Вільні (розділ 2)

Біленький дивився на свою сестру. Вогнинка, досі брудна, лежала біля нього. Вона не спала, а просто лежала нахмурившись.

Вовк зітхнув. Вона сама винна... Нащо було йти з ясел за якимось там "лисом"! Вчора вночі її привів до табору нічний патруль. Вони знайшли її під кущем біля озера. Вона сама нащось туди пішла!

Сама... Це було її рішення... Але чому він тоді відчуває провину перед сестрою? Він не винен! Він нічого про це не знав, як і Квіточка! Він не мав за нею пильнувати, як вовчиця за вовченям! Іноді її сестра була така зайцеголова...

- Вогнинка? Ти вже прокинулася?- спитала Блискавка. Вогнинка на це тільки ще більше напружилася і нахмурилася. Біла вовчиця зітхнула -Вогнинко, нащо ти пішла з табору? Ти розумієш, що ти могла загинути?

- Я хотіла як найкраще для Зграї.- не підводячи голови прогарчала Вогнинка.

- Я розумію, що ти ображена на свого батька, але ти сама винна. Він мав покарати тебе, аби ти зрозуміла, що не можна тікати з табору...

Під цю розмову Біленький вийшов з ясел. Йому було це нецікаво. Він пішов взяти свіжини.

Понюхавши пухку полівку і обравши собі горобця, а мамі мишу, він пішов. Зайшов до ясел.

- ...Тому не треба було йти самій.- почув він -О, Біленький, це так мило з твого боку!- його мама взяла собі мишу.

Малий підійшов вручивши Вогнинці її порцію. Вона тільки відвернулася. Але йому було ніколи перейматися її образами. Він не хотів псувати собі настрій. Він вийшов прогулятися. Біленький бачив, як інші вовченята перекочували клубочок моху. Вовченя пройшло мимо. Він пішов до батька. Зайшов у кубло.

- Привіт, Біленький! Заходь!- привітав його Вільний -Ви з сестрою скоро станете учнями.- Біленький здивовано дивився на нього, доки не зрозумів, що це "з сестрою" малося на увазі з Квіточкою.

Він ліг біля вожака.

- Вогнинка така ображена. Наче я їй щось зробив.- вилив нарешті своє хвилювання батьку.

- Я розумію.- Вільний зітхнув -На мене вона теж ображена. Але що я маю зробити? Я вожак і мав би її якось покарати.

Біленький це знав. Але все одно йому було шкода сестри.

- Тату, а лиса вже прогнали?- запитав син.

- Ні.- вовк пильно поглянув на вовченя -А сестра тобі нічого не розповідала?

- Ні.- відповів білий -Я мабуть вже піду.- вовк підвівся -Ще мама мене розшукуватиме.

Вожак на це кивнув.

Біленький вийшов. Він скоро стане учнем! Радість струменіла в ньому, але все одно була й туга за сестру. Він потряс головою. Вовченя не бажало весь день проходити думаючи про сестру. Він пішов до старійшин.

- І тоді Дощ стрибнув на Пітьму і... Привіт, Біленький.- поглянув на нього Грім -Я якраз розповідав Прудкенькому, Дрібненькій і Небці легенду про заснування Зграй.

Біленький підсів по ближче і почав слухати.

- Так от. Коли Дощ стрибнув на Пітьму звідкись прибігла Воля і розборонила вовків. "- Дощу, Пітьма, не бийтеся! " сказала вона "- Ми маємо розділити територію біля озера." і вони покликали Каменя. У чотирьох розділили територію і створили Зграї - Дощову, Тіньову, Вільну і Кам'яну. Ці Зграї існують й надалі.

Біле вовченя вже й згадати не могло скільки разів чув цю історію. Він її обожнював.

- Розкажи ще! Будь ласочка!- попросила Небка.

- Добре. Розкажу вам про помічників Зграї Світлого Неба. Про кого хочете почути?

- Пло вовцицю-Вітел і пло вовка-Досця!- сказала Дрібненька.

- Гаразд. розкажу про Доща. Жила колись на землі сіра пухнаста вовчиця. Вона була дуже лагідна й добра. і всі її любили. Всім вовчиця допомагала, молилася Зграї Світлого Неба, дружила з лісом і чистила озеро. Та на нещастя одного разу коли вона чистила дно озера, то зачепилася за водорості і захлинулася. Приєднавшись до Зграї Світлого Неба вона сказала, що й досі хоче допомагати усім. І четверо вовків виконали її бажання. Вони назвали її Хмарою і сказали: "- Народиться у тебе син і разом ви будете рятувати землю"- Грім позіхнув -І так і вийшло. Народилося у вовчиці-Хмари і вовка-Озера вовченя - Дощ. Так і допомагає Хмара усім і донині. Вовчиця-Вітер дмухає по всьому небокраю вовчицю-Хмару і та раз у раз випускає свого сина-Доща. Кінець.

Біленький замахав хвостом. Як же він любив історії Грома!

Визирнувши на зовні він помітив, що вже темніє. Покликавши хвостом інших вовченят малий пішов до ясел.