrabího je teprve šestnáct let a celý svůj dosavadní život strávila zavřená v komnatě hradu. Zvedne se jí žaludek a začne dávivě zvracet, načež poprvé zalituje, že nezůstala doma, kde se sice cítila jako ptáček ve zlaté kleci, ale nemusela tam čelit takovým hrůzám. Nejraději by v té chvíli požádala Nevena, aby ji vzal zpátky do **Stříbrouch**, avšak tuší, že by ho tím rozzuřila.
SPOILER: Ve spojitosti s Ewinovou smrtelně bledou tváří jsou v knize poprvé zmíněny **Smaragdové hory**, konkrétně jejich věčně zasněžené vrcholky.

**Po tomto úvodním představení zbojníků a poměrů panujících v jejich družině, se příběh opětovně vrací k hlavnímu trojlístku hrdinů – Pipin, Eiri a Sebas.**

Hrdinové vyrazí ze Stříbrouch směrem na západ a poté stočí koně k severu. Na cestu se samo sebou poctivě vybavili – před odjezdem si nakoupili zásoby, cestovní pláště, jezdecká zvířata atd. *Elf* putuje na oslovi, jehož prve zcizil v Měďouchách. Dcera města jede na koni a ostrostřelec, ten si pořídil speciální plemenné zvíře tzv. **jetelového koně**.

Je podzim, listí stromů zlátne a silně mrholí. Družina putuje v tichosti, neboť si její členové navzájem moc nerozumí a jediná věc, která je spojuje, jsou peníze. Obvykle upovídaný Pipin taktéž mlčí jako hrob, neboť se na něj jeho „jediný a nejlepší přítel“ (Sebas) hrubě obořil, aby držel hubu.

Několik dalších odstavců je věnováno popisu hraničářovy osobnosti. Sebas považuje zbylé dva dobrodruhy za přítěž a sám se naopak cítí jedinečný a neporazitelný. Přestože prší, jede se staženou kápí, protože déšť někomu jako je on, ublížit přece nemůže. V duchu se opájí velikášskými představami, na někoho jeho původu dosti neobvyklými, v nichž se vidí jako slavný zachránce dcery purkrabího, spasitel vesnice **Psinhec** i jako vykonavatel spravedlnosti, tj. pomsta bratrovy za smrt hlavy rodiny a krádež **kamene Lathzu**.

*Elf* je smutný z toho, jak jím kamarád Sebas pohrdá a obrací se v myšlenkách k mocné Matce Přírodě, která nesoudí jako dvounozí tvorové. Pipin jakožto kouzelník (tvor s magickým nadáním) vnímá svět jinak než zbylí dobrodruzi – slyší promlouvat stromy, déšť se před jeho očima mění v barvy atd. Malý kouzelník se cítí být součástí přírody (ví, že je pro něj na světě místo stejně jako pro ostatní), leč současně si začíná čím dál víc uvědomovat svou odlišnost.
SPOILER: V tomto odstavci je jasně řečeno, že Pip je i přes svou téměř dětinskou naivitu občas schopný rozpoznat pohrdání druhých osob. Jinými slovy jeho osobnost se pomalu, ale jistě vyvíjí a formují ji především osoby v jeho blízkém okolí. / V textu je také zmíněno, že v Danrijském království žije nespočet tvorů různých ras.

Pěšina, po níž dobrodruzi putují, nenadále vyústí do údolí, kde se v mlžném oparu tyčí polorozbořená hláska. Když popojedou blíž, vznese se k obloze pět havranů. Hrdiny hned napadne, že by ve věži mohl být ukrytý poklad a vydají se místo prozkoumat. Pak dostanou strach, že by tam na ně mohli číhat zbojníci (bratři Malletové) a začnou se k hlásce plížit. Jediný Sebas nemá z lapků obavy, zato se ale bojí, aby tam nepotkal strašidlo. Přičemž svou fóbii opodstatňuje traumatizujícími zážitky z dětství, kdy ho otec posílal do temného sklepa, aby zlomil jeho strach ze tmy a strašidel, zatímco zlomyslný starší bratr posouval závoru na dveřích, aby nemohl ven.
SPOILER: V tom úseku dostanou hlavní hrdinové od autorů poprvé svá ironická přízviska – Neporazitelný hraničář z Psinhec, statečná zlodějka ze Zlatouch a mocný kouzelník z Lexaurrinu. / Černí ptáci zde symbolizují předzvěst budoucího setkání hrdinů s legendárním zabijákem **Havranem**, kterého trojice potká ve druhém díle **Tři jezdci apokalypsy** konkrétně v kapitole **IX. Hostina černých ptáků**. / Souvětí: „Svedena dohromady nejspíše přičiněním rozmarných bohů, kteří se je rozhodli využít jako figurky pro svou groteskní hru, postupovala trojice pomalu vpřed“ pak odkazuje k obálce knihy, kde si dvojice bohů (alter-ega autorů) pohrávají s figurkami na šachovnici.

