זה הזמן

כותבת: הדר

אני חושב שיש כמה אנשים שמכירים את המשחק קאפהד- שבו יש בוסים שצריכים להביס עד שמגיעים לבוס האחרון- השטן.

חלקכם בטח חושבים שזה מגניב וכיף.

חכו עד תשמעו מה קרה לי כשקניתי את גרסת הבטא, זה יום שאני לא אשכח בחיים וככל שאני נזכר יותר ויותר הסיוטים חוזרים אליי.

\*\*\*

זה היה עוד כמו כל יום משעמם, חופש גדול ואין מה לעשות, רק להשתעמם ולהשתעמם.

אין לי חברים, אני יותר מאלה שלא אוהבים להיות בחברת אנשים, תמיד עברתי התעללות ובריונות בבית הספר היסודי שלי, בין אם זה לגלות שיש לי דבק נוזלי שמרוח על כל תכולת התיק שלי, לבין נעילת תא השירותים שבו הייתי נמצא עד יום הלימודים שאחרי.

העיירה שלי היא לא כל כך מפותחת אפשר לומר, ובגלל זה אי אפשר כמעט למצוא משחק מחשב נורמאלי בלי באגים או שחלק ממנו הרוס.

אבל בכל זאת אני תמיד הייתי הולך כהרגלי לחנות משחקי המחשב.

החנות היתה מעט גדולה לעומת החנויות האחרות.

אמא שלי תמיד הזהירה אותי שאם תתפוס אותי עוד פעם אחת בחנות הזאת, היא תרתק אותי לתמיד.

אבל בכל זאת הייתי הולך, זה לא כאילו שיש לי משהו אחר לעשות.

נכנסתי אל החנות, ראיתי את מר ג'ונס שוב מעשן, ערימות של חבילות סיגריות שתכולתן כבר נגמרה היתה על שולחן הקבלה.

הריח היה נוראי, הוא אף פעם לא חושב לעשן בחוץ או להשאיר את דלת החנות פתוחה.

"שוב אתה ילד?" מר ג'ונס נאנח אנחה כבדה.

לא עניתי לו, המשכתי ללכת בין המדפים, לא מתלהב מהם, כרגיל.

שמתי לב למשחק חדש שלא ראיתי עד עכשיו... הוא היה מונח על המדף הגבוה ביותר. לא יודע איך בכלל שמתי לב אליו.

ומכיוון שאני נמוך, ביקשתי ממר ג'ונס שיוריד לי את המשחק מהמדף.

"יש לך בחירות מוזרות ילד" מר ג'ונס העביר את הברקוד בקופה.

"איזה מין משחק זה?" שאלתי בסקרנות.

על המשחק היתה דמות מצוירת, נראת כמו דמויות האנימציה של פעם, היתה לה אף אדום גדול מעט ובמקום ראש- ספל. ובגדול כתוב- "קאפהד".

מר ג'ונס גיחך "זה המשחק שהכי נמכר כיום".

"אז... למה הוא נמצא כל כך גבוה? אתה לא רוצה שיקנו אותו?" פה כבר התחלתי לחשוד והסקרנות שלי עלתה עוד יותר.

מר ג'ונס הביט לשמאל, ואז לימין, כדי לבדוק שאין אף אחד שיכול להקשיב.

"אתה יודע לשמור סוד?" לחש לי.

"באמת מר ג'ונס, אני כמו כספת" אמרתי בגאווה.

הוא התקרב אליי מעט "המשחק הזה... הוא לא הגרסה האמיתית, זה רק הבטא, ואומרים שהוא... מקולל" ריח הסיגריות שהדף מפיו החל להתגבר יותר ויותר.

"טוב נראלי שאנחנו יכולים להיות חברים ממש טובים" אמרתי בציניות.

אך מר ג'ונס נעץ בי מבט רציני "ילד, אל תתעסק עם דברים כאלה".

"בסדר בסדר מה שתגיד, כמה זה עולה?" אמרתי בחוסר סבלנות, בכל רגע אמא שלי יכולה לעבור פה.

"קח אותו בחינם" מר ג'ונס הושיט לי את המשחק.

השעון שבחנות צלצל והראה שהשעה עכשיו 12 בצהריים.

"זה הזמן" אמר מר ג'ונס.

אבל... זה היה נשמע קצת מוזר, כאילו... כאילו שהוא לא רצה לומר זאת.

הרמתי לעברו גבה "זמן? זמן למה?".

הוא הוביל אותי לדלת יציאהת החנות.

"אבל-" דלת החנות נסגרה בפניי ומר ג'ונס התקדם לתוך החנות עד שנעלם.

טוב, לפחות אני לא אהיה משועמם.

הגעתי הביתה ונכנסתי בשקט בשקט, למזלי אמא שלי לא היתה בבית.

התחלתי לעלות במדרגות שמובילות לחדר שלי, כל צעד עשה חריקה מצמררת.

