Bakumatsu

A Bakumatsu (幕末, a "bakufu vége" vagyis a sógunátus vége) a Henka no Rei kaland történelmi korszakának megnevezése: a japán Edo-kor végére utal, 1853-tól 1869-ig. Kezdetének a háromszáz évig tartó japán izoláció végét tekintjük, Matthew C. Perry kapitány érkezését a Tokiói-öbölbe - a korszakot a Boshin háború vége, a Hakodatei Csata, és az Ezói Köztársaság kapitulációja zárja.

A Bakumatsu két nagy politikai frakciója a nacionalista-imperialisták voltak, akik a császár befolyását kívánták növelni - őket "ishin shishi"-nek szoktuk nevezni. A másik frakció a sógunátus pártiak voltak, ők fenn akarták tartani a Tokugawák hatalmát - ide tartozott többek között a Shinsengumi is. Szintén konfliktusok alakultak ki a külső tartományok urai között, és egy erős nacionalista érzetet teremtett az egyre növekvő nyugati jelenlét: sokan abban reménykedtek, hogy ha a császári befolyás növekszik a "barbár" nyugatiak kiűzhetőek lesznek a szigetországból.

A Bakumatsu legjelentősebb csatája az 1868-as Toba-Fushimi csata: ekkor a sógunpárti erők kritikus vereséget szenvedtek, innentől pedig lényegében a császárpártiak folyamatos fölénye jellemezte az erőviszonyok alakulását.

## Történelmi áttekintés

### A Fekete Hajó incidens és körülményei

1853 előtt Japán 300 évig gyakorlatilag teljesen zárt volt a külső erők előtt: Nagasaki kikötője nyitott maradt a Holland Kelet-indiai társaság kereskedői előtt, de ezt leszámítva semmilyen nyugati aktivitás nem volt az országban. Szigorúan tiltották a kereszténység gyakorlását (ennek egyik alapja volt, hogy portugál hittérítők korábban érkeztek az országba - sokan úgy vélték a gyarmatosítást készítik elő), sőt, az 1600-as években, az izoláció kezdetén még a külföldi apától és japán anyától született gyerekeket is kiutasították. Teljesen megszűnt a szabad kereskedelem, a hollandok tevékenységét is felügyelték, a nyugati nyitást szorgalmazó hangokat sok esetben elhallgattatták (híresebb példa erre Watanabe Kazan). 1720-ban annyit lazult az elzárkózás, hogy a sógun engedélyezte a tudományos művek behozatalát, de a vallási témájúakat továbbra is szigorúan tiltotta.

Ebben az időszakban virágzott a sógunátus, a gyakorlati hatalom fejének, a sógunnak kezében volt. A sógunt eredetileg a császár nevezte ki, egyfajta hadvezérnek számított, de a Tokugawa családban 1600-tól kezdve öröklődött a cím.

Az izoláció akkor ért véget, mikor Matthew C. Perry négy hajót vezényelt az Edo-öböl (ma Tokiói-öböl - a Henka alatt még Edo) alá, 1853 júliusában. Ez hatalmas káoszhoz vezetett, és nyílt fenyegetés volt: Perry több épületet is megtámadott a kikötő környékén, jelezve, hogy kész offenzívát indítani, ha Japán nem hajlandó tárgyalni a nyugat felé nyitásról.

A válasz erre kompromisszumos volt: az amerikaiak követeléseit elfogadták, megnyitották az országot a kereskedők előtt, de egyúttal megkezdték a hadi készültséget egy esetleges amerikai invázió ellen. 1854-ben aláírták az ezt lefektető Kanagawa szerződést, majd 1855-ben az oroszokkal a hasonló elvekre épülő Shimodai szerződést, ami megnyitotta Shimoda és Hakodate kikötőit a külföldiek előtt.

A közvéleménynek nem tetszett az, ahogy a kormány eljárt a kérdésben, és megrendült a bizalom a sógunátusban. 1858-ban Townsen Harris segítségével előkészítettek még egy szerződést, ami 1859-től lépett hatályba: ez már Edót, Kobét, Nagasaki-t, Niigatát, és Yokohamát is megnyitotta külföldiek előtt, ahol ópium kivételével mindennel kereskedhettek. Lehetővé tette, hogy a bűncselekményt elkövető külföldieket saját bíróságuk ítélje el a japán helyett, és lehetővé tette, hogy a japánok amerikai fegyvereket és hajózási eszközöket vásároljanak.

### A krízisek

A szerződések megkötését követően Japán sok szempontból válságba került. Egyrészt, hatalmas gazdasági válság kezdődött, a külföldi kereskedelem miatt leromlott a pénz, nagymértékben megnőtt a munkanélküliség, és sok területen éhezés kezdődött: mindenfajta élelmiszer ára jelentősen felszökött. A külföldiek behurcolták a kolerát, amiben százezrek haltak meg.

Ezzel párhuzamosan elindult egy politikai krízis. 1858-ban Tokugawa Iemochi foglalta el a sógun pozícióját: ő azonban csak tizenkét éves volt, ezért Hikone daimjója, Ii Naosuke nagy befolyást gyakorolt a vezetésére. Az ő befolyása számos politikai ellenféllel végzett, és ő írta alá a már említett Harris féle szerződést is. 1860-ban azonban meggyilkolták, és ezzel elszabadultak a nyugatellenes indulatok, gyakorlatilag minden hónapban lehetett hallani valamilyen külföldi képviselő (esetenként brutális) meggyilkolásáról, a támadások pedig nem kímélték a külföldiek japán szolgálóit sem.

