Zihrmellék felfedezése

## Sorsok találkozása

Miután Ishi átvett egy pipacsos jelvénnyel ékesített pajzsot - amit pár nappal korábban rendelt - Darra pedig előkészítette üzlete helyrehozatalát, Pristanban lévő hőseink nyugovóra tértek; következő reggel (*Khes 5.*), pedig Ardomilba vezetett az útjuk. Drífa, Gagul, Tastar, Tia és Xavion ez idő tájt indultak a Mágusok Városának északi tornyából Thelia porhüvelyével, az Akadémiánál található Mystra Szentélybe, hogy megpróbáljanak ismét életet lehelni belé. Ekképp sikerült összefutniuk a másik öt utazóval, előbbi hely bejáratánál. A korábbi vándormutatványosok megörültek egymásnak, de boldogságukat beárnyékolta a közelgő szertartás komolysága - így az új arcok bemutatására is csak futólagosan került sor. Aztán, Gvendolin főpapnőt követve, lementek a Szentély alagsorában lévő kör alakú terembe, mely közepéről, egy kútszerű építmény, titokzatos, kékes fénnyel töltötte be az egész helyiséget.

A résztvevők közül néhányan elmondtak egy rövid fohászt, vagy beszédet, majd viszonylag hamar lezajlott a szertartás; mely végeztével, hirtelen elsötétült minden. Az ürességet egyszer csak számtalan csillag ragyogta be, melyek örvénylő ködként vették körbe tíz hősünket. A lélegzetelállító, végeláthatatlan térből, lassan, egy emberszerű, sötét alak bontakozott ki, melynek arcvonásai egyik pillanatról a másikra változtak. Aztán, elméjüket betöltő, meghatározhatatlan hangot hallottak, mely elmondta, hogy válaszúthoz érkeztek, és csak azok tudnak továbbmenni, akik szembenéznek azzal, ami leginkább haladásuk útjába áll. Ehhez, együtt szemtanúi lesznek a múlt árnyainak, hogy akár segíthessék is egymást a továbblépésben - de óvatosnak kell lenniük, mert elméjük még túl gyönge hozzá, hogy egyszerre sokan összekapcsolódjanak. Az elhangzottak után, pedig egy időre visszatért a sötétség, mely lassanként egy sűrű erdő látképének adta át a helyét.

Kelsalor újraélte Antamerben töltött éveinek egy történését, melyben néhány társával, rémvadász növendék ként, azt a feladatot kapták, hogy ejtsenek el egy veszélyessé vált, jókora faey teremtményt. Ő, úgy gondolta, jobb ha szétválnak, hogy mihamarabb megtalálják a lényt, a bestia azonban meglepte, és iszonyú erővel, egy kisebb szurdokba lökte. Az eset után, mestere, **Sendel** tábortüzénél tért magához, ellátott sebekkel, és csalódott arckifejezést pillantva meg, amint az idősebb tündére nézett. Az emlékeztette, hogy egy rémvadász igazi ereje, bajtársaival való összefogásában rejlik, mely nélkül sosem lehet biztos benne, hogy felülkerekedhet a másvilági tudással felvértezett lények elleni harcban. Hőseink eközben külső szemlélői voltak az eseményeknek, de gondolatban képesek voltak szólni a reményvesztett Kelsalorhoz. Úgy tűnt azonban, nem igazán sikerül lelket önteniük belé; a látomás pedig fokozatosan szertefoszlott, míg egy újabb nem vette át a helyét.

Egy hófödte fenyvesben lévő sátorfalu képe derengett fel előttük, melyben Drífa próbált szót érteni egy csapat helybélivel, akik úgy tűnt, nem hallgatnak rá. Azt követően látták ahogy letörten ballag a fák között, és érezték amint korábbi törzse után vágyódik, és nem találja helyét az újban, ahol már lassan felnövekvő fia, **Bengt** is kezd elszakadni tőle. Így, a többiek meggyőzték, hogy ne sínylődjön ott, hanem keresse fel régi népét, hátha az erőt ad neki. Ezt követően, egy rozoga útszéli fogadó tűnt fel a sötétség határán, ahol Kajetan pengette lantját bánatosan, halk énekszóval kísérve azt. Majd egy idegen jelent meg, aki kihajította az ivóból muzsikája méltatlanságára hivatkozva - különösképp felbőszülve azon, hogy a dalnok nemesi felsőbbrendűséggel próbálta meggyőzni. Így, a származásán és művészetén esett csorba folytán, Kajetan sértettséggel vegyes szomorúsággal támasztotta az épület falát, míg hőseink meg nem lágyították dacos lelkét, mely után még egy kóbor macskával is megosztotta eledelét.

A sáros földút képét egy tikkasztó tengerparti város zsúfolt kockaház-rengetege követte, melyet olykor lépcsős piramisok törtek meg. Az egyik tetőteraszon Tastar vitatkozott egy tűz genázi hölggyel, aki meg akarta győzni, hogy tartson vele egy esti fogadásra, majd hősünk vonakodását látva, magára hagyta. A szerzetes bizonytalan ideig várakozott, egy szomszédos épület belső kertjében gyülekező ünnepélyes társaságot nézve, akik közül egyszer csak összeesett az egyik díszes vendég. A szél genázihoz ekkor a közelből egy alak szólt, hogy tudták nem lesz ereje megtenni, de ez nem menti fel a következmények alól. Így, Tastarnak - a többiek segítségével - meg kellett hoznia azt a nehéz döntést, hogy hátra hagyja szíve hölgyét. Ezután, havas hegyvonulatot pillantottak meg, mely tövében Tia menekült élőholtak elől, súlyos sérülések közepette. Végül, erőt adva neki, elérték, hogy egy barlangba rejtőzve átvészelje az éjszakát, és ott, másnap összehozza a sors egy ugyancsak sebesült fekete farkassal, aki később Lunan néven lett hű útitársa.

Következőnek sziklaszirtek tövében elnyúló fenyves látványa tárult hőseink elé, ahol Xavion riadt elmélkedéséből, mikor sűrű füstoszlopot látott felszállni, erdei házuk felől. Odasietve, szemtanúi lehettek, ahogy rálel fanatikus tündék által elpusztított otthonára és lemészárolt családjára. Csak azzal sikerült a haragtól majdnem önmagát felemésztő ördögsarjnak ismét reményt adniuk, hogy emlékeztették, egy szerettét nem találta a halottak között. Így pedig, Xavion újult erővel indult útnak, hogy megkeresse **Árva** nevű öccsét. Az újabb környezetváltozás által, egy alagútrendszerben találták magukat, ahol néhány szedett-vedett alak épp Venariust igyekezett sarokba szorítani. Ténykedésük azonban félbeszakadt, amikor a járatokat egyre közeledő csatazaj visszhangja kezdte betölteni, majd fekete napkoronggal díszített ruhájú, csuklyás idegenek rontottak rájuk, és Venariusnak épphogy sikerült kereket oldania. Végzetesen megsérült, ám hőseinknek sikerült addig tartani benne a lelket, hogy magán erőt véve, a felszíni sikátorokban, a város külső részéig meneküljön, ahol üldözői már nem találnak rá - de valamilyen segítség, talán igen.

A két ördögsarj megsegítése után, Ishit pillantották meg, amint egy udvarházban készül vendégül látni egy csapat átutazó lovagot. Rajongói áhítattal, egy pajzs alakú lepényt is készített nekik, saját különleges pipacsos receptjével; a duhajkodó harcosok, azonban egy szó nélkül befalták, és ügyet sem vetettek a félszerzetre. Meggyőzve Ishit arról, hogy nem minden lovag ilyen, és nem páncél vagy paripa tesz valakit nemessé, hanem szándékának tisztasága, sikerült rábírniuk, hogy ne adja fel álmait. A sikert azonban újabb tragédia emléke követte, mikor Darra megtört alakja jelent meg előttük egy félig lerombolt falu melletti szirten. Látták amint még meglévő bal kezét szorítja, melyet, egészen alkarján felkúszva, egy lassan terjedő, sötét folt borít. Hallották amint egy éles, mégis bársonyos hang kísérti elméjét, hogy ne váljon meg az erőtől, melyet egymásnak adnak. Kételyek közt vívódva, a többiek biztatására, Darrának sikerült úrrá lenni a lényével összefonódó kétes jelenléten; függetlenségének ára, azonban kezének elvesztése volt.

Végül egy tanterem képe rajzolódott ki előttük, ahol Gagul ült más papnövendékekkel, Bahamut Templomában. Az ifjú sárkányvér folyvást elkalandozott, vagy unalmában társaihoz próbált szólni. A tanár, egy **Akim** **Mawer** nevű ember, azonban feltett neki egy kérdést, amire nem tudott válaszolni, mert nem figyelt az előtte elhangzottakra. Megszégyenültségétől felbőszülve, Gagul oda is ment a lecke végeztével mesteréhez - minthogy hőseink ösztökélték: ha úgy érzi többre hivatott a hétköznapi papoknál, akkor tegyen érte. Így, Mawer főpaptól azt a feladatot kapta, hogy keresse meg a Legfőbb Tudás könyvét. Ezen utolsó emlékkép végeztével, ismét a csillagködben találták magukat, ahol a korábbi rejtélyes alak szólt hozzájuk. Elmondta, hogy sorsuk immár egybe forrt, és együtt többre lesznek képesek mint eddig bármikor. Kérte őket, hogy segítsenek világuknak újra helyet találni a Kötelékben, hogy mindenki közösen érje el az egyéni szabadságot. Mikor pedig mindenki szembenézett saját árnyával, a helyes irányba folytathatják útjukat, melyen bizonnyal találkoznak még vele.

