Kardinal Dumourieux

Kardinal (265-)
Hertug af Dumourieux (272-)
Ærkebiskop af Aix (263-)
Kongelig kansler (271-274)
Minister for indenrigsanliggender (269-271)
Statsråd (266-269)
Nuntius (264-266)
Gejstlig deputeret (262-263)
1. Floreus 232 5E
Dumourieux’s fraktion
Hertugdømmet Dumourieux
Ærkebispedømmet Aix
Markisatet Cerfontaine
Grevskabet Rienne
Den classicistiske kurie (forhv.)
 Religion:

Kardinal **Henri Armand de Merode, Duc de Dumourieux, Ærkebiskop af Aix** (1. Floreus 232 5E –), bedre kendt som **Kardinal Dumourieux** eller **den Røde Eminence** (bretonniansk: *l’Éminence rouge*), er en classicistisk gejstlig og bretonniansk statsmand af westerlandsk herkomst, der tjener som kongelig førsteminister, shallyansk kardinal og hertug af Dumourieux. Kardinal Dumourieux er umådelig magtfuld og indflydelsesrig ved hoffet i Oisillon og er i praksis magten bag Charles 8.’s trone. Hans hovedmål er at styrke kongemagten, centralisere riget, effektivisere forvaltningen og slå oprørske fraktioner og dissidenter ned. Udenrigspolitisk søger han at begrænse Imperiets magt, styrke Bretonnias position i Tilea og Estalien samt at fremme rigets oversøiske ekspansion gennem støtte til handelskompagnier. Han arbejder ligeledes på bretonniansk sproglig og kulturel enhed og udbredelse og er kendt for sin store kunstsamling og bibliotek.

Kardinalen er en høj og mager mand med gennemborende øjne, der aldrig synes at blinke, og øjenbryn, der jævnligt hæver sig skeptisk. Han er altid iklædt de classicistiske kardinalers røde robe. Dumourieux er bydende og kraftfuld når han taler med alle andre end hans majestæt kongen.

Dumourieux har under kong Charles 8. erhvervet sig mere magt end nogen anden i det ganske land. Det er ganske enkelt ham, der styrer kongeriget på hans majestæts vegne. Han påtager sig personligt mange af de vigtigste opgaver og trods den enorme arbejdsbelastning synes han altid at besidde ubegrænset energi. Det siges at han aldrig sover, men blot fremsiger en kort bøn til Shallya. Han er en bestemt hersker med et formidabelt intellekt og en evne til at vende alle situationer til sin egen fordel. Det er i praksis Dumourieux, der leder statsrådets møder ved at stå i kongens sted når denne er ude at jage, sove eller engageret i en anden graciøs beskæftigelse. Selv når kong Charles er til stede vil de skarpsindige kunne se, at han titter mod kardinalen inden han svarer.

Magt i denne størrelsesorden er farlig ting og kardinalens opstigning og herredømme har giver ham mange fjender i kredse både i og uden for hoffet – ikke mindst rigets gamle og magtfulde adelsslægter, der anser ham som en westerlandsk opkomling og som en trussel mod deres nedarvede privilegier i kraft af den magt han har over kongen. En stor del af Dumourieux’s tid bruges på at holde sine interne og eksterne rivaler i skak, se sig over skulderen efter attentatforsøg og sløre sine spor; en opgave der synes vanskeligere efter hver dag. Hans ærkefjende er rigets militære øverstbefalende, generalmarskal François de Semblancy, Storhertug af Quenelles, der aktivt konspirerer om kardinalens fald.

Dumourieux tilhører den forholdsvist obskure adelsfamilie de Merode fra Flandern med westerlandske aner, der inden hans opstigning primært var kendt som grever af Rienne. Den unge Henri Armand var tredje søn af Jean Hercule de Merode, greve af Rienne, og påbegyndte som ung en militær uddannelse, som han afbrød for at overtage sin storebror, Claude Achille de Merodes, bispedømme i Luçon. Han blev optaget af teologiske studier, men hans interesser rettede sig snart mod politik. Han kom som ung biskop og diplomat i den classicistiske kuries tjeneste og blev her betroet en række vigtige opgaver. Han var gejstlig deputeret på stænderforsamlingen 262-263 5E og blev i 264 kuriens sendebud i Charoux. På opfordring af den daværende førsteminister, kardinal Fleury, trådte han i 266 i bretonniansk tjeneste og bidrog til at nedkæmpe opstandene i revolutionsåret. Ved Fleurys død blev han i 274 udnævnt til førsteminister af Gaston de Bourbon, storhertug af Gascogne, der regerede for den mindreårige Charles 8. Siden da har han befæstet sin magt og position som kongens fremmeste rådgiver og nærmeste konfident. Nogle siger endda at han stod bag den tyranniske storhertug og regents pludselige dødsfald 277 5E.

Dumourieux leder en enorm men ustabil fraktion ved hoffet. Hans familie og deres allierede besidder store landejendomme, indbringende embeder og et vældigt netværk af klienter og vasaller. Da fraktionen imidlertid er centreret om kardinalens person og afhænger af hans kontrol over hoffet og kongen er den ustabil og mangler en fast magtbase: de fleste medlemmer er nytilkomne og upålidelige eller henter deres magt fra mere usikre kilder såsom kongelige embeder. De mangler således andre adelsslægters stabile forankring i landejendomme og traditionelle bånd. Mange andre af kardinalens klienter er etablerede adelige, der ser nærhed til hans eminence som en måde at stige til tops ved hoffet og cementere deres position. En sådan relativt ny klient er Sébastienne Gilbertine de Blois, hertuginde af Couronne, der skylder kardinalen alt for at restaurere hendes families værdighed og installere hende som guvernør. Selvom hun er ivrig efter at styrke sin slægts position nærer hun i smug ressentiment mod kardinalen og gøre fra tid til anden tegn i retning af oprør førend hun hurtigt trækker sig tilbage i skræk for repressalierne. Det er langt fra sikkert hvor loyale hertuginden og klienter som hende vil være skulle kardinalens position udvikle sig til det værre.

Kardinalen har en hær af agenter og spioner udstationeret over hele den Gamle Verden – i særdeleshed i og omkring Oisillon, hvor de vagtsomt holder udkig efter ethvert tegn på konspiration beredt på at træffe enhver foranstaltning nødvendig for at beskytte hans eminences dominans. Hans mest effektive agent og højre hånd er den undseelige actaeiske tiggermunk Jean-Simon Lagarde kendt som den Grå Eminence (bretonniansk: *l’Éminence grise*) for sin upåfaldende grå kutte.