The Golden Age

השמש עמדה במרכז השמים. הרוח שרקה בין העצים של יער האשוחים שעמד לו במשך עידנים וצפה כיצד משתנה העולם. הים היה רגוע כיעה לתקופה זו של השנה, האביב. היום לא היה חם מדי, או קר מדי. היום היה פשוט מושלם. לקראת צהריי היום כרכה מפוארת מאודרת בזהב ויהלומים רתומה לשני סייחים לבנים ושריריים יצאה מתוך יער האשוחים ואל תוך השדה שעמד ממולו. לצידי הכרכרה צעדו בכל צד חמישה אבירים משוריינים היטב כשפלומות צבעוניות מוצמדות לקסדותיהם ועל גבי שריוניהם כנפיים מלאכותיות עשויים נוצות אפורות ומתכת. כל אביר שכזה היה מצויד בנשק אישי לבחירתו.

קול של גבר עייף אך נהלב נשמע מתוך הכרכרה, "עצרו את הסוסים, גברים!"

הכרכרה נעצרה במקומה להישמע קולו של הגבר, לאחר מיכן אחד האבירים רץ בקלילות למרות משקל שריונו הרב אל עבר דלק הכרכרה ושאל, "מלכי, קרה משהו?"

הגבר שבתוך הכרכרה היה לא אחר מאשר המלך אאוולף, שליט אמיץ ובעל נסיון של כשלושים שנה שידוע בכינויים כמו "המלך הלוחם" ו"נסיך החרב". המלך פתח את הדלת והוציא את ראשו שהסגיר חיוך שהיה מתאים יותר לילד מלמלך טשוש ואמר בהתלהבות, "אני בסדר, למעשה אני יותר מבסדר, אני מרגיש מצוין. הרגשה שלא חוויתי כבר הרבה זמן. אני רוצה להנות מעט מהטבע המדהים הזה שסובב אותנו"

עד שסיים לדבר, האביר שעמד לצידו כרה ברך ויחד איתו כראו כל האבירים שעמדו מסביב לכרכרה. המלך אאוולף יצא מתוך הכרכרה וקרא, "עמדו אנשיי, כאן זה לא המקום לרשמיות, ובכל מקרה, אתם יודעים שאני לא טיפוס של התנהלות כזאת." המלך הזקן היה איש רחב כתפיים, עם זקן קצר ושיער שהלבינו עם השנים. עינייו הירוקות בערו עם להבת חיים אימתנית שלא נחלשה מאז שנות השיא של חייו. מלבושו של המלך לא נראה מלכותי כלל וכלל, הוא העדיף את שריונו הקל על בגדים מאופרים. תמיד טען, כשנשאל מדוע מעדיף את שריון השרשראות וחולצת העור העבה על מלבושים רשמיים, שזה מכיוון שהמלחמה מעולם לא עזבה אותו, כמו אישה שנייה לצד אישתו הנאמה. לאורך כל שלטונו הארוך כמעט, נאלץ המלך להתעסק בבמלחות. אילולי עגיל הזהב עם אבן הספיר שנישא באוזנו הימנית היה נורא קל לטעות בין המלך לבין עוד צייד או שכיר חרב זקן.

המלך אאוולף צעד כמה צעדים מהכרכרה שלו לעומק השדה, עצר, הניף את ידיו באוויר ואמר בקול תשוש אך מלא באושר, "זוהי תחושת השלום, גברים! זהו! תמה המלחמה הארורה הזאת, סוף סוף נוכל כולנו להנות מקצת שלווה ושקט. סוף סוף נוכל לחזור לדאוג לדברים שבאמת חשובים בחיים, כמו משפחה, המשק והאושר האישי של כל אחד מאיתנו... אני רק יכול לקוות שזאת תהיה המלחמה האחרונה שנצטרך לעבור, המלחמה האחרונה שהאנושות תצטרך לעבור אי פעם!" המלך הסתובב לכיוון השדה הפתוח השמחה החל לרדת מפניו כשראה שתי דמויות עולות מן האדמה; גבר ואישה.