## Egy talányos nap

Mint utólag kiderült, majd egy nappal később, hajnalban (*Khes 6.*) tértek magukhoz. Egyszerre furcsán könnyednek, mégis elnehezültnek érezték magukat, ahogy feltápászkodtak a Mystra szentély kékes fényben úszó alagsori termében. Egy falmenti kőpadról, aggódó tekintetű, megszeppent papnő lépett hozzájuk, elmondva, hogy eszméletvesztésük ideje alatt, nem tudták őket rendesebb fekhelyre vinni, mert miután összeestek, fizikai valójuk áttetszővé, és megfoghatatlanná vált. Az átélt emlékképeket, és az imént hallottakat próbálva megemészteni, felmentek a szentély oldalából nyíló ispotályba. Ott Gvendolin nővér fogadta őket, aki épp a - Xavion megkönnyebbülésére - lassan ébredező Thelia ágyánál ülve beszélgetett Gweldirrel. Megerősítette amit rendtársa mondott, és mérsékelt örömmel közölte, hogy a szertartás maga sikeres volt; velük azonban valami érthetetlen történt.

Miután a főpapnő kikérdezte őket különös látomásukról, arra jutott, hogy talán Mystra istennő tette őket próbára - elvégre, a Világközi Űrt betöltő csillagköd, és a Kötelék említése, szerinte rá utalt. Hozzátette azt is, mindenképp jószándékú hatalommal lehetett dolguk, mert illetéktelen, és főképp sötét erők, nem férhetnek hozzá az alagsorban látott Forráshoz - legfeljebb valamilyen közvetítő útján. Gagul, papi kíváncsiságból, kifaggatta múló halálának élményéről Theliát, aki - a sárkányvér felháborodására - azt állította, az nem hasonlított semmi olyanhoz, amiről bármely isten hívei beszélnek. Miután Xavion kissé nyugodtabban Gweldir gondjaira bízta a tündenőt, a társaság úgy döntött, átmennek az akadémiai könyvtárba, válaszokat keresni a közelmúlt eseményeire. Úgy tűnt azonban, hogy néhány lépés után, páran rosszul lettek, és az ájulás kerülgette őket; így, a többiek jobbnak látták, ha az érintettek az ispotályban maradnak, amíg ők a szomszédos helyen kutakodnak.

Ekképp kezdtek el kérdezősködni a könyvtárosoktól, a valamilyen varázslattól végeláthatatlannak tűnően hosszú és magas polcsorokat róva. Végül, egy kifejezetten fellengzős gnóm hölgyemény segítségével, találtak több vaskos könyvet, a mágikus rendellenességekről, élőholtakról, és a Pristan környéki történelemről. Ishiék megtudhatták, hogy a Veres Liget csatája nagyjából száz évvel korábban zajlott le, és a domovan emberek harcoltak benne az antari tündékkel - előbbiek leírásai szerint, utóbbiak rajtaütési kísérlete miatt. Egy benne lévő térképen pedig, megpillantottak egy falut, a háború után húzott határvonal, illetve az egykori csata színtere mellett, nagyjából félúton Ardomil és Pristan között - némileg a másodikhoz közelebb. Ezalatt Gagul, a jelen helyen rejlő ismeretek lehetőségével eltelve, a Legfőbb Tudás Könyvével kapcsolatos bárminemű információ után kutatott. Meglepetésére, azonban újdonság helyett, Ikaros Paralexisszel futott össze - a sárkányvér tudóssal, akivel Amrabarban találkozott.

Futólagos ismerőse, elmondta Gagulnak, hogy a déli város eleste előtt kevéssel teleportált Ardomilba, de még indulása előtt hallott szóbeszédeket a felderítőktől élőholt orkokról, akiket kristályt hordozó vajákosaik támasztanak fel. Ezen felbuzdulva kezdte el átböngészni az itteni feljegyzéseket; az Arduum sivár földje környékén, efféle varázslathoz kapcsolható dolgokat keresve. Sikerült is találnia egy részletet, egy Grizbul nevű félorkról, akit a mágusok kiközösítettek az éteri síkot, vagyis a Világközi Űrt érintő kísérletei miatt. Így, a legutolsó információk szerint, a Skorpió-hegység tájára kényszerült - mely terület baljós mivoltát, korábban Ikaros is említette Gagulnak.

Míg a többiek még egy darabig a könyvtárban maradtak, Xavion és Gagul előre mentek szétnézni a Mistran Akadémiától induló Varázsművesek sétányán, erősebb mágikus védelem után kutatva - főleg annak apropóján, ami az ördögsarjjal történt. Végül, egy tűz genázi fegyverkovács irányította őket megfelelőbb helyre, a Pajzs és Páncél nevű bolthoz. Oda belépve, Xavion egy fém gólemet látott, amint gépies pontossággal végezte munkáját egy üllőnél. Megdöbbenésére azonban, a szerkezet megszólalt, és aranysárgán izzó szemében értelem csillant. Mint kiderült, egy egészen ritka lénnyel; egy "harcedzettel" volt dolga. Az ördögsarj megszeppenését hallva, Gagul is betért az üzletbe, és elképedve nézte a teremtményt, melyből saját sárkányvér kultúrájának, egy feledésbe merült vívmánya révén létezhetett, alig száz az egész világon. Végül nem rendeltek tőle semmit, ám röviden elbeszélgettek vele; mi által kiderült, hogy a neve **Hámor**, és foszlányokban emlékszik ősi múltjára, amikor építették - de többet nem akart megosztani velük.

Így, a bolt bejáratánál találtak rájuk a többiek, kikkel - miután ők is kellőképp kicsodálkozták magukat a harcedzetten - elmentek a város északi tornyába, hogy a velük történtekről, a mágusok vezetőjét, Agennort is megkérdezzék. A féltünde épp az emeleten teázott, a társaság egy része számára ismerős Raiko kapitánnyal. Beszélgetésüket pont akkor szakították félbe, mikor arról volt szó, mennyi éghajót tudna Zichan segítségül küldeni Amrabar visszavételéhez; mire a sárkányvér azt mondta: amennyit a **Pusztító** börtönének védelménél nélkülözni tudnak. Hőseink érkezésére, azonban témát váltottak, és kérdezték, hogy érzik magukat a különös előző napi események után. Raiko érdeklődéssel hallgatta a beszámolót, de minthogy nem tudott mit hozzátenni, távozott - egyben búcsúzva is a biztonság kedvéért, mondván, hamarosan hazahajóznak Yún kikötőjébe. Agennor némileg kiegészítette a korábban Gvendolintól hallottakat, azzal, hogy az Ardomilt övező Alabástrom Kör teljes mágikus ellenőrzést tesz lehetővé, így, ha bármi sötét erő jutott volna be a városba, arról tudnának. Javasolta viszont, hogy értekezzenek Oresszával is, elvégre a Felvigyázók jobban ismerik a csapat előzetes mágikus ügyleteit.

A parancsnoknak csak a jelentésük jutott eszébe, amiről közvetetten Farenil számolt be neki, a mondhatni síkok határán rekedt romvárosról. Kétséges állapotuk ellenére, azonban kelletlenül megemlítette, hogy ha úgy érzik jól vannak, akkor a környéken segítségükre lehetnének abban, amit Nastur említett az élőholtakat illetően. Megjegyezte, igaz, hogy Amrabarra kell összpontosítaniuk, és a Fúria börtönének biztosítására, de ha Zihrmelléken is felütné valami a fejét, akkor veszélybe kerülne a hátországuk. A társaság elvállalta a feladatot, mi végett Oressa egy alkimistához irányította őket, aki az egyik túlviláginak tűnő jelenség, a Végzet Lovasa utáni nyomozásban vett részt. Így, egy részük elment őt kifaggatni, míg Drífa azt mondta, gyorsan szétnéz még valamiért a városban. Mintegy az egész napos rejtélyek további tetézéseként, a **Valendis** nevű alkimista tündétől megtudhatták, hogy nemrég járt a Veres Liget közelében, ahol a társa oda is veszett, ám szerinte legkevésbé sem élőholtak miatt. A tragédiát megelőzően ugyanis, hirtelen megjelenő, sűrű köd választotta el őket, mely után, a másik Felvigyázó mérgező tüskékkel teletűzdelt holttestére talált.

## Körülményes célba érés

Hogy engedélyt kérjen - mellyel környékbeli közlekedéshez használni tudják a városi mágikus átjárókat - Xavion, meglátogatta a Világjárók Csarnokait, miközben a többiek az alkimistával beszéltek. Nem csak hivatalos célok vezérelték azonban, hanem remélte, hogy a világ számos pontjára való utazással foglalkozók, talán segíthetnek neki elveszett öccse megtalálásában. Utóbbit érintően sajnos nem járt sikerrel; hosszas bürokráciát végigszenvedve, azonban elérte, hogy **Darvelion** kapuőrtől megkapja a Pristanba vezető portálhoz szükséges papírokat - ha már abból a városból gyorsabban meg tudják közelíteni úticéljukat. Ezalatt, a többiek végeztek az alkimistánál, és Drífa is visszatért körútjáról, minek köszönhetően, épp az Ardomil közepén lévő szigeten találkoztak össze. Majd együtt elmentek a Felvigyázók szálláshelyéül szolgáló északi toronyba, hogy az est leszálltával, nyugovóra térjenek.