Sebas se rozčílí a vyburcuje se k tomu, aby se postavil svému strachu. S taseným mečem vrazí do hlásky, očekávaje střet se strašidlem, které tam ovšem není. Stará věž je prázdná a schodiště do vyšších pater se již před časem zřítilo. Vzápětí nato vklouzne dovnitř Eiri s nabitou kuší, a v duchu se podivuje nad hraničářovým impulzivním jednáním. Zlodějka miluje staré rozpadlé budovy, leč z této je poněkud zklamaná, neb tam toho není moc k vidění. Tehdy poprvé zalituje, že s nimi není Hresman Harris, o němž se domnívá, že by jim o opuštěném místě byl schopný povyprávět nějaký příběh.
SPOILER: Teprve zde autoři poprvé prozradí skutečný věk Eiri, které je devatenáct jar.

Rozmrzelý chodec přikáže dceři města, aby použila svých zlodějských dovedností a vylezla do patra. Té se jeho nápad dvakrát nezamlouvá a nahlas ho upozorní na možné nebezpečí zřícení další části věže. Sebas ji ujistí, že si toho je sám dobře vědom a po ní akorát chce, aby jednou ukázala, že umí být i užitečná. Eiri jeho slova zabolí. V duchu zapochybuje o schopnostech samotného ostrostřelce a pak začne přemýšlet o tom, že družinu opustí. Jelikož ale nemá, kam jít a potřebuje peníze, rozhodne se to překousnout. Vytáhne lano s kotvičkou, na druhý pokus ho zachytí o trám a začne šplhat.

Vzápětí se stane přesně to, čeho se obávala – ztrouchnivělý nosník pod její vahou povolí a uvolněné kameny začnou padat dolů. Eiri se okamžitě pustí provazu a s obratností kočky dopadne na zem, aby v poslední vteřině odstrčila překvapeného hraničáře stranou a zachránila mu tak život. V rozvířeném prachu se objeví silueta trpaslíka, který se vzápětí divoce rozkašle.

Pipin jako obvykle zůstal pozadu a do hlásky vchází v ten nejméně vhodný okamžik. Letmo zahlédne šplhající zlodějku a pak se na něj sesype suť. Vyvázne bez zranění, jenom vdechne trochu prachu a následně na to ho zmáčí dešťová voda, která se hromadila v patře, přičemž sesuv stropu jí uvolnil cestu dolů. *Elf* je natolik zaskočen, že nemůže najít slova.

Sebas se na místo díku na Eiri oboří. Ta mu řekne, ať si tedy nahoru vyleze sám, když je tak chytrý nebo si rovnou nechá narůst křídla a vyletí si tam. Toho se hned chytne Pip a zasní se, jak by bylo krásné, kdyby uměl léta. Když posléze na svém plášti objeví hlemýždě, nadšeně ho ukáže svým společníkům a upozorní je, že spirála na ulitě je totožná se symbolem vyznavačů **Zřídla**, které viděli ve **Stříbrouchách**. Zlodějka s hraničářem jsou jeho slovy natolik překvapeni, že zapomenou na hádku.
SPOILER: Toto je poprvé, co je v knize zmíněn symbol této víry.

V dalších pár odstavcích je vykreslen Pipinův charakter a dětská naivita, z níž se začíná nenápadně probouzet. Stále věří, že je poslem mocné **Matky Přírody**, ale již si tak není úplně jistý tím, zda díky ní skutečně uvidí celý širý svět. Dcera města si vzpomene na kouzelníkovo teleportační kouzlo a navrhne mu, aby se jím přenesl do horního patra věže. Sebas ji v tom hned podpoří a jako obvykle začne hrát „jediného a nejlepšího přítele“. *Elf* se rozradostní, že ho dobrodruzi potřebují, a že umí něco, co oni nedokážou.
SPOILER: Pip si zde vlastně poprvé uvědomí, že ho jeho „odlišnost“ činní „výjimečným“.

Kouzelník svěří cestovní plášť i hlemýždě Sebasovi a vyřkne zaklínadlo – *Ianuae magicae*. To ho přenese do patra na nepoškozené schodiště. Trpaslík vystoupá až do nejvyššího poschodí a lapá po dechu. Následně tam objeví tělo zavalené sutinami. Na rozkládajícím se umrlci hodují vrány. Pip ptáky odežene a vysíleně se svalí vedle těla. Když se dá posléze trochu dohromady, začne si mrtvolu zvědavě prohlížet. S ohledáváním těl má však pramalé zkušenosti, takže vůbec neví, co by měl hledat nebo z ostatků určit. Smrt jako taková ho neděsí, byť je pro něho velkou neznámou. Elfové ho totiž odmala učili, že smrt je součástí života.
SPOILER: Toto je vůbec poprvé, co se v knize objeví magická formule v přímé řeči. / Pro bezpečné používání teleportačního kouzla je zapotřebí znát velmi dobře místo, kam se chce čaroděj/ka přemístit, jinak by také mohl/a skončit ve zdi apod. Pipin však tento bezpečnostní protokol opakovaně nedbá, a proto také v kapitole **VII. Krvavý náhrdelník** skončí zaklíněný mezi kořeny velkého dubu.