Több Japán nagykövetség is indult Európába és Amerikába, hogy visszavonják a szerződéseket, és főleg Yokohama kikötőjéből kiszorítsák a külföldieket.

### Sonnō Jōi

A Sonnō Jōi időszaka 1863-tól 1866-ig tartott (vagyis a Henka alatt ebben a konkrét időszakban vagyunk a Bakumatsun belül). A nyugatiakkal szembeni ellenszenvből akkor lett nyílt konfliktus, amikor 1863-ban Kōmei császár elkezdett aktívabb szerepet vállalni az államügyekben, és kiadta a "Barbárok kiűzésére vonatkozó parancsát".

Chōshū tartománya azonnal kiállt a parancs mellett és kitűzte, hogy május 10-ig minden külföldit kiűzzenek: teljesen szembefordulva a sógunátussal azt a parancsot adta a hajóinak, hogy kérdés nélkül nyissanak tüzet minden külföldi hajóra. A császári nyomás előtt a sógunnak is meg kellett hajolnia, és kijelenteni, hogy megszakítja a kapcsolatot az idegenekkel. Ezzel azonban éles ellentétbe kerültek például a britekkel, akiknek képviselője hadüzenettel egyenértékűnek vélte a döntést. Az amerikai behatás azonban gyenge maradt, mert Amerikában kitört a polgárháború, ami lekötötte az erőik nagy részét. A külföldiekkel szembeni ellenállás mögé beállt a Satsuma tartomány is, és rövidesen komoly harcok indultak.

Fontosabb események, teljesség igénye nélkül, felsorolásszerűen:

* A *Pembroke* megtámadása - a *USS Wyoming* elsüllyesztette a lázadó japán hajót, de súlyos sérüléseket szenvedett el, és a legénységének tizennégy tagja meghalt.
* Benjamin Jaurès francia kapitány elpusztított egy kisvárost
* Kagoshima bombázása (1863) - állítólag bosszú volt egy 1862-es incidensért
* Shimonoseki bombázása (1864)
* Ikedaya incidens (Kiotó, 1864) - Ennek során a Shinsengumi rajtaütött a Chōshū és a Tosa klánok sógunellenes szervezkedésén: nyolc embert megöltek, huszonhármat letartóztattak.
* Kinmon incidens (Kiotó, 1864) - A Chōshū klán vezetésével zajlott. Az Aizu és a Satsuma klánok megfékezték a lázadást, de a nyugatellenes lázadók felgyújtották a város egy részét.
* Mito Lázadás (1864-1865 januárja) - véres, sógunellenes lázadás volt, amit azonban sikerrel levertek: a lázadók megadták magukat
* Első (1864) és Második (1866) Chōshū expedíció

Mivel a Sonnō Jōi első felében a külföldiek jelentős sikereket értek el, a sógunátus átmenetileg visszanyerte az erejét: egyben megmutatta, hogy Japán haditechnológiája drasztikusan elmarad a nyugati országokétól.

### Modernizáció és a Boshin háború

1866-ban elhunyt Tokugawa Iemochi, és Tokugawa Yoshinobu került a helyére. 1867-ben Kōmei császár is elhunyt, és második fia, Meiji császár lépett a helyére (csak 18 éves volt). Yoshinobu megpróbálta újraszervezni a politikai rendet, miközben megtartotta volna a sógun fennhatóságát - egy daimjók által alkotott tanácsot helyezett volna a császár alá, amit a sógun vezet. Ennek legfőbb oka a Satsuma-Chōshū szövetség (a korszlengben rövidítve Satcho) megerősödése volt - hogy megelőzze a két tartomány hatalomra jutását, fel kellett adnia kicsit a saját hatalmából.

1867 utolsó napjaiban a Császári Tanács megfosztotta hatalmától a sógunátust, miután Edo és később Kiotó utcáin is zavargások zajlottak. 1868-ban Yoshinobu lemondott. Ugyanebben az évben harcok robbantak ki a Tosa, a Chōshū és a Satsuma szövetséges erői és a Tokugawák támogatói között: ez volt a már említett Toba-Fushimi csata. A Tokugawa erők totális vereséget szenvedtek, és kirobbant a Boshin háború. Az ellenállás 1869-ig kitartott: utolsó hat hónapjában alakult meg az Ezói Köztársaság, Enomoto Takeaki vezetésével Hokkaidón: a Hakodatei Csatában azonban egy hónap alatt végleg felőrölték az ellenállást: ezzel ért véget a Bakumatsu.

## 1865-ről részletesen: mi, ki, hol?

1865 márciusáról az alábbiakat tudjuk:

* Japán fővárosa ekkor Kyoto. Ez a császári székhely is.
* Tokiót Edónak hívják. Itt székel a sógun - a kor erről a városról kapta a nevét (Edo-kor)
* A harmadik, nagy jelentőségű város az országban ekkor Osaka.
* A pénznem eltér a maitól, még nem vezették be a yent: A legnagyobb értékű pénzérme jelenleg a Ryo, ez egy aranypénz. Egy Ryo 4 Bu-t, 16 Shu-t, vagy 4000 Mon-t ér (ez utóbbi egy nagyon kisértékű bronz pénz). Léteznek még nagyobb értékű arany táblák, illetve kevésbé elterjedt pénzérme típusok, de ezek jellemzőek.
* A vallás a buddhizmus és a shintoizmus keveréke - a Henka világában a két vallás erősebben elkülönül, vannak shintók és buddhisták. A kereszténység meg-megjelenik, de nem elterjedt.
* Az elmúlt év és hónapok eseményeihez képest viszonylagos szélcsend van: A Mito lázadás leverése óta nem igazán hallani nyílt konfliktusról.