Reggel (*Khes 7.*) aztán, a Xavion által szerzett pergamen segítségével, egy mágikus kapun átkeltek Pristanba, mely az ottani Vásártéren álló Kelemvor templom oldalába nyílt. Néhány társukat sajnos a Mágusok Városában kellett hagyniuk, mert a társaság teljesen véletlenszerű tagjai, látszólag rendszertelen rosszulléttel küszködtek. Ekképp, Darra, Kelsalor, Xavion, Ishi, Venarius és Kajetan vágtak neki az északnyugati országútnak; alig jutottak azonban fél napi járóföldre, mikor utóbbi három hősünk, szőrén szálán eltűnt a kissé tempósabban haladó Darráék mögül.

Nagyjából ez idő tájt tért magához a Mystra szentély ispotályában Drífa, Tia és Gagul. Ahogy körbenéztek, láthatták amint szörnyülködő papnők azt a három társukat fektetik egy-egy szomszédos ágyra, akiknek az ő tudtuk nélkül nyoma veszett az utazók közül. Mint gondviselőiktől kiderítették, Ishit, Venariust és Kajetánt nemrég találták a Forrásnál, eszméletlenül - de múltkorival ellentétben, legalább fel tudták hozni őket. Ezen elmélkedve, ébren lévő hőseink lementek az alagsori terembe, ahol Gagul meg mert volna esküdni, hogy valami furcsán ismerős jelenlétet érez. Aztán hangosan arra gondolt, vajon Xavionék hol lehetnek, amikor is, hirtelen eltűnt Drífák mellől.

Fentemlített ördögsarjunk kis híján szívszélhűdést kapott, mikor a sárkányvér a semmiből megjelent előtte az országúton. A másikat pedig ugyancsak váratlanul érte az eset, ami miatt ijedtségből, egy szentelt lánggal sújtott le, alig vétve el a félreugró Xaviont. Mialatt velük ez történt, Tia és Drífa, próbálták kitalálni mi lett Gagullal; mikor kettejükből utóbbinak az jutott eszébe, hogy a pap éppen úton lévő társaikat emlegette, mikor eltűnt. Ezért gyorsan elkezdett ő is rájuk összpontosítani, majd farkasával együtt a tündelány is követte példáját; és hamarosan a többiek mellett kötöttek ki.

Miután mind felfogták, hogy immár ténylegesen egy helyen vannak - nem csak képzelődnek - megvizsgálták nem maradt-e semmi szükséges holmijuk az ispotályban. Úgy tűnt, nem hagyták hátra felszerelésüket, és meg sem sérültek a teleportálás féleség során. A kissé rázós érkezést követően feltápászkodó Drífának azonban feltűnt, hogy valami eltört az erszényében. Amikor pedig előhalászta a kerámia darabokat, szomorúan tudatosult benne, hogy a szigetről hozott medve szobrocskája ment tönkre. Gagul azonban odalépett hozzá, és mágikusan helyrehozta neki a bálványt, melyet kézbe véve, a sárkányvért ismét meghatározhatatlanul ismerős érzés fogta el.

Mindenesetre - ha már végre mindenki velük volt, aki tehette - folytatták útjukat a Veres Liget felé. Egészen estig mentek, de még nem érték el a délnyugati leágazást, amit kerestek; így, tábort vertek. Egy eseménytelen éjszaka után, másnap délelőtt (*Khes 8.*) jutottak el az Ardomil és Pristan közti kívánt szakaszhoz. Ott egy domovan nyelvjárásban írt tábla mutatott az adott irányba, melyről Darra tolmácsolásából kiderült, az "Árvalak" helységnév áll rajta. Dél tájban értek az említett faluhoz, mely egyetlen kis utca két oldalán lévő fa és vályogházakból állt, a baloldali sor mögött szántókkal, illetve a végén egy nagyobb, egyemeletes épülettel, ami egy vízmosás mellett helyezkedett el. A legtöbben épp bent ebédelhettek a hűvös koratavaszi időben, egy zömök, harcsabajszos férfit kivéve, ki épp a tornácán költötte el kiadós eledelét.

**Janek** volt a neve, és a falu vadászaként, készséggel felvilágosította hőseinket a közeli vidék dolgairól. Megtudták, hogy a fél órányira lévő Veres Liget környékén, az elmúlt egy hónapban, olykor sűrű köd üli meg az erdőt, melyből kísérteties lónyerítés, meg fegyvervasak csikorgása hallatszik. Aztán van hogy egy vágtázó rémalak bukkan elő, és az óvatlanokat magával rántja valami a homályba; hogy később, csak megtépázott tetemüket találják meg - de van úgy, hogy nyomuk vész. Mialatt egy részük Janekkel beszélt, addig Xavion és Darra átmentek annak házával átellenes nagy épülethez - mely, mint utólag kiderült, egy használaton kívüli vízimalom volt - amit jelenleg fonónak használtak. Ott, részben a varázslónő tolmácsolásával kikérdeztek egy idősödő, fonott hajú asszonyságot, aki **Milena** néven mutatkozott be. Kiderült, hogy férje, Ilosh állt azok élén, akik Pristanba mentek helytartóhoz, a Végzet Lovasa miatt; ő pedig aggódik, hogy mi lehet velük.

Darra elmesélte, mi történt a kastélyban, de mondta, hogy az árvalakbelieket nem találták az áldozatok közt - tapintatosan kihagyva, hogy e ténynek milyen vonzatai lehetnek. A nőt ennek kapcsán kérdezték az állítólagos kísértetről, amely a helyieket zaklatja; mire Milena elmondta, hogy néhány találkozás a rémmel végzetes kimenetelű volt - beleértve, egy mostanában itt járt ardomili máguspár egyikét is. Miután, ekképp tájékozódtak a két helybélitől, találkoztak a falu közepén, és Janek útmutatását követve, az elmúlt két nap vargabetűi után, egyenest a Veres Ligetbe indultak.

## Ködös helyzetben

Ishi, Venarius és Tastar a Mystra Szentély ispotályában tértek magukhoz. Utóbbi, a másik kettőtől megtudta, ők előző nap indultak el Pristan felé, hogy onnan a Végzet Lovasa által sanyargatott helyre menjenek. Félszerzetünk megérdeklődte a papnőktől, mi történhetett velük, mire azok annyit mondtak, hogy előző nap, Tia és Drífa szemük láttára tűntek el a lenti Forrás mellől, mikor ők épp leértek oda. Utolsónak azt látták, amint a tündelány, farkasának magyarázta, hogy "gondoljon rájuk"; aztán az alakjuk elhomályosult, és nyomuk veszett. Ezen felbuzdulva, Ardomilban maradt hőseink gyanították, hogy nekik is hasonlót kell tenniük, ha csatlakozni akarnak társaikhoz. Mielőtt azonban ezt megtehették volna, Tastar jelezte, hogy van még egy elintéznivalója a városban, egy Vándorpáholy nevű helyen. Ishi és Venarius úgy döntöttek elkísérik, a genázi pedig látszólag vonakodva, de elfogadta.

Fentemlített saroképülethez érve - mely a Varázsművesek Sétányának a híd melletti, északi végében terpeszkedett - be is léptek a többszintes, puccos kinézetű szállóba. Bent, egy számukra addig ismeretlen, sötétkék színű, négykarú emberszerű lény tüsténkedett egy pult mögött, aki közeledtükre készségesen ajánlotta fel segítségét, és **Tannat av Tannat** néven mutatkozott be. Tastar elmondta, hogy nektárt szeretne fogyasztani, mire vendéglátójuk útba igazította a Vándorpáholy étkezője felé. Az émelyítően díszes, egzotikus csecsebecsékkel ékesített étteremben rendeltek is a fentebbi italból, melyet hamarosan megkaptak - ugyan elég borsos áron, de kifogástalan felszolgálás keretein belül. Miután felhörpintették, Tastar még várt velük egy darabig, aztán látszólag frusztráltan jelezte, hogy induljanak. Útközben, azonban egyszer csak lassan szédülni kezdtek, majd elsötétült előttük minden, és legközelebb egy sikátorban tértek magukhoz, nem messze onnan, ahol eszméletük veszthették. Minthogy ezek után nem volt sok kedvük a városban maradni, és a többieket is be akarták érni, elmentek a Forráshoz, ahol a papnők korábbi elbeszélésének megfelelően cselekedtek.

Egyszer csak, az erdőben bandukoló társaik mellett találták magukat. Aztán mindannyiuk megszeppenésén túllépve, nagyjából szűk egy órát gyalogoltak, majd olyan részhez értek, ahol egy adott pont felé egyre ritkásabban, fiatalabb fákat pillantottak meg, és több helyen buckákat, melyek némelyikén beásás nyomai látszottak. Át is kutatták az egyes halmok egyszerűbben hozzáférhető tartalmát, és erősen viharvert fegyverekre, jelvényekre találtak. A kezük ügyébe akadt viszont még egy jókora vasláda, amiben hasonló fémtárgyak mellett, egy szépen díszített szelence volt. Próbálták valahogy kinyitni, de még a fejtörőket kedvelő Xavionnak sem sikerült rájönnie, mikképp hatástalaníthatná a ládika zárszerkezetét. Az látszólag a tárgy díszítésén alapult, és helytelen kombináció esetén áramütéssel jutalmazta a próbálkozókat. Ügyködésük alatt, Ishi összpontosított, hátha érzékel valamilyen gonoszt a környékükön, ami közelebb vinné őket a Végzet Lovasával kapcsolatos rejtély megoldásához. A Veres Liget közepe felé, pedig fel is vélt fedezni, valamit, amit a helybe ivódott izzó gyűlölet lenyomataként élt meg.