הגבר נראה בגובה ממוצע עם שיער בלונדיני שמגיע עד לסנטרו ויוצר מעין מסגרת סביב פניו. עינייו בגוון כחול עמוק וחסרות כל רגש, קרות כקרח ממש. הוא לבוש בגדים טיפוסיים לאדם פשוט, מכנסי בד חולצת בד קצרת שרוולים בצבע אפור ועליה ווסט עור בצבע שחור עם ברדס. על מותנו השמאלי תלויה חרב. ידו הימנית של הגבר הייתה שחורה ולא נראתה עשויה בשר ודם, הייתה זאת יד תותבת ועל ידו השנייה לבש הגבר כפפת עור שחורה ללא אבצעות. האישה הייתה נמוכה מהגבר בכחמישה עשר סנטימטרים. שיערה הפזור בצבע חום בהיר מגיע עד מרכז גבה ועינייה הירוקות בהירות הראו גם הן חוסר רגשות מוחלט. מבנה גופה אתלטי ורזה אך נשיותה הייתה ברורה לעין. הייתה היא לבושה במכנסי בד בצבע בצבע זית וג'קט בד בצבע חרדל כשעל כתפיה כותפות עשויות מסוג של קשקש כלשהו. ידה הייתה מונחת על כתפו של הגבר.

המלך אאוולף התבונן בשניים וכשכל גופם היה מעל לאדמה עליה עמדו, ניגב את זקנו בידו ושאל, "ומי אתם אנשים טובים?"

הזוג שתק ופשוט המשיך לעמוד שם. האישה הורידה את ידה מהגבר והחלה לצעוד על עבר המלך, היא פשוט חלפה על פניו אבל התחושה שהעלתה בו גרמה למלך הזקן להוריד את ראשו ולומר בקול עמוק וקר שלא היה מבייש אף רודן עם נטיות רצחניות, "הרגו אותם!"

החיילים החלו לרוץ אל עבר הזוג תוך כדי שליפת נשקיהם, האישה נעמדה במקומה וחייכה חיוך קל. חמישה חיילים החלו להניף את נשקיהם כלפיה אבל לא משנה כמה פעמים ניסו לפגוע, הם לא הצליחו לחתוך אותה אפילו פעם אחת. הנשקים שלהם פשוט חלפו דרכה. אחד האבירים גער אליה, "אתם הפיי והיכולות המקוללות שלכם."

לפני שהספיק לשים לב, הרגיש האביר כאב חד בראשו, הייתה זו הרגל של האישה שנעוצה בתוך הגולגולת שלו, היא מיצקה את הרגל שלה בתוך ראשו של האביר. מיד ראשו התפוצץ והוא קרס על הרצפה כשעיסה של דם, מוח ועצם נופלת ליד גופתו. האבירים האחרים קפאו במקומם למראה העמית ההרוג שלהם והיססו להמשיך לתקוף. האישה הורידה את רגלה אל הקרקע ואמרה, "יש כאן עוד מישהו שרוצה לזרוק איזו הערה גזענית כלפי?"

האבירים שתקו והאישה המשיכה, "אהיה הוגנת איתכם, הסוד למפלתי הוא שאני לא באמת יכולה מסוגלת להתרכז בכמה דברים בבת אחת, אז אם תצליחו להוציא אותי מריכוז, תצליחו לנצח אותי."

ארבעת האבירים הנותרים לא ידעו אם להאמין לה או לא, אבל אחרי מחשבה קצרה הבינו שאם הם לא ינסו לעשות משהו נגדה, כנראה יגמרו בדיוק כמו העמית הנפול שלהם. האבירים החלו לנסות להכות בה ביחד אבל היא פשוט הנידה את עינייה בצורה כזאת שנראתה לאבירים כאילו היא באמת מצליחה לראות את כל התנועות שלהם, אבל למעשה הייתה זאת רק תרמית. אחרי כמה נסיונות כושלים החליטו האבירים להתקרב אל גופה עד כמה שאפשר ולתקופה בו זמנית – הרעיון היה הדבר הכי גרוע שיכלו לחשוב עליו, מכיוון שהחרבות שלהם שוב חלפו דרכה והפעם, חדרו לתוך גופיהם אחד של השני. ארבעת האבירים נפלו על האדמה הקרה והתנצלו על כשלונם בפני מלכם במרמור וכשחייהם עוזבים את גופיהם לאט לאט.