Pip dostane strach, že ho čeká odlišná smrt než běžné elfy, neboť si uvědomuje svou odlišnost. Poprvé otevřeně zatouží být stejný jako ostatní – vypadat jako opravdový elf. Potom si všimne, že mrtvola svírá v ruce dřevěnou skříňku a ihned se v něm probudí trpasličí hrabivost. Pokusí se umrlci krabičku vytrhnout, avšak jak jím začne lomcovat, plyn nahromaděný v hnijícím těle, se uvolní a vyjde ven. Kouzelník má co dělat, aby se kvůli zápachu nepozvracel. Nakonec si rafinovaně přetáhne lem roucha přes ústa a nos, a úspěšně vyprostí schránku ze spárů smrti.
SPOILER: Zde je jasně vidět, že Pip není úplně hloupý a v některých případech dokáže i improvizovat.

S ukořistěnou krabičkou pak poodejde kousek stranou a nedočkavě ji otevře. Skříňka je vykládaná rudým brokátem a na něm leží vyřezávaná **soška ryby**. Figurka je dřevěná a nijak nezdobená. Pipin ji vezme do ruky a v ten okamžik ho začnou škrtit neviditelné ruce. Kouzelník zpanikaří a málem skříňku upustí na zem. Chvilku zápasí s „neviditelným démonem“, a když pochopí, že nemůže vyhrát, začne ho v duchu prosit o odpuštění. Z posledních sil vrátí sošku do krabičky a zaklapne víko. Rdoušení ihned přestane a trpaslík se sveze zničeně na zem. Následně bojuje s touhou vrátit skříňku, již považuje za prokletou, mrtvému. Lakota je však přece jen silnější. Ponechá si ji tedy a vrátí se do přízemí za ostatními, jimž o všem poví.

Sebas ho požádá o názornou demonstraci (tj. aby před ním sošku vyjmul z krabičky). Když vyděšený *elf* jeho nabídku odmítne, obrátí se hraničář na zlodějku. Ta ho pošle do háje, ať si očarovanou figurku vyzkouší na vlastní kůži sám. Sebas se na ni oboří, že věc nepotřebuje zkoušet, nýbrž vidět, co dělá s ostatními. Potom se vášnivě rozhovoří o svém nápadu zneužít předmět pro vlastní obohacení (tj. chce skříňku nabízet dalším osobám a poté, co je „démon“ střežící sošku uškrtí, tyto nebožáky obrat o peníze.) Pipina kamarádova myšlenka velmi nadchne a rozhodně na ní neshledává nic špatného – smrt je koneckonců součástí života a mrtvým je zlato k ničemu, jak ví od duchů z křižovatky.
SPOILER: V tomto úseku se začíná projevovat špatný vliv okolí na Pipina, který má za následek posílení negativních vlastností jeho osobnosti.

Eiri, ačkoli zlodějka (a dle vlastního přesvědčení klidně i vražedkyně), je nápadem svých společníků upřímně šokovaná a znovu začne uvažovat nad odchodem ze skupiny. Srdce jí však velí zůstat s Pipinem, jehož stále touží uchránit před zlem a špatnými lidmi. Současně ještě víc začíná opovrhovat Sebasem, jakožto nenávistným a sebestředným tvorem.

Dobrodruzi se nají a chystají se opět vyrazit na cestu. Tehdy se Sebas konečně dozví, co přesně je to **jetelový kůň**, a že dál nepojede (dokud v jeho blízkosti bude jetel). Rozčílí se a v duchu začne slibovat pomstu handlíři, u kterého zvíře koupil. Pip taktéž spláče nad výdělkem, neboť mu došla mrkev a osel na jeho výzvy k pohybu nedbá. Muži se pohádají. Chodec pohrozí *elfovi* výpraskem a ten si trucovitě sedne do trávy. Hraničář si sbalí věci a vyrazí pěšky pryč, ponechávaje koně se pást v údolí zarostlém jetelem. Eiri ho v sedle následuje, doufajíc, že se Pip umoudří a přiběhne za nimi.

To se nakonec skutečně stane a kouzelník jim ještě každému přinese snítko jetele. Sebasovi dá čtyřlístek pro štěstí a Eiri dvoulístek, o kterém se traduje, že má svému nositeli přinést do života lásku. Zlodějka to ví a zardí se. Potom *elfovi* nabídne, aby s ní jel v sedle. Sebas jde vedle nich pěšky.
SPOILER: Ve druhém díle **Tři jezdci apokalypsy** konkrétně v kapitole **V. Štěstí je krásná věc** zachrání vlastnictví čtyřlístku Sebasovi život, když ho vyhodí na dlažbu z luxusního podniku **Stříbrný závoj**.

Pro jejich zobrazení klikněte na rozbalit/expand.