Mindezen tudással, és újdonsült szerzeményeikkel, az est leszállta előtt visszatértek Árvalakba. Janek érdeklődve hallgatta egyelőre kissé hiányos beszámolójukat, melyben csak futólag említették a kiásott tárgyakat - ki sem térve a titokzatos ládára. A vadász felajánlotta, hogy megalhatnak a háza mögötti egykori istállóban, így másnap (*Khes 9.*) viszonylag kipihenten folytathatták a nyomozást. Gagul, viszonozni akarván Janek vendégszeretetét, felajánlotta egyéb szolgálataikat. Erre a férfi megjegyezte, hogy ha ehető növényeket, vagy elejthető állatot találnak, megköszönné, ha segítenék a munkáját - mely a Pristanból még vissza nem érkezett helybéliek hiányában - szinte teljesen rá hárul. Így, a nap folyamán erre is igyekeztek figyelni, de akadt más teendőjük a nyomozás kapcsán. Kikérdezték a falubelieket a különös eltűnések, rémalakok ügyében, és kezdték átlátni a jelenségek mögött munkálkodó erőket. Úgy határoztak, hogy szembenéznek a Végzet Lovasával, ami állítólag ködbe burkolózva jelenik meg a Veres Liget környékén, és berántja áldozatait a homályba - akikből csak néhányan kerülnek elő, holtan, vágott és szúrt sebekkel.

Visszamentek hát a kérdéses helyszínre, mialatt Kelsalor és Drífa figyelmesen szemügyre vette környezetüket. Megállapították, hogy egyszerű tölgyerdőhöz képest, helyenként vastag indák tekerednek a fák törzsére, rajtuk érdekes zárt virágszerűséggel. Harcos hősasszonyunk meg is böködte őket, és letépett egy kis darabot, hogy közelebbről megnézze, de szokatlanságán kívül nem tudott leszűrni vele kapcsolatban semmit. Végül visszértek a Ligethez, ahol a ködre várakozva tábort vertek, és némelyikük még kiásott pár eladhatónak tűnő tárgyat a buckákból, hogy elüsse az időt. Nem kellett sokáig elfoglalni magukat, mert még csak délutáni helyén járt az égen a Nap, mikor viszonylag hamar, sűrű köd takarta el, mely bekúszott a fák közé, úgy elzárva őket a világtól, hogy jóformán egymást is alig látták.

A fehéren gomolygó fellegből délibáb szerű alakok úsztak elő, illetve üvöltések és fegyvercsörgés elmosódott hangjai hallatszottak. Pristani jelvénnyel ellátott vértesek, és természeti elemekkel ékített ruhájú tündék zúdultak rájuk minden irányból. Hőseink ösztönösen védekezni kezdtek, főleg amikor fájdalmas nyerítés tört fel a ködből, és egy páncélos lovast láttak előszáguldani. Az érkező alak, és a többi küzdő, azonban úgy tűnt ügyet sem vet rájuk, és amint Xavion tapasztalta, ártani se tudtak nekik, mert az egyik tünde pengéje átsuhant rajta, hogy az őmögötte lévő ember fegyverét érje. Mindezalatt, Kelsalor és Tia értetlenül álltak társaik reakciója előtt, minthogy ők semmiféle szellemeket nem láttak, és fura hangokat sem hallottak. Amint így próbálták felfogni a történéseket, páran arra lettek figyelmesek, hogy a földön olykor feléjük kap valami kötélszerűség. Végül Tastar tapasztalhatta meg testközelből, hogy a tényleges veszély honnan is ered, amikor előbbi rátekeredett a lábára, és berántotta a ködbe.

A többiek, felocsúdásukat követően utána is eredtek, keservesen tájékozódva, hogy szinte az orrukig se láttak. Ezalatt, a genázit jó pár méteren végigrángatta valami az aljnövényzeten, majd azon kapta magát, hogy szabályosan elnyelte a sötétség, és egy levegőtlen, nyálkás helyre került, mely folyamatos mozgásban volt körülötte. Társai, eltűnésének irányát követve, a ködben alig kivehető hatalmas sötét foltot pillantottak meg, melyről közelebb érve kiderült, hogy egy indákból, kéregből és földből álló, óriási elven növényhalommal állnak szemben. Tastar mágikus úton belülről lebegésre késztette a szörnyet, ami feldühödve iszontató erővel csapkodni kezdett a többi hősünk irányába; fához vágva vagy félig földbe döngölve némelyiküket. Végül azonban, sikerült alulról súlyos sebeket ejteniük a lényen, mely által a genázi kiszabadult annak bendőjéből, a teremtmény pedig ernyedten rogyott össze.

## Tündeföld határán

Apránként felszállt a köd, és ismét megpillanthatták a délutáni nap töretlen fényét. Diadalittasan szemlélték a növény lény maradványait, mely közt Xavion egy csontig emésztett kezet talált, rajta egy mágikus gyűrűvel. Sikerükön, és az ördögsarj varázsló szerzeményén felbuzdulva, mentek, és el is újságolták Janeknek, mi történt. A férfi igencsak meglepődött, hogy a Végzet Lovasának hátterében holmi "bokorszörny" állna, de örült, hogy hőseink elhárították a bajt, és meg is vendégelte őket egy pörkölttel. Mindenesetre, a ködöt illetően nem tudtak dűlőre jutni, így még némi kutakodás mellett döntöttek, támpontok után érdeklődve a vadásztól. Az mondta, hogy él az erdőben, a Zihr-hegység lábánál egy tünde javasasszony, akitől amúgy is kenőcsöket kéne elhozni mostanság, ezért másnap beszéljenek vele, s ha már ott vannak, a holmit is vegyék át őhelyette. Így, következő délelőtt (*Khes 10.*) nekivágtak, hogy a falu melletti kiszáradt folyómedret kövessék délnek, melytől elvileg keletre, az első sziklásabb résznél lakott a tündenő.

Dél körül aztán, elértek egy barlanghoz, ahonnan furcsa, de nem kifejezetten kellemetlen illatok áradtak. Óvatosan besétálva, egy kis terem látványa tárult eléjük, mely tele volt az erdőből származó kacatokkal, tárolókba helyezett és madzagokról lógó szárított növényekkel. Egy derékaljat meg pokrócot leszámítva, csak rozoga asztal, pár székszerű fatönk, és egy takaros tűzhely képezték a berendezés részeit. Utóbbi mellől, egy tündeléptékkel is idős hölgy fordult feléjük, megkopott, egykor mintás vörös szövetbe burkolózva, mely rongyos ruháira terült - feltehetően a barlang hűvösétől védve öreg csontjait. Mosolya egyszerre volt szívélyes és titokzatos, hangja gyengéd, ám fáradtan érdes. **Galviri** néven mutatkozott be, és kíváncsian, de nem rémülten tudakolta hirtelenjött számos vendége ottlétének okát. Hőseink átvették tőle a kenőcsöket, de jelezték, hogy saját ügyben is érkeztek, nem csak a falusiak küldönce ként. Ki is kérdezték a javasasszonyt az erdőben történő furcsaságokról, aki elmagyarázta, hogy az itteni vadon - főleg nyugatabbra, Antamer földjén - sok helyen varázslatos erővel átitatott. A feltűnő alakokat illetően annyit, jegyzett meg, hogy "az erdő nem felejt", a rájuk támadó teremtény kapcsán pedig hozzátette, hogy "és meg is védi magát, ha kell".

Azt javasolta viszont, hogy beszéljenek olyannal, aki elsőkézből tapasztalta ugyanezt, és sokatmondóan a sarokban lévő pokróc felé intett. Hőseinknek ekkor tűnt fel, hogy a fekhely nem üres, hanem valaki alig észrevehetően szuszog a takaró alatt. Darra lépett oda, és óvatosan felébresztette az illetőt, aki azonban, felriadva, félig lerúgta magáról a pokrócot, és ijedten nézett szét a barlangban állókon, aztán motyogott valamit domovan nyelvjárásban. Minthogy a varázslónő a környékről származott, megértette vele mi a helyzet. A huszas évei táján járó, rövid fekete hajú fiú némileg megkönnyebbülten, **Evan** ként üdvözölte a jövevényeket, majd elmondta, mit tud a Veres Liget körüli történésekről. Elmagyarázta, hogy pár napja járt az említett helyen pár társával, mert egy fenevadat akartak elejteni valaki megbízásából, de hirtelen leszállt a köd, és a többieket szem elől vesztette. Lélekszakadva rohant amerre irányérzéke vitte, remélve, hogy kijut, ám fura éles hangokat hallott maga mögül, és több hegyes tárgy fúródott a lapockájába - melyet a Galviri által odahelyezett enyhítő pakolás is igazolni látszott. Egy idő után elgyengült menekülés közben, majd elvesztette eszméletét - a tünde asszony sejtése szerint azért, mert mérgezett tüskék álltak ki belőle, amikor barlangjától nem messze rátalált.

A fiú, a csapat érdeklődése okán, elmondta, hogy elég erősnek érzi magát az induláshoz, ha megengedik, hogy velük tartson a legközelebbi faluig. Gagul, azért a biztonság kedvéért, begyógyította maradék sebeit, majd visszaindultak Árvalak felé. Útközben, a sárkányvér megjegyezte Darrának, hogy a javasasszony, sokszor bámulta, ezért megkérdezte a varázslónőt, ő nem ismerte fel esetleg valahonnan, ám az tanácstalanul rázta meg a fejét. Mikor a fák között már látszott a falu, Evant szélnek eresztették, mondván keresse Janeket, ha bármi kell neki, csak szóljon, hogy ők küldték. Azzal hőseink mentek is tovább a Veres Ligethez, hogy végleg utánajárjanak mi folyik ott. Minthogy délutánra járt, úgy döntöttek, megvárják az estét, mondván a gonosz erők általában a sötétben merészkednek elő. Napszállta után várakoztak táborukban a Liget szélén, amikor hangot hallottak a tisztás Antamer felőli oldaláról. Ishi, Gagul és Venarius elmentek megnézni, mi lehet az. Elértek egy pár meglepően szabályos sort alkotó, a környékbelieknél vaskosabbnak, öregebbnek tűnő tölgyhöz. A hang - mely közeledve szinte olyannak tűnt, mint az énekszó - fokozatosan elhallt, ahogy a fákig jutottak, ezért félszerzetünk elhatározta, felmászik az egyikre szétnézni.