באותו הזמן שהאישה התעסקה עם חמשת האבירים, הגבר גם הוא נלחם. כשרונו הכמעט על אנושי עם החרב היה הדבר הכי מפחיד ומרתק שראה המלך מעודו, ניתן היה להבין זאת מהמבט המרותק שלו שנתקע על מראה חייליו הנשחטים.

כשרצו החיילים אל הגבר הוא דחף את שמורה המלבנית של חרבו הדקה עם עצבאותיו ותפס את הניצב העטוף בחוטים שחורים כשבערך חצי מהלהב הדק שלה היה מחוץ לנדן השחור המעוטר בציור של נחש בצבע זהוב. הגבר הרים את ידו גבוה ככל שיכל, סיבב את הלהב כלפי מעלה בתנועה עדינה ואז הוריד את הלהב על פרצופו של האביר לפני שזה הספיק להניף את חרבו בכלל וחתך את עינו. האביר רצח מהכאב והחל להניף את ידו האוחזת בחרב בפראיות. האיש עם החרב הדקה הניף את חרבו כלפי מעלה אל עבר ידו המתפטלת של האביר ודם התיז מתוכה בעודה מתנתקת משאר גופו, האיש בעט אותה לעבר אביר אחר שרץ אליו בצורה כזו שהחרב נתקעה בגרונו והוא נפל, נחנק מדמו שלו. האביר שידו נקרתה זה עתה תפס בגדמו והחל להתחנן לרחמים, אבל האיש לא הקשיב, הוא הרים את חרבו מעל לכתף הימנית של האביר והוריד אותה על גופו בצורה אלכסונית, החיתוך חצה את פלג גופו העליון של האיש לשניים. הגופה המבותרת פשוט צנחה לאדמה ששינתה את צבעה מחום וירוק לאדום, בזמן שברכת דם גדלה על פניה. האיש צעד קדימה ושתי אבירים רצו לעברו, אחד מהם הניף את חרבו עליו, אבל האיש כופף את גבו אחורה והעביר את חרבו דרך מותנו הימנית אל עבר בטנו ועד מוטנו השמאלית של האביר, גופו נחצה לשתיים. האיש החל להתיישר ותוך כדי התיישרות חתך את האביר השני באותו הצורה ואז בעט את פלג גופו התחתון אל עבר האביר האחרון שנשאר עוד בחיים. הפגיעה גרמה לו לאבד את עצמו לשבריר שנייה ובדיוק באותו הזמן האיש תפס את חרבו בתפיסה אחורית וחתך את להב גרזנו של האביר מידית העץ שלו. הלהב נפל וננעץ ברגלו של האביר שהחל להתפטל מכאב האיש שוב החליף את תפיסתו בניצב החרב לאחיזה קדמית וחתך את האביר מתחת לבית השכי של יד ימין ועד הצד השמאלי של צווארו, למעשה חצה את החלק העליון של פלג גופו העליון משאר הגוף והאביר צנח מטה בשתי חתיכות.

האיש הוריד את חרבו ורץ אל עבר המלך ההמום שזה עתה חזה בעשרת חולמיו הטובים ביותר נשחטים, על אף שהטבח נמשך שניות ספורות נראה היה למלך אאוולף שהזמן עצר מלכת. הוא קפא בראשו, בעודו חוזה שוב ושוב במותם של אנשיו. המלך הוחזר למציאות על ידי כאב חד שחש באחורי ברכיו. כשחזר לעצמו מצא עצמו עומד על כל ארבע גפיו וכשניסה להתרומם הכאב החד התגבר והוא הבין שהשימוש ברגליו נלקח ממנו.

עם דמעות של צער שהחלו לזלוג מתוך עיניו הוא שאל בכל רועד, "למה אתם עושים את כל זה?"

