Nordlandi Unió

Nordlandi Királyság

## ***Rövid ismertető - Nordlandi Unió (- gyakrabban pusztán Nordlandi Királyság )***

Ezen ország, ahogy az nevéből is látszik, nem egy egységes állam, hanem több országot sűrít, amelyek az izlandi korona alatt egyesültek. A Nordlandi Unió az **Izlandi Királyság,** és a **Számi** **Hercegség** reáluniója, amelyben utóbbi csak névleg létezik, a terület valójában Izland birtoka. Az Unió maga igen fiatal; 1498-ban, **II. (Erős) Harald** izlandi király regnálásának alkonyán jött létre, miután az izlandi seregek Trollfjorden mellett katasztrofális vereséget mértek **VII. (Sánta) Erik** norvég király hadaira a **Második Északi Háborúban**. A Unió neve a végső csata helyszínéből ered: a trollfjordeni csata ugyanis a Nordland jarlság területén zajlott, s a békekötésre is itt került sor.

Harald 1499-ben elhunyt, s trónját fia, a mindössze 26 éves **Baldur** örökölte, aki első ezen a néven. Jelenleg Izland uralma gyenge a számi területek felett, s az új királynak mind otthon, mind a kontinensen meg kell szilárdítania hatalmát.

A királyság zászlaján éjfekete alapon Jörmungandr található, a tengeri óriáskígyó, amely körülöleli Yggdrassilt, a világfát. A jelkép ötlete nem tudni pontosan mikor született meg, az Északi-tenger hírhedt kalózai már jóval a sziget függetlenedése előtt rendszeresen ez alatt a zászló alatt hajóztak, így ezeken a tengereken a fekete lobogó tenkintélyt parancsoló jelképnek számít.

## ***Az Izlandi Királyság története***

#### **Korai történet**

Izland korai története homályba vész, azonban annyi bizonyos a sagákból, hogy az európaiak számára Izland szigete körülbelül 800 éve ismert. Krisztus után 700 körül a norvégiai **Trondheim** jarlság élén egy **Magnus Olafsson** nevű ember állt. Norvégia akkoriban, bár hivatalosan egységes volt, egyetlen király alatt, a valóságban különböző kisebb-nagyobb tartományok, hivatalos nevükön jarlságok jelképes unióját képezte. Ezeknek az élén a jarlok álltak, amelyek nem egyszer egymással is harcban állottak.

A legnevezetesebb ilyen belháboú talán egész Norvégia történetében a 693-ban kezdődő **"Olafsson-felkelés"** volt. Egyrészt annak mérete miatt, másrészt pedig a felkelés szerepe miatt Izland felfedezésében. Ahogy említettem a felkelés nem sokkal a századforduló előtt kezdődött; ekkor a négy legerősebb jarlság, név szerint: **Trondheim, Nordland, Stærmark és Rømsdal** paktumot kötött a zsarnoki uralmat gyakorló **I. (Véres) Knut** király ellen. A jarlok célja Knut megbuktatása volt, s helyére Magnust kívánták trónra tenni, mint egész Norvégia királya.

A háború első 3 éve jól alakult a lázadók számára: pár hét alatt elfoglalták a számik által lakott **Finnmark** jarlságot, rá nem sokkal Hundholm mellett hatalmas vereséget mértek a királyi flottára, aminek kövektezményeképp bevették **Bodø** kikötővárosát, jelentős bevételektől fosztva meg Knut királyt. Ezután szárazföldön **Lillehammerig** törtek előre a felkelők, ahol 3 napos csatában megsemmisítették Halfdan østlandi jarl seregét. Az ezután történő eseményekről a sagák nem adnak számot, csak 2 év elteltével írnak arról, hogy Knut nagybátyja, a dániai **Jylland** királya nagy sereggel érkezett vesztésre álló unokaöccse megsegítésére. Ekkor a lázadó seregek **Bergen** városát ostromolták, s a város falai alatt érte őket a váratlan támadás a tenger és a szárazföld felől egyaránt. Olaffson serege szinte teljesen megsemmisült, szövetségesei közül ketten elestek, Stærmark jarlja pedig átállt az ellenséghez, s így Magnusnak megmaradt embereivel menekülnie kellett.