A lombkorona tetejéről láthatta a szinte felhőtlen, csillagos eget, mely az erdő sűrűje felett terpeszkedett, ameddig csak ellátott - délen a Zihr-hegység vonulatától, egészen a vadon széléig, ahol Ardomil és Pristan fényei pislákoltak. Mivel azonban nem észlelt semmi különöset, lassan elkezdett lekászálódni, ám a lombok között egy rávillanó élénkzöld szempárt pillantott meg, ami egy kedélyes arckifejezésű, öltözéke alapján erdei tündéhez tartozott. Az idegen, kíváncsian kérdezte, mi járatban vannak errefelé, mire Ishi elhebegte, kik ők, mit csinálnak, és csak utána jutott eszébe az illető kiléte felől érdeklődni. Mint kiderült, a férfit **Sirehar**nak hívták, dalnok volt, és felettébb felvillanyozta, hogy részleges magányában másokkal találkozhat. Ezért, Gagul és Venarius megdöbbenésére, lendületesen lehuppant a fáról, és megindult a táborhelyük fénye felé. Nyomában három hősünkkel, légiesen leült a tűz mellett egy közeli kőre, és csillogó szemekkel fürkészte a megszeppent csapatot. Néhány kínos pillanatnyi csendet követően beszélgetésbe elegyedtek vele, és kiderült, hogy már egy ideje egyedül járja az erdőnek ezen részét. Amikor azonban elmondták neki honnan jöttek, kinevette őket, megjegyezvén, hogy nincs is a közelben emberi falu, Pristan városáról pedig soha nem hallott.

Ahogy fagatták, egyre jobban kiderült, hogy olyan, mintha Antamer környékének egy másik időszakáról beszélne - főleg amikor Ishiék meghallották, hogy azt hiszi, utóbbi város helyén még a törpök laknak. A csapat dalnoka, Kajetan, úgy döntött megböki a tündét, hogy megbizonyosodjon róla nem álmodik-e; mikor azonban ezt megtette, elájult. Erre Xavion és Gagul egyre erőszakosabban tudakolták Sirehartól, hogy mégis kicsoda ő, és miért játszadozik velük. Félszerzetünk ezalatt megpróbálta érzékelni, hogy munkálkodik-e valami erő a háttérben, melynek hatására majd elvakította a sok színben pompázó fény, ami a különös dalnokból áradt. Közben a sárkányvér pap megelégelte a talányokat, és ő is megérintette a tündét, aztán elvesztette az eszméletét. A gondok okozóját, látszólag nagyon felzaklatta az egész, és nem tudta mi történik. Az újabb kérdésekre pedig, kétségbeesetten azt reagálta, hogy talán a dolognak köze lehet a Varázsvadonhoz, ahova elvetődött egyszer a hegyekben egy barlangi tavon keresztül, melyben egy igéző szépségű vízszellem lakott. Hőseink, besokallva az iméntiektől, úgy döntöttek nyugovóra térnek, és a letaglózottnak tűnő tünde is elvonult a közeli fa tetejére pihenni.

Másnap reggelre (*Khes 11.*) Kajetan és Gagul magukhoz tértek, és elmondták, hogy a dalnokhoz érve úgy érezték mintha egyszerre rájuk zúdult volna idő és tér temérdek vetülete. A sárkányvér különösen bosszankodott, minthogy az érzés emlékesztette arra, amit az Eldri nevű öregembernél tapasztalt, mikor az északi szigeten jártak. Gyorsan meg is próbálták előkeríteni Sirehart a fáról, akinek azonban hűlt helye volt. Gagul útmutatást kért istenétől, mire enyhe fuvallatot vélt észlelni a hegyek felé. Ennek okán úgy döntöttek, hogy a Zihr vonulatai felé veszik az irányt, miután beszámoltak a falusiaknak, és átadták, amit azok Galviritől kértek. El is mentek Janekhez, aki megkönnyebült, hogy éppségben vannak, mert már azt hitte, elvitte őket a Vorak. Megörült annak is, hogy látszólag nyomon vannak, és megjegyezte Sirehar kapcsán, hogy az antari tündék mindig különös dolgokat művelnek, főleg a Határtölgyektől nyugatra. Mikor a varázslatos barlangi tórol kérdezték, azt mondta ő nem ismer olyat, ám Galviri talán segíthet nekik. Ekképp, el is indultak ismét hozzá, hogy útmutatást kérjenek tőle a hegy járatait illetően.

## A hegyek rejtélye

Dél tájban értek a javasasszonyhoz, aki pár növény összegyűjtésének ellenében elvezette őket az általa ismert legközelebbi barlangig - hozzátéve, hogy a Zihr lejtőin számos másikat találhatnak még. Elmondása szerint, olyat nem ismert, amiben tó is lett volna, de kora miatt, ő már amúgy sem járt-kelt egyedül a környék sötét hasadékaiban, tehát lehet elkerülte valami a figyelmét. Így, ezen első járatba merészkedtek be hőseink, és több régebben beomlott mellett elhaladva, egy medve vackának tűnő terembe értek. Innen egy szűk, alacsonyabb nyílásból induló szakasz vezetett a szabadba, a földön pedig csontok, szőrpamacsok hevertek. Helyenként szürke nyálkaszerűség látszott, melyet vizsgálva, a keskeny járat felől visszhangzó, torz bömbölésre, majd fájdalmas mordulása lettek figyelmesek. A kérdéses helyhez legközelebb álló Xavion későn nézett hátra kutakodása közben, ezért a barlangba csörtető jókora medve le is terítette, és a vállába mart. Az állat pofájából és karmai közül fekete váladék csurgott az ördögsarj sebeire. Szerencséjére, a fenevad hamar eleresztette, minek utána Gagul varázslattal megvakította, Drífa pedig teljes erőből belevágott a fejébe.

Mikor harcos asszonyunk kirángatta fegyverét az állat kopnyájából, meg mert volna esküdni, hogy a tetem még mozdult egyet, elszántan emelve rá hátborzongatóan üres, szürke tekintetét. Miután Gagul ellátta Xavion sebeit, gyorsan el is hagyták az átkozott barlangot, odakint azonban nem kevésbé nyomorúságos látvány fogadta őket. Egy fájdalmasan pihegő medvebocs gubbasztott az egyik fa tövében, oldalán jókora marás nyomával, mely helyenként mintha elfeketedni látszott volna. Óvatosan közelebb merészkedtek hozzá, és Drífa megdöbbenve tapasztalta, hogy érti az állat kétségbeesett nyöszörgését. Ekképp kommunikálva vele, sikerült elérniük, hogy sárkányvérünk megtisztítsa a sebet, és valamelyest begyógyítsa azt. Hirtelen állat tolmáccsá vált emberünk, ezután megkérdezte a bocsot, mi történt. Az elmondta, hogy anyját megharapta néhány szokatlanul ellenséges farkas, miután az, bő egy nap alatt, egyre agresszívabb, ugyanakkor érzéketlenebb lett. Az imént pedig, egyenesen megtámadta, mikor közelment hozzá. A hallottakat követően, útjára engedték szegény párát, aki elmondása alapján elcammogot közeli fajtársaihoz. Ahogy átkutatták a környéket, több helyen hasonló fekete nyálkát pillantottak meg a földön, vagy a növényeken - olykor vérfoltokkal keveredve.

Minthogy a nyomok a hegy felé sűrűsödtek - és a barlangi tavat is affelé sejtették - fokozatosan bejárták a belátható lankákat, míg rájuk nem sötétedett. Egy öblösebb sziklamélyedésben töltötték az éjszakát, ahol Gagul újabb útmutatásért fohászkodott Bahamuthoz, az igazság sárkányistenéhez. Ismét egy enhyébb fuvallatra lett figyelmes, mely táborhelyük hátsó részében, egy kőomlás felé irányult. Reggel (*Khes 12.*) említette is a többieknek, de a torlasz túl masszívnak bizonyult ahhoz, hogy eltakarítsák, és megnézzék mi lehet mögötte. Ekképp továbbinduktak, fel a hegynek, míg egy régóta használaton kívüli földút sávjához értek, és olyan részre, ahol már ritkásabb volt az erdő. Úgy döntöttek felfelé követik a csapást; így találtak el egy szurdokhoz, mely a Zihr három legmagasabb csúcsától keletre vezetett át annak vonulatain. Itt Kelsalor megérdeklődte egy arra szálló rigótól, mit érdemes tudni a környékről. Az mondta, hogy van sok kőrakás egy tágas völgyben, ha erre mennek tovább. Tünde rémvadászunk egy másik kérdésére, pedig azt válaszolta, hogy emberek legfeljebb idáig jönnek el vadászni, és csak egy magányos vándort látott feljebb merészkedni, talán egy holdtöltével ezelőtt.