נכנסתי אל חדרי, לא מבזבז שניה אחת.

"כן בטח, משחק מקולל, לך תעבוד על מישהו אחר" מלמלתי לעצמי.

הכנסתי את המשחק לקונסולה, המשחק החל לפעול.

הופיעה לי על המסך רקע צהוב עם שיר שנשמע כמו משנות ה-40 או ה-50.

אבל אז, הקולות החלו להשתבש, כאילו מישהו שיחק בקול שלהם.

אמ... זה השלב שאני אמור לפחד?

התחלתי את השלב הראשון, אני לא רוצה להשוויץ או משהו, אבל זה היה די קל.

וכך גם עברתי את השלבים שאחריו.

שחקתי כל הזמן, בקושי ישנתי שעה.

לא קרה משהו מיוחד מאז תחילת המשחק עם הקולות המוזרים, ידעתי שמר ג'ונס סתם מספר דברים רק בשביל להפחיד אותי. סיימתי את המשחק תוך זמן קצת יחסית, לא חשבתי שהוא יהיה קל כל כך, גם השלב עם השטן ההוא, זה היה קל, אבלכמובן, **בצורה מחשידה**.

כשסיימתי את המשחק לגמרי, הופיעה לי הודעה בכתב גדול מודגשת שהיה כתוב בה:

***"זה הזמן לעבור לשלב הבא, לחץ X"***

מכיוון שהמשחק ממש עניין אותי, רציתי לדעת מה יקרה בשלב יותר קשה, אז לחצתי X.

אני מודה, המשחק באמת התחיל להיות יותר קשה.

ואז... הגעתי לשלב שבו הכל התחיל להשתבש.

הגעתי לשלב עם הציפור שבתוך השובך, והכל היה טוב עד... שהיא השליכה את הנוצות הכחולות שלה.

זה היה כל כך מפחיד, היא עשתה את זה בכל כך אגרסיביות, ואז העיניים שלה נהפכו להיות אדומות כמו דם.

"ווטאפק!" נבהלתי.

זה התחיל להיות יותר מהר ויותר מהר, ומהעיניים של הציפור התחיל לנזול דם.

ואז לפתע... המשחק נתקע, דפקתי על המסך כמה פעמים אבל זה לא עזר.

ואז נשמע קול של ציפור, כאילו זה בא מהחדר שאני נמצא בו כרגע.

המשחק חזר לעבוד, אבל הפעם, הציפור,היתה ממש קרובה, וחייכה חיוך רחב שהראה בתוכו את הגוזל שלה, נאכל בתוך פיה.

הציפור הטתה את ראשה מעט הצידה אז מבטה היה עדיין לכיווני ***"זה... הזמן"*** היא התחילה לצחוק.

"זה הזמן... **טומי**".

ווטאפק, איך היא יודעת את השם שלי?!

המשחק התחיל להתפרק, כל פיקסל ופיקסל התחיל להעלם.

הציפור החלה להשתגע עוד יותר, כאילו העיניים שלה עוד שניה יוצאות מהמקום.

ואז...

הגיע לפתע השחקן השני, שאפשר לשחק איתו במקום קאפהד- מאגמן.

הוא חייך חיוך רגוע והחל להתקרב אל הציפור.

אבל... איזה הגיוני?!

אין עוד מישהו שמשחק איתי, זה רק אני!

מאגמן נהפך לפתע לפצצה והושלך אל הציפור, הוא פתח את פיו...

ואכל את ראשה.

המשחק השמיע רעש של גריסה, כמו גריסת עצמות, רק שהפעם...

אלו היו עצמות ראשה של הציפור.

כיביתי מהר את המשחק.

השתנשפתי במהירות, אולי כן הייתי צריך להקשיב למר ג'ונס ולא לקנות את המשחק.

עברו מאז חודשים, במשך כל הזמן הזה היו סיוטים, כבר פחדתי שבסופו של דבר אני אשתגע.

אמא שלי לא הבינה מה קורה לי, לא יכולתי לספר לה, היא הייתה מבינה מאיפה קניתי את זה והיתה מענישה אותי. אז עשיתי מעשה, לקחתי את המשחק ושרפתי אותו, לא משאיר ממנו זכר, אבל בזיכרון שלי... הוא כן ישאר.

"הסוף", אמרתי.

הם הביטו בי במבט מפוחד.

"א-אבא, זה לא סיפור אמיתי... נכון?" שאל אותי בני בן ה-8.

"כמובן שלא" ציחקקתי וליטפתי את ראשו.

"אבל..." הילד שלי אמר בקול מהסס.

"מה קרה חמוד שלי?"

בני רעד מעט "אני הוא טומי."

©הזכויות של כל הקריפיפסטות המוצגות באתר זה שמורות לכותבים המקוריים שלהם - אין להפיץ/ להקריא/ להעתיק את התוכן ללא אישור המפרסם. לפרטים נוספים: tomerc2712@gmail.com©