A menekülők terve az volt, hogy **Northrumbiában** menedéket kérnek, erőt gyűjtenek, s később külső segítséggel térnek vissza Norvégiába. Ekkor történt, hogy az Angliába vezető úton **Ægir**, a tengerek ura felkorbácsolta a vízeket, a menekülők hatalmas viharba kerültek, s egy ismeretlen földön értek partot több hét hánykolódás után. Magnus szavait a sagák pontosan őrizték meg: *"Nem érkezhettünk máshová, csakis Helbe, az alvilág legmélyebb bugyrába. A föld fekete, az ég sötét, mindenütt szunnyadó jötunnok hátai merednek elő a földből, amerre a szem csak ellát. Ægir haragja elragadott volna hát a tenger hullámain?"*

Az új föld zord külleme ellenére a menekülők úgy döntöttek nem szállnak szembe a *nornák* akaratával, s megpihennek. Magnus emberei hamar felfedezték, hogy a terület fókákon, s egyéb vadakon kívül teljesen lakatlan, azonban hamarosan a terület szelessége és kopársága miatt úgy döntöttek tovább hajóznak a part mentén kelet felé. Így jutottak el egy öbölbe, ahol Magnus úgy vélte alkalmas a terület a huzamosabb megtelepedésre. Őslakosokkal itt sem találkoztak, azonban félve, hogy Knut király hadai rájuk lelnének, erődöt építettek, melynek a **Miðborg** nevet adták.

Az első tél nehéz volt, s sokakat elragadott, de az első évet sikeresen átvészelte a norvégok fiatal települése. Megtelepdésük után nem sokkal felfedezték, hogy a terület melegvízű forrásokkal van tele, amelyek időnként a magasba lövellnek. Eleinte úgy gondolták, a forrásokat jobb elkerülni, mivel Hel közelségét érezték rajtuk. Kis idővel később az emberek felfedezték ezeknek a képződményeknek a pozitív tulajodnségait, s fűtésre, fürdésre, mosásra és egyebekre használták őket. Az évek során terebéjesedő kolónia idővel túlnőtte Miðborg erődjét, s a falakon kívül is terjeszkedni kezdtek az emberek: házak, szántóföldek és műhelyek létesültek a vár falain kívül, s hamarosan nevet is kapott a település: **Reykjavík,** vagyis a **"Füstölgő Öböl".** Magnus végig, mint a kolónia vezetője szolgált, azonban csak **700 és 703** között választották meg hivatalosan is **Ísland,** vagyis a **"Jeges Föld"** királyának. Ebben az időben Magnus hajósai folyamatosan térképezték fel a föld partvonalát, s arra a felfedezésre jutottak, hogy egy szigetre érkeztek. Északon **Ísafjörður** néven kis halász-bálnász állomást hoztak létre, melyet eleinte csak ideiglenesen laktak.

#### **A norvég uralom**

A fiatal királyság ügyesen boldogult, a sziget a hosszú téli hónapok kivételével kellemesnek mondható klímával rendelkezett, a környező vizek halban, s bálnában gazdagok voltak, a sziget keleti felének nagy részét beterítő rengeteg bőségesen ellátta vaddal Izland lakóit. Ezen túl a sziget nagy részét óriási kopár hegyek, s vulkánok borították - az izlandiak hite szerint ezek mind alvó óriások - s előbbiek ércekben igen gazdagok voltak. Egyetlen probléma a földművelés volt, mivel a sziget földje a norvégiainál jóval silányabb minőségűnek bizonyult.

Az itt lakók hamarosan már nem, mint norvégok, hanem, mint ***íslenskur*** vagyis a **"jeges föld lakói"** kezdtek el magukra hivatkozni.

Olafsson királyságának híre hamarosan eljutott Knut király udvarába is, ahol egy éven belül hatalmas **norvég-jyllandi-gotlandi** flotta állt össze Izland elfoglalására. 737 tavaszán meg is indult a 300 hajót számláló flotta, s pár héttel később partot is értek Reykjavíktól nem messze. Knut király és szövetségeseinek ereje legalább 2500 főt számlált, míg Magnus király izlandi serege alig érte el a 700 főt, amiből 200 harcost Miðborg védelmére hátra is hagyott. Az összecsapásra **Sólheimar** mellett került sor, ahol bár az izlandiak derekasan kűzdöttek, de az ötszörös túlerő ellenében nem volt esélyük. A csatában maga Magnus is elesett, s halálával lényegében Izland megszűnt önálló királyság lenni - az erőd védői még egy hétig kitartottak, azonban királyuk halálának hírére feladták azt.

737-től tehát nem beszélhetünk önálló Izlandi Királyságról - a sziget ezután, mint **Norvégia gyarmata** létezett tovább, s ide legtöbbször *skorgamorokat*, törvényen kívülieket telepítettek, egyfajta büntetőtelepet létesítve a Jeges Földön.