Ezen felbuzdulva, tobább is mentek, és a szurdokon túl nem sokkal, egy elég régi falu romjaira bukkantak. Átkutatták a nagyrészt már földdel és növényekkel borított törmelékhalmokat, mely során még egy használaton kívüli csempész lerakatra is találtak - melyben többek közt egy szép antari íj volt, amit Tia vett magához. Tastar és Venarius azt is megfigyelték, hogy a romok között emberekhez és törpökhöz köthető tárgyak töredékei voltak, valamint jópár otromba kialakítású nyílhegy, és számos égésnyom. Mikor már épp indultak volna tovább az egykori út alig észrevehető sávját követve, Gagulnak megakadt a szeme egy a falu közepén növények által elégé benőtt, kidőlt, fehér oszlopszerűségen. Közelebbről megállapította, hogy kegyhely szerűség lehett, ugyanis nem volt más, mint egy szobor, mely nemes öltözékkel és gyengéd vonásokkal bíró emberasszonyt ábrázolt. A találtakon töprengve mentek a völgyben, mely hamarosan, nyugat felé kanyarodott, és egyre meredekebb hegyhátak szegélyezték.

Kelsalor itt egy varjútól kért útmutatást, ami elmondta, hogy a közelben több barlang is akad, de az állatok nemrég elhagyták őket, mert enyészet hatja át az erdő ezen részét. Pár napkeltével ezelőtt, pedig sok embert látott nyugat felé tartani, akik szinte a semmiből bukkantak elő, és hamar ismét elnyelte őket a hegy. Ezért hőseink átvizsgálták a területet, mielőtt éjszakára behúzódtak volna az egyik barlangba. Találtak is több sérült emberre, vagy kúszásra emlékeztető lábnyomot, és a korábbihoz hasonló fekete nyálkát némelyik fán. Egy alacsony ágon, Kelsalor egy fennakadt ruhafoszlányt is észrevett, rajta egy hímzett jelvénnyel, melyben hőseink Pristan címerére ismerhettek. Egy közeli lakatlan állatodúban töltött éjszaka után, másnap reggel (*Khes 13.*), arra indultak, amerre a furcsa nyomok vezettek. Végül, egy messziről a növényzet, és rárakódott föld miatt nehezen kivehető, leomlott kőfalhoz jutottak, mely ránézésre vastag sávban futott tovább a hegyoldalban. Átjutva rajta, látták, amint romok veszik őket körbe mindenütt, velük átellenben, feltehetően egy jókora torony csonkjával zárva egy egykori vár maradványait. Drífa úgy döntött kívül néz szét, míg a többiek előbbi kiemelkedőbb épületrészt vizsgálták meg közelebbről.

Odabent, a róluk teljesen lemállott vakolat hiányában csupasz kőfalak mentén, törmelékhalmok húzódtak, és nem látszott használható lejárat egy esetleges alagsorba, az emelet pedig jóformán megsemmisült. Az egyetlen szembetűnő dolog egy töredékes kőtábla volt a hajdani ajtóval szemben lévő falon, melyen a következő szövegrész volt kivehető: "...VOR... A...K ...EM SE MA... ...I PRED... OBIT... ...I DOK ...AG... UR... ...VE PLAN... BUD MR... PUT NAS... ...E SRE...U ...ST...". Erről Darrának eszébe jutott egy környékbeli mondóka, amit régen hallott az idősebbektől szülőfalujában, és a tanoncoktól heccelődésképp amikor varázslást kezdett el tanulni. Az egész a töredék elején alapult, melyet a szájhagyomány valahogy a "**Vorak**" szóvá rakott össze. Ez az elnevezés pedig jóformán a helyi mumussal volt egyenértékű, aki a többi fenti szövegrész kántálására megjelenik, és elviszi a rossz gyerekeket. Nem igen tudva mit kezdjenek ezzel, úgy határoztak, valahogy másolatot készítenek a kőtábláról, hogy megmutassák hozzáértőknek. Ezt szénkrétával és jókora papírral akarták megoldani, ezért Xavion szó nélkül kiment, hogy ha már híján vannak előbbinek, akkor gyorsan csinál egy keveset.

## Heves kerülő

Ördögsarjunk, számtalanszor használt mozdulattal, megcélzott egy közelebbi fát, hogy tűzlövedékével megpörkölve azt, a rajzoláshoz szükséges alapanyot hozzon létre. Az apró szikra helyett, azonban növekvő lángcsóvát szabadított útjára, mely a tölgyet eltalálva, felgyújtotta száraz ágainak alsó részét. A helyenként besüppedt kőtömbökkel teli, egykori várudvaron, időközben égett csont és eszközdarabokra lelő Drífa, megsszeppenve észlelte a történéseket, és szúrósan Xavionra meredt. A többiek, hallván a kinti robbanást, és az égő fa azt követő recsegését, kiszaladtak a torony romjai közül. Immár minden ottlévő hősünk: Darra, Drífa, Ishi, Kelsalor, Xavion és Venarius együttesen szitkozódott és próbált kitalálni valamit a tűz eloltására. Minthogy azonban nem volt megfelelő varázslatuk, és vízforrásról sem tudtak a közelben, így kétségbeesetten nézték, ahogy a lángok lassan továbbterjednek a közeli fákra. Végül, lélekjelenlétét visszanyerve, félszerzetünk gyorsan beloholt a toronyba, és egy robbanás által keletkezett üszkös fadarabbal másolatot készített a kőtábláról. Ezután felmerült bennük, hogy nem lenne túl jó, ha egy erdőtűz közepén rekednének, ezért széliránynak ellentétesen, a Zihr déli lejtői felé eredetek futásnak.

Egyszerre szakadt rájuk egy hét szerencsétlenségeinek terhe, mikor belegondoltak, hogy egyre csak újabb kérdésekre lelnek, de küldetésük tárgyát érintő válaszokra úgy tűnik nem. Eszükbe jutott, hogy az elmúlt napok során mégcsak mindőjük erejét sem tudták egyszerre latba vetni, amióta Mystra Szentélyében, a Forrásnál, az a különös dolog történt velük. Az Ardomilban kezdődő rosszulléteknek, és az Árvalak felé vezető úton tapasztalt el-és feltűnésnek ugyanis nem szakadt vége. A Veres Ligetnél megjelentek Tastarék, a hegyre menet, pedig hol Kajetan, hol Tia, hol Drífa tűnt el, átadva helyét másoknak hőseink közül. A csapat tagjai folyvást cserélődtek, és úgy tűnt hatnál többen aligha voltak jelen egyszerre. Volt, hogy a Mystra papnők ispotályában, volt hogy az erdőben tértek magukhoz társaik mellett. Arra azonban emlékeztek, hogy ha Ardomilban, ébren az épp úton levőkre gondoltak, akkor hamar mellettük termettek.

E zűrzavar közepette, menekülés közben, egyszer csak az az ötletük támadt, hogy talán ha együtt azokra összpontosítanak, akiket ismernek, vagy egy olyan helyre, ahol velük jártak, akkor képesek lesznek odakerülni. Ezért gyorsan körbe álltak, behunyták a szemüket, és Ardomilra gondoltak - ahol épp többi társuk lehetett, és ahol értesíthetnek valakit, az erdőtűzről. Először feszültséget, majd súlytalanságot éreztek, mintha kiragadták volna őket térből és időből. Majd, a hegyi szélzúgás és az erősödő füstszag helyét átvette egy hűvös terem csöndje, és csukott szemhéjukon alig átszűrődő kékes ragyogás. Ahogy körbepillantottak, a Forrásnál találták magukat, a Mystra szentély alagsorában. Gyorsan felsiettek az ispotályba épp velük nem lévő társaikhoz, kik ágyban feküdtek, mély álomba merülve - mint azt egymás esetében, az elmúlt napokban többször tapasztalhatták. Némi révedezés után, eszükbe jutott, hogy mi miatt jöttek a városba.

Gyorsan el is mentek az Ardomilt övező Alabástrom Kör északi tornyába, ahol beszámoltak az első illetőnek, aki szembejött velük a Felvigyázók közül, aki megígérte értesíti Oressa parancsnokot. Azután Drífával az élen, a Világjárók Csarnokához siettek, hátha onnan portálokon keresztül tud a város valamilyen segítséget meneszteni a helyszínre. Darvelion kapuőr azonban elmagyarázta, hogy konkrét meglévő mágikus csatlakozási pont nélkül, nem tudnak elég hamar cselekedni. Így, a valószínű károk kezelése érdekében, Kelsalor utánajárt, hol tartózkodik Antamer nagykövete Ardomilon belül, és tájékoztatta a történtekről. Az antari diplomata egy idős tünde volt, öltözéke alapján druida, vagy talán az erdei nép látóinak egyike, és felismerés csillant a szemében, mikor Kelsalor egykori rémvadász mesterét, **Sendel**t említette. Elmondta, hogy utoljára akkor hallott róla, mikor az a hegyek felé indult, hogy kiderítse miért hal el fokozatosan a Zihr közepének élővilága.

Az ekképp szerzett ismeretek birtokában - és minden lehetségeset megtéve, hogy valaki megfékezze a tüzet, vagy enyhítse annak utóhatását - a könyvtárba mentek, hogy többet megtudjanak a Veres Ligetben talált különös ládát, és a hegyi várrom töredékes kőtábláját illetően. Utóbbi ügyében - Darra néphiedelemhez kapcsolódó megyjegyzéséből kiindulva - felkeresték a könyvtár adott részlegét, ahol előbbre nem jutottak annál, minthogy tényleg van egy domovan mondóka, ami a töredékre épül. Összefutottak viszont arrafelé egy **Kryk** nevű föld genázival, aki rajongott a népmesékért, ezért áradozni kezdett róla, hogy mindben az a legszebb, hogy van valóságalapja. Ezen felbuzdulva, gondolták Pristanban Corniliust is megkérdezik, hátha van olyan történelmi esemény, ami Vorak legendáját ihlette. A ládával kapcsolatban feljegyzést nem találtak, de egy relikviákhoz részben értő könyvtáros megállapította, hogy törpök csinálhatták.