קול מעט עמוק ועוקצני ענה לו, "אתה יודע, פעם הייתי ילד חייל, אני בן שלושים וחמש, ובין הגיאלים עשר עד שלושים ואחד כל מה שידעתי הייתה מלחמה, ההורים שלי שלחו אותי להילחם לטובת אנשים כמוך. אתה מבין, שדה הקרב הוא הורה אכזר, אבל מורה מצוין. אני למדתי דבר אחד מכל השנים שלי כחייל, שכיר ולוחם, למדתי שאנשים כמוך, והחברה הקיימת הם הסיבה לכל המלחמות והסבל האנושי. אתה ידעת שהחרב שלי מבוססת על חרב בשם 'קאטנה' ממקום מסוים בשם 'יפן' בעולם הישן, אז החרב הזו נחשבה לאחת הנשקים הקרים הטובים ביותר בעולם. והיום היא עוד פריט נשכח מהעולם שלא קיים כבר שלושת אלפים שנה. עולם שהגיע לסופו למרות שאנשים כמוך חשבו שאפשר להביא לשלום כלל עולמי למרות שכל אחד מכם, מנסה לנפח את כיסיו עוד ועוד, מנסה לבצור כמה שיותר כוח. זאת הסיבה היחידה שהאסון הגדול קרה, בגלל שבני האדם היו מאורגנים על ידי אנשים תאווי בצע שלא יכלו להפסיק לנסות להגדיל את הונם והשפעתם."

המלך הקשיב לדבריו של האיש והשיב לו, "אבל הצלחנו להפיק את המיטב מהאסון הגדול, הטבע לקח חזרה את כל מה ששייך לו, אנחנו לא מזיקים לו יותר. אנחנו חיים בעושר יחסי ועכשו כשסוף סוף הגיע השקט החדש של אנושות נוכל גם לחיות באושר"

האיש קטע את המלך הזקן ואמר, "כמה זמן נראה לך שימשך השקט החדש הזה? כמה עשרות, אולי מאות שנים? אבל אתה יודע עמוק עמוק בפנים שבסופו של דבר המלחמה והבצע יחזרו והגלגל ימשיך להסתובב בדיוק כמו שמקרה מאות אם לא אלפי פעמים במהלך ההיסטוריה של החברה האנושית המפותחת. הדבר היחיד שיצא מכל האסון הגדול הוא צמצום האוכלוסיה האנושית לכמות פרופורציונלית והופעתם של הפיי. אתה מבין ישנם אנשים שיתפסו את הגישה שלי כגישה אנרכיסטית, אבל חברה אנרכיסטית מתקפדת היא עדיין חברה מפותחת עם אותם הרעיונות של חוקים והנהגה, אותם הרעיונות שבסופו של דבר מובילים לעוד מלחמות ועוד סבל. אני מאמין שאנחנו צריכים לחזור לשורשים שלנו, להתהנלות שלנו מלפני מאות אלפי שנים כשקבוצות של כמה פרטים גברים הצליחו לקיים עשרות של נשים וילדים בצורה מוצלחת. כשלא היה מישהו שיגיד לנו מה לעשות וכשלא הייתה כלכלכה. בתקופות ההן באמת שרר שלום ושקט במין שלנו. אתה יודע למה היה שלום אמיתי אז? זה לא שלא הייתה אלימות קבוצתית או אלימות בכלל, זה בגלל שלא הייתה שליטה מרכזית וכלכלה, שתי דברים שמובילים למלחמות ופילוג אמיתי. אז היינו בני אדם ולא יותר מכך, היום אנחנו בני אדם, אנחנו אזרחים, חברים בארגונים, הפילוג רב מדי – אבל הוא יפסק בקרוב! אני אחזיר את האנושות לעידן הזהב האמיתי שלה... וכדי שזה יקרה, על אנשים כמוך למות כאן!"

לפני שהמלך הספיק להגיב לדבריו של האיש, האיש הרים את חרבו והניף אותה על צווארו של המלך כשהוא כורת את ראשו של המלך הזקן. האיש הרים את חרבו בצורה מאוזן מול עיניו וניגב את הדם ממנה בכפפתו ואז הכניס אותה חזרה לתוך הנדן שלה.

הוא פנה אל האישה שזמן מה התבוננה במתרחש מהצד ואמר לה, "בואי נלך מכאן."