A **737** és az **1374** közötti több, mint 6 évszázad történetéről nem tudunk sokat - miután a norvég uralkodók nem tulajdonítottak különösebb jelentőséget Izlandnak - azonban vannak olyan fontosabb események, amelyek feljegyzésre kerültek. A korszakban Reykjavík lényegében az északi-tengeri kalózok központjává válik: ez a kalózfejedelmek kora, akik a 8 és 11. századok folyamán szinte teljes önállóságot élveztek Norvégián belül.

A leghíresebb-hírhedtebb kalózfejedelem **Félszemű Erik** volt, aki a 780-as évektől kezdődően folyamatosan vezetett cherusci megbízásból rablóhadjáratokat a frank partokon, bár ez a kapcsolat érthető okokból nem volt sosem hivatalos. A cherusci-izlandi kapcsolat akkor érte el a csúcsát, amikor **791**-ben **Nagy Károly** seregei ostrom alá vették a cherusci fővárost, **Imrinstadtot**, s a cherusci királynő, **Alda** ekkor büszkeségét lenyelve segélykérő levelet küldött Reykjavíkba, kérve Eriket, hogy flottájával mentse fel székhelyét. A királynő busás jutalommal kecsegtette a kalózfejedelmet, amennyiben segítségére siet, s Erik ezen felbuzdulva elkezdte összehívni harcosait. Rekord időn belül, körülbelül két hét alatt egy 180 hajóból álló flotta állt össze Reykjavíkban, amely meg is indult délre. A frankokat meglepetésként érte a kalózok feltűnése, majd villámgyors partraszállása; a császár az első összecsapás után inkább a visszavonulás mellett döntött, serege ugyanis már túlságosan is ki volt merülve ahhoz, hogy a vikingekkel is megküzdjön az ostrom közben. Erik harcosai végül a frankok hátrahagyott hadifelszerelésével, s Alda királynő kincseivel megrakodva tértek vissza Izlandra.

#### **Az függetlenségi háború és a második Izlandi Királyság**

1397-et írunk, Izland már 6 évszázada Norvégia gyarmataként létezik; a szigetet elszigeteltsége miatt a Kontinens háborúi közvetlenül nem érintették az ide települt/telepített lakosságot, így viszonylagos jólétben éltek. Amikor viszont Norvégia háborúban állt, akkor a szigetlakóknak nem csak a király megemelt adóit kellett nyögniük, hanem gyakran a Jeges Föld fiait is elvitték harcolni.

Izland lakói sosem tekintettek különösebb rokonszenvvel Norvégiára, azonban a norvég királyok szemet hunytak az izlandiak pogány hite, valamint kalózkodása felett – azzal a feltétellel, hogy a norvég hajókat nem támadják – s így a Jeges Föld 6 évszázad alatt egyszer sem kelt fel Oslo uralma ellen. Az **1400**-as esztendő változást hozott: ekkor ugyanis Dánia vezetésével megalakult a **Kalmari Unió**, amely magában foglalta **Dániát, Svédországot**, valamint **Norvégiát**, annak tengenertúli függőségeivel, így **Izlanddal** együtt is.

Dánia teljesen új irányból szemlélte Izland helyzetét: nem tűrhették, hogy a keresztény Dán Királyság uralma alatt tovább fennmaradjon egy pogányok lakta kalóz fészek északon. Ennek fényében **III. Erik** misszionáriusokat, valamint a védelmükre egy 200 főből álló testőrgárdát küldött Reykjavíkba. A dán misszió azonal meg is kezdte az izlandiak megtérítését, azonban ez gyakorta vérfürdőbe torkollott az őslakók ellenállása miatt: mindössze 2 hónap alatt úgy felbőszítették a szigetlakókat, hogy az akkor “regnáló” kalóz vezér, **Harald Jónsson** vezetésével a lakosság felkelt és felkoncolták mind a térítőket, mind a védelmükre küldött dán katonákat.

Haraldot ezután **I. Harald** néven királlyá koronázták Reykjavíkban. A király első cselekedeteként követeket küldött a Dániát kicsit sem szívlelő **svéd nemesség**nek, kérve őket, hogy csatlakozzanak a lázadáshoz. Tormund biztos volt a svédek csatlakozásában, s így nem tétovázott: az Izlandra küldött 5 missziós levágott fejét mézes csuprokban elküldte III. Erik számára. A király számításai beváltak: a svéd nemesség elfogadta a szövetségi ajánlatot és megkezdték a Dániához tartozó dél-svédországi **Skåneland** megszállását. Őket kisegítendő, Tormund összegyűjtött egy 120 hajóból álló flottát **Izlandról** és **Feröerről**, amikkel megindult, hogy Norvégiát és Dániát tengeren lekösse.