Erről eszükbe jutott, hogy a Zihr járatairól sem ártana tájékozódniuk a barlangi tó miatt, amiben a törpök valószínűleg szintén segítségükre lehetnek. Kelsalor megérdeklődte az antari követtől, hogy tud-e más Ardomilban tartózkodó diplomatákról; mire kiderült, hogy az arazi főkamarás a Vándorpáholyban vendégeskedik helyi megbizatása idején. Felkeresték hát a szállót, és megtudakolták Tannattól, beszélhetnének-e a követtel, akit - a tünde elmondása szerint - **Dolgun Vekil**nek hívtak. A négykarú vedalken diszkréten közölte, hogy értesíti a főkamarást, és amennyiben az találkozni akar velük, akkor felkereshetik. Nem telt bele azonban pár pillanat, és az étkezőbe vezető ajtónyílásában, harsány hahotázás közepette, egy smaragdzöld bársonyruhát viselő, sárgaréz ékszerekkel ékesített, gondozott fekete hajjal és szakállal bíró törp jelent meg, aki jelezte: úgy hallotta, őt keresik.

A követ meginvitálta hőseinket egy vacsorára, és közben látszólag gyermeteg ámulattal csüggött minden szavukon, továbbra is jókorákat nevetve. Végül egyezséget ajánlott, miszerint válaszol kérdéseikre, ha a csapat legyőzi választott bajnokát. Mit volt mit tenni, beleegyeztek; minek utána a törp kivezette őket a Vándorpáholy belső udvarára, ahol megidézett egy légelementált, majd - mikor hőseink elhelyezkedtek aköré - a küzdőtér széleképp, egy forgószelet. Dolgun jót mulatott az apró orkán által tépázott kalandorok küszködésén, azok viszont végül legyőzték "bajnokát", ezért visszakullogott velük az étkezőbe. Ott azonban szembejött velük az arazi követ kiköpött mása, akiről kiderült, hogy az igazi - mivel, aki addig velük volt, az valójában egy djinn. Azt követően, hogy az **Azaad** nevű komisz levegőszellem elbúcsúzott, végre ténylegesen beszélhettek a kamarással.

## Törpök titka

Megtudták, hogy a rejtélyes láda valóban törp munka, méghozzá egy több száz éve élt mester, Clingir készíthette. Kinyitásának módjáról, Dolgun azt javasolta kérdezzenek meg egy igazi arazi ötvösmestert, mert ha titkos zár és varázslat is védi, akkor lehet megsemmisül a tartalma, ha erővel próbálják feltörni. A hegyi barlangokkal kapcsolatban eszébe jutott, hogy mikor úton volt Ardomilba, összefutott egy vénséges, felettébb mogorva törppel. Az öreg a Zihrmellék elfeledett arazi romjait fekutató expedícióval házalt nála, de a déli ork fenyegetés meg miegymás közepette, most a legkevésbé se volt ideje ilyesmire. Dolgun hozzátette, a törpnek térképe is volt a hegyekről, és ő utoljára Pristanban látta. Ezért, másnap reggel (*Khes 14.*) a Felvigyázók engedélyével, azok átjáróján keresztül mentek azok utóbbi városban lévő temető alatti központjába. Ott beszéltek Corniliusszal, aki nem tudta kihez tartozhatott egykor a romos vár vagy a láda, de ezt megjegyezte, hogy Vorak legendája mindenképp árulásról szólt. Kifejtette, lehet ezért nem találtak pontos feljegyzést még a Mágus Akadémia könytárában sem az adott hegyi kastélyt illetően - csak a környék harcairól, közel ötszáz évvel ezelőtt, mikor Stradosh király emberei, és Duragan császár törpjei szövetségben harcoltak a délen megjelenő orkok ellen.

A vele való beszélgetést követően - mikor elindultak megkeresni a vén törpöt, akit a kamarás említett - összefutottak Zevro atyával és Caspar tanácsossal a pristani városháza előtt. Ők leszólították Ishit, és akit még ismertek, aztán megkérdezték merre jártak a kastélyban történtek óta - hisz' már vagy egy hete nem találkoztak. Ők szűkszavúan elmesélték, és a tanácsos is tudtukra adta mi változott Pristanban. A kastélyból eltűntek, és esetleges élőholtak keresésére a Bíbor Tőr lovagjait küldték az erdei falvakhoz, mert a városi rendfenntartáshoz minden őrre szükségük volt. Legmeglepőbb hír ként ugyanis közölték hőseinkkel, hogy a helytartó, akit kimenekítettek, és utána a városházán helyezték megfigyelés alá, pár napja meghalt. A csapatot bár letaglózta a dolog, de eszükbe jutott, hogy ha utána akarnak járni a hegyi rejtélyeknek, akkor mihamarabb meg kell találniuk az öreg törpöt. Így Ishiék felzárkóztak Drífáékhoz, akik egy helyi fegyverboltba mentek, amíg a félszerzettel páran Casparral és Zevróval beszélgettek. Ahogy az üzlet előtt várakoztak a bentlevőkre, egyszercsak megpillantottak egy vénséges vén, félszemű, féllábú törpöt, erősen viseletes ruhában, jókora foldozott málhával, s megannyi kacattal a hátán.

Az öreget **Borbador**nak hívták - mint kiderült, amikor szóba elegyedtek vele - és nekik is szövevényesen felvázolta tervét a környék ősi törp romjainak felkutatásával kapcsolatban. Expedíciója részeképp, védelmüket kérte utazásuk során, és egyetlen bizonyos dolgot, amit megnevez majd az esetlegesen találtakból. Ezt egy szerződéssel is szentesíteni akarta, de azt Gagulon kívül más nem írta alá. Azután a vénség elment, hogy összeszedje a holmiját, majd visszatértével megérdeklődte tudnak-e például valamit a Pristan helyén álló egykori törp városról. Erre az egykor a kastélyból élőholtakat alagúton követő hőseink, készségesen közölték, hogy találtak egy földalatti termet, ami Barnak romjaihoz tartozhat. El is vezették oda Borbadort, ahol a lyukon keresztül a felszínre bukkantak a hídfői külváros mellett, és részben Xavion mágikus ráhatásának, részint az öreg átverése által átjutottak az oda állított pristani őrszemeken. A lenti domborműves falú teremben, új társuk segítségével hamar egy padlóba rejtett ajtóra találtak, aminél - a zárszerkezetéhez szükséges tárgy hiányában - Drífa elkezdte feltörni a követ, majd ördögsarj varázslónk is igyekezte tovább bontani azt. Végül feltárult előttük egy lépcső, mely egy folyosóra vezetett, ahol hat ajtót pillantottak meg.

A fenti helyiséghez képest, a kőfalak és nyílászárók tükörsimára voltak csiszolva, bármiféle díszítés nélkül. Így, csak nehezen tudták - az egyes építőelemek közti réseket kihasználva - felnyitni őket, mikor is az adott kőajtók, poros surlódás közepette, a végén mély döndüléssel emelkedtek fel. Amelyiken átjutottak, mögöttük egy kisebb, levezető lépcsősort láttak, annak a végén, pedig alig négy méter magas és tíz méter széles, négyzet alakú termet. Mindegyik közepén egy áttetsző kristály volt a plafonba ékelve, ami alatt egy kincshalom hevert. Xavion óvatosan megpiszkálta a pénzkupacok egyikét, de mágikus keze átcsúszott azon, mintha csak délibábot érne; a következő pillanatban, pedig megnyomott valamit, ami által a lépcső alján lezárult egy kőajtó, és bentről fémes csörömpölés hallatszott. Ebből okulva. más megnyitott kincseskamráknál is hasonlóan járt el, az egyiknél azonban túlzottan magával ragadta a hév, mikor egy tényleges aranyhalmot ért, és elkezdte maroknyi adagogban kilebegtetni azt az adott helyiségből. Egy óvatlan pillanatban, a máguskéz olyat fogott meg a kupac közepén, ami először nem mozdult, majd baljós gőzfelhőt fújva magából, fémes nyikordulással kiemelkedett az aranytárgyak addigi takarásából.

A következő pillanatban, azon kapták magukat, hogy egy ősirégi, de nagyon is működőképes, törp gólem elől menekülnek, ami gond nélkül utánuk menetelhetett az érintett kincseskamra ajtajának megakadása miatt. A fémmonstrum kérlelhetetlenül lépdelt egy másik, korábban felnyitott széf termébe, ahol egy robbantás által kelettkezett régebbi lyukat találtak a falban. Itt Kelsalor és Xavion hősiesen fedezték a fentemlített földalatti járaton távozó csapatot, ám a gólem először a tündén ejtett végzetesnek tűnő sebet, majd egy előugró pengével a falnak szegezte az ördögsarjat. Varázslónk, azonban előtte még megpróbálta elolvasztani egy tűzgolyóval, amivel sajnos az adott kamra csapdáját is működésbe hozta. A padló lassan elkezdett szétnyílni, alatta pedig valamilyen sűrű, maró szagú folyadék tűnt fel. Egy kötéllel biztosítva magát, Ishi nyakatekert mutatványokáltal visszakecmergett a terembe, Gagul és Kajetan pedig az üregből igyekezték varázslatokkal segíteni a hátramaradottakat. A sárkányvérnek egy mágikus parancsszóval sikerült megbénítania a gólemet, annyi időre, hogy az egyre távoldó padlórészek közt, a baljós folyadék felett lévő lyukhoz tudják húzni kötéllel a sérülteket és Ishit. Végül hajszál híján kijutottak, a rémséges gépezet pedig mozdulatlanul a feltehetően maró anyagba dőlt, mikor a kamra talapzata teljesen eltűnt alóla.

A beásáson átszuszakolva magukat, egy barlangfolyosóra értek, ami tele volt törp romokkal. Óvatosan haladtak, míg bár kiutat nem, de egy bejárható belsővel rendelkező épületet találtak. Kiderült, hogy mágusok használhatták egykor, minthogy fogadótermében, az Ardomilban, a Világjárók Csarnokai mellett lévő portálokhoz hasonló, három boltív állt. Úgy tűnt, mindegyiken van pecséteknek való foglalat, melyeken - Borbador elmondása szerint - az ősi törp birodalom három részének címerei voltak. Ahogy tüzetesebben szétnéztek, Ishinek feltűnt egy lyuk egy törmelékhalomban, ahol a kövekre rakódott sáros földön mintha közelmúltbeli mozgás nyomai látszottak volna. Félénken benyúlt a résbe, és egy hengert sikerült kihalásznia belőle, aminek az egyik felén keresztbetett pöröllyel és csákánnyal övezett koronát ábrázoló címer volt. Ez bele is illett a középső kapu foglalatába, és valóban egy portált hozott működésbe. Bátran, egyesével átmentek rajta, míg csak Drífa és Borbador maradtak Barnak ősi városában. Az öreg törp előbányászott egy iránytű féleséget, mondván, ki akar próbálni valamit a kapuval, úgyhogy az emberasszony menjen csak előre. Bíztatásul még egy Zihrmelléket ábrázoló térképet is adott Drífának, aki azután kétkedve, de átment a portálon. Túloldalt, azonban már csak Borbador falábát látta viszont, amint a hirtelen felszikrázó, majd bezáruló átjáró levágta azt.

## Vorak vár

Mivel a pecséthenger a túlsó oldalon maradt, nem tudták újra beindítani a kaput. Miközben a megoldáson gondolkodtak, szétnéztek azon a helyen, ahová kerültek. Egy romos, feltehetőelg törp őrtoronyban voltak a szabad ég alatt, és délutánra járt az idő. Ahogy Venarius felkapaszkodott a legközelebbi falra, megdöbbenve látta, hogy a Zihr-hegység egyik hágójában lehettek, méghozzá abban, ahol az erdő nagy része leégett. Arra is felfigyelt, hogy az üszkös facsonkok közötti sáros lejtőn, egy ismeretlen alak közeledett feléjük. Sötétbarna bőre volt, rövid fekete haja, és vörös ruhát viselt, rajta egzotikus mintákkal. Megfelelő távolságból, azt is ki tudta venni, hogy az illető nő, és egy csonthegyű lándzsát hord a hátán. Mikor az észrevette őt, megtorpant, a többiek pedig közben Venariust faggatták, mit lát. Minthogy hanggal már elárulták magukat, inkább óvatosan kilestek a romos fal mögül, majd átkászálódtak azon, és üdvözölték az idegent, aki **Thulaye** néven mutatkozott be.

Ahogy beszéltek vele, a völgy másik végében megpillantották az immáron rejtetlen egykori várat, ezért úgy határoztak, elmennek megnézni a töredékes kőtáblát. Időközben ugyanis - a már bosszantóan megszokott módon - a semmiből megjelent mellettük Gagul, aki képes volt varázslattal helyreállítani dolgokat - mint például a zuhanó éghajó szárnyát. Ezért, megszeppent újdonsült ismerősükkel elmentek a kastélyhoz, és közben kicsit összebékítették őt a sárkányvérrel, akire úgy látszott elég rémülten pillantgat. Azt is megtudták miért jött a hegyekbe, mert elmondta, a délre lévő Pusztaság tündéi küldték, hogy megkeresse a Zihr felől áradó életellenes erők forrását - melyek még Arduum gyér élővilágát is pusztítják. A romokhoz érve aztán, Gagul megjavította a táblát, ám annak súlya miatt, inkább csak egy immár teljes másolatot készítettek róla. Aztán, Thulayét kézenfogva, megpróbáltak ismét közös erővel teleportálni - ezúttal Pristanba. Sikerült is úgymond elindulniuk, olybá tűnt viszont, mintha úticéljuk előtt, a két hely közötti térben rekedtek volna.

Az ürességet számtalan csillag ragyogta be, melyek örvénylő ködként vették körbe őket; majd egy testetlen, meghatározhatatlan nemű hangot hallottak. Az szórakozottan érdeklődött, hogy vannak; melyre ők nem igen tudtak meglepettségükben válaszolni. Végül Xavion, Gagul és Kelsalor törték meg a csendet, amint kérdésekkel és feltételezésekkel kezték bombázni az őket elvileg egy helyben tartó ismeretlen lényt. Azt úgy tűnt fárasztja a dolog, és meg is jegyezte, hogy túl sok következtetést vonnak le, miközben oly keveset értenek. Majd hozzátette, inkább a megfelelő kérdéseket keressék, ahelyett hogy a nekik tetsző válaszok hiányán siránkoznak. Továbbá jelezte, sokat tudnak, de keveset értenek, és ez hamis önbizalomhoz vezethet - elvégre tudják, hogy bírnak valamilyen új erővel, de nem értik annak természetét. Végül megjegyezte, ő csak figyel, de helyettük nem cselekedhet. Ezen felbuzdulva, hőseink gondolták ott is hagyják a különös testetlen jelenlétet, mely jót mulatott leleményességükön, mely által ténylegesen átértek Pristanba.

Megfáradtan megmutatták az immár teljes szöveget Corniliusnak, aki azt mondta, a domovan nyelvjárás egy régi formájában íródott, és egy várúr esküjének tűnik a kezdete alapján, ami úgy szólt: "JAN, RADEN GARUL, UZ VORUN ARKA...". Rákérdeztek, emlékszik-e valamire a Garul névvel kapcsolatban, ám az öreg tudós csalódottan megrázta a fejét - annyit megjegyezve, hogy nagyjából azt jelentheti: "Hegyi". Már estére járt mikor ezután a Felvigyázók helyi központjából a felszínre értek. Így, megszálltak a temető melletti **Kaszás Nyughelye** fogadóban, ahova az éjszaka közepén, egyszer csak betoppant a jó ideje Ardomilban szendergő Tastar. Elmesélte, hogy álmában a hegyi falu képe rémlett fel előtte, mikor azt hajdanán orkok fosztogatták, utána pedig egy kastélyt látott a Zihr három legmagasabb csúcsának oldalában, ahol marcona katonái előtt, egy uraság tett súlyos esküt, végül pedig, két aranyszín sárkányszellemet, amint a pristani katakombák lejáratát őrzik. Másnap reggel (*Khes 15.*) Venarius és Tia is megjegyezték, hogy nekik is voltak látomásaik más időből, amikor épp nem voltak a csapattal. Például szemtanúi lehettek, amint egy csuklyás alak, Barnak romjai közt használja az átjárót, ami a toronyhoz vitte őket.

Ezt követően, voltak, akik ismét rejtélyesen köddé váltak, így a megmaradtak, Xavion és Gagul győzködésére, Tastar, Thulaye és Kelsalor elmentek megnézni, mi történhetett Borbadorral. Ennek során, nehézkesen betörtek a korábbi behatolásuk miatt önmagát lezáró kincstárba, ahol a gólem hiányában felmarkoltak amennyi kincset tudtak, és később a Felvigyázóknál helyezték biztonságba. A vén törp utáni kutatásuk során egészen a régi portálokig is eljutottak, ahol a földön találták a pecséthengert, mely foglalatába illesztve, csak zavaros képet idézett elő a boltíven belül. Ekkénti sikertelenségük után, a hídfői külváros mellett érve a felszínre, épp a fogadóba mentek volna vissza - minthogy a nap nagy része eltelt már - mikor egy őrrel beszélgető, néhány Árvalakból ismerős falusit pillantottak meg.

Közelebb menve, látták, hogy köztük van Milena, a pristani kastélyba jött elégedetlenkedők vezetőjének, Iloshnak a felesége. Megszólították őket, érdeklődve, tudnak-e segíteni valamiben. Az asszony nagyon megörült nekik, mondván azonnal jöjjenek, mert a falut egy rémség tartja rettegésben. Ezzel párhuzamosan, a társaságból pár számukra ismeretlen, szintén vidéki kinézetű illető, az előbb velük beszélő városi őrrel vitatkozott. Kérték, hogy küldjenek valakit, mert a Bíbor Tőr lovagjai jóformán vesztegzár alá vonták otthonukat, **Fenyérszél**t - és ők is csak épphogy el tudtak szökni. Hőseink fél füllel tudomásul vették ezt is, viszont még azért kifaggatták a történtekről Milenát. Ő elmondta nekik, hogy maga a hegy gonosz szelleme, Vorak jött el éjjel Árvalakba, és több gyereket is magával ragadott. Ezt meghallva, a csapat nem sokat tétovázott. Miután gondoskodtak az asszony számára egy biztonságos szállásról, félrevonultak, hogy közös erővel a Veres Liget melletti faluba teleportáljanak.

<-- HARSTROND ÉS PRISTAN --- EMLÉKEK --- PRISTANBÓL ARDOMILBA -->