A svéd-izlandi kooperáció kiválóan működött: a svédek szárazföldön sorra nyerték az ütközeteket, mivel sem Dánia, sem Norvégia nem tudott teljesen mozgósítani a tenger felől folyton támadó izlandi és feröeri csapatok miatt. A háború viszonylag hamar végetért: **1402. januárjában** a dán flotta ismeretlen körülmények között kigyulladt és porig égett, s látva a svédek skånelandi előretörését, valamint az izlandi flotta megjelenését az Øresund-szorosban, Dánia békét kért. Az **aalborgi béke** értelmében Svédország és Izland, mint független királyságok, kiválnak a Kalmari Unióból, valamint az **Izlandi Királyság megszerzi a Feröer-szigeteket.**

### **Az Izlandi Királyság nemzetközi színtérre lép - események 1500-ig.**

Izland a 15. század elején még nemigen van rajta az európai nagyhatalmak térképén: pogány kalózfészek a messze északon, nagyjából ennyi tudomásuk van a Jeges Földről. Ez azonban hamarosan megváltozik: a 15. század Izland felemelkedésének korszaka.

Első komolyabb nemzetközi megjelenése Izlandnak 1409-ben történik, amikor is a Balti-tengeren fosztogató elűzött feröeri jarl, **Bergthor Hjorlsson** a Visztulán lehajózva lengyel területeket kezdett el támadni. **II. Ulászló** király ekkor nem haddal vonult a betolakodók ellen, hanem egy ajánlattal állt elő: hagyjanak fel a fosztogatással és ajánlják fel fejszéiket a királynak, s zsoldért szolgáljanak a seregében. Lengyelország ekkor hadban állt szomszédaival, s így az utolsó dolog ami hiányzott neki, azok fosztogató északiak voltak Lenygelország fő folyóján. Bergthor először visszautasította az ajánlatot, azonban később ismeretlen okokból a **grünwaldi ütközet**ben mégis a lengyelek oldalán jelent meg a 110 főt számláló feröeri banda. Az ütközetben a király életét ez a kis hadtest mentette meg, amikor a német seregek körülfogták a csata hevében. Az összecsapás után az elűzött feröeriek esküt tettek II. Ulászlónak, hogy földért cserébe ők, s leszármazottaik a mindenkori lengyel királyok személyes testőrgárdájaként szolgálnak majd. Ez a gárda később az **Íslensgard** nevet kapta, s nem csak a király testi épségének védelmét látták el, de gyakran küldték őket, hogy bírjanak jobb belátátásra pár lázadozó parasztot, polgárt vagy épp nemesurat.

A következő - már magát az Izlandi Királyságot is érintő esemény - **1449**-ben történik: **II. Magnus** izlandi király váratlan levelet kap **III. Cornelius** spalatumi királytól. Spalatum uralkodója 10 évre szóló szövetséget ajánl Reykjavíknak: ha Izlandot támadás éri, akkor Spalatum segítséget küld, ha pedig Bizáncot az egyre erősödő oszmán török megtámadja, akkor Izland tesz ugyanígy. A Cherusci Királyság ugyanekkor megkapja ugyanezt az ajánlatot. A paktum még azévben érvénybe lép, s 4 évvel később le is hívják: **1453**-ban egy hatalmas török sereg veszi ostrom alá **Konstantinápoly**t. II. Magnus eleget téve ígéretének, egy addig soha nem látott méretű izlandi és feröeri flottát hív össze: összesen **200 hajóval és 18.000 harcossal** indulnak meg délnek. Az izlandi erők rekord időn belül, 3 hét alatt érkeztek meg Gibraltárhoz, amit a **Dastūrátus** az óriási flotta láttán jobbnak látott lezárni. Az izlandi erőket az **atari helytartó** csak Cornelius levelének láttán engedte tovább, valamint a királynak írásos ígéretet kellett tennie, hogy oda, s visszaútján nem fosztogat majd az atari partokon. Ezután még 4 hétbe telt, míg az északiak Konstantinápoly alá értek: itt a gyakorlott viking flotta szélsebesen szétzúzta a török hajóblokádot, majd amíg a cherusci seregek északról elterelték a törökök figyelmét, addig az izlandiak mind egy szálig partra is szálltak. **II. Mehmed** szultán legközelebb mire a Márvány-tenger felé pillantott, ott a lángokban álló flottáját, s 18.000 támadásba lendülő nehézgyalogos huskarlt látott. A továbbra is jelentős létszámbeli fölényben lévő oszmán had a hirtelen jött kétfrontos támadás alatt hamarosan összeomlott, s a szorongatott keletrómai főváros megmenekült. A két felmentő uralkodó hatalmas ajándékban részesült: az elesett 2000 huskarl hiányát bőven pótolták a kincsek, s rabszolgák, amelyekkel megrakodták az izlandi gályákat, azonban az euróapi elismertség, ami a bevatkoizássaljött, talán még ezt is felülmúlta: Izland végre felkerült az eurpai hatalmak térképére. Ez a csata az izlandiak emlékezetében, mint a **miklagaardi ütközet** él tovább.

A harmadik jelentős esemény az ún. **Első Északi Háború** volt: 1460-ban a skóciai **Hebridák**, **Orkney** és **Shetland** ekkor hivatalosan norvég uralom alatt állt, bár a gyakorlatban a **MacDonald klán** gyakorolta a hatalmat. A klán megelégelte, hogy egy idegen királynak kell adót fizetniük, de mivel az angolok uralta Skóciához sem kívántak tartozni, így II. Magnus izlandi királyhoz fordultak segítségért. **1460**-ban paktumot kötöttek, amelyben rögzítették, hogy Izland segítséget nyújt a klánnak Norvégia ellenében, a **klán pedig átadja Shetlandot,** valamint **hűbéresküt tesz az izlandi királynak**, akinek nem kell majd adót fizetnie a továbbiakban - azonban ez alól kivételt képezhentek a háborús időszakok. Ezenfelül még a klán feje, **laird Alasdair MacDonald** beleegyezett, hogy hozzáadja lányát az idős Magnus királyhoz, akinek egyre sürgetőbbé vált, hogy fiú utódot nemzzen. Még ezévben ki is tört a háború, azonban a Norvégában regnáló dán **I. Keresztély** király nem kívánt Skóciában hadakozni az éppen folyó schleswigi háborúi miatt - így a háborús állapot csak hivatalosan állt be - valójában egy **kardcsapás nélkül** elszakadtak a skót területek Oslo és Koppenhága uralma alól. A győzelem után meg is tartották volna a 17 éves **Laoghaire MacDonald** és a 63 éves Magnus király mennyegzőjét, azonban a király nem sokkal az esemény előtt elhunyt.

Miután a király örökös nélkül halt meg, így öccse **Harald** került trónra, s a laird beleegyezett, hogy a lánya Haraldhoz menjen hozzá. Ebből a frigyből született **Baldur herceg 1472-ben.** Az ifjú Baldur herceg fiatalkora nagyrészét nagyapja **stornoway**-i birtokán töltötte, így neveltetése nagyban a **felvideki skót** szellemben zajlott, valamint az idős laird Alisdair nagy befolyásra tett szert unokája, a leendő izlandi uralkodó felett. Az izlandi törvények nem tették lehetővé a katolikus vallás felvételét számára, azonban a **keresztény eszmék**kel ennek ellenére megismerkedett.

Az utolsó jelentős esemény Izland számára a 15. században az ún. **Második Északi Háború** volt: a háború **1489**-ben tört ki **Dánia-Norvégia** és **Izland, a MacDonald klán**, valamint az izlandi örökösödést támogató **észak-norvégiai számik** között között. A háború casus bellije I. Keresztély király halála volt, ekkor ugyanis II. Harald bejelentette igényét Norvégia trónjára. Az egészen **1498-ig** elhúzódó háború első szakaszát Dánia-Norvégia fölénye jellemezte, sorozatosan verték meg a támadó izlandiakat tengeren és vizen is, azonban a kiújuló schleswigi háborúk miatt a Dán Királyság ereje megosztódott, Norvégia egymagában pedig nem volt képes hatásosan ellenállni. 1498-ban a Nordland jarslág területén zajló trollfjordeni csata az egész háború menetét eldöntötte: Izland végleg nyerő pozícióba került, azonban ellátási nehézségek, valamint a megszervezett norvég védelem miatt nem volt képes Olsóig előrenyomulni, így még a csata évében békét kötöttek a felek. A nordlandi békében **Dánia-Norvégia lemond a számik-lakta Észak-Skandináviáról**, s a területet átengedi Izland számára, aki Nordlandi Hercegség néven szervezi meg a területet. A cím persze teljesen kitalált, valójában Izland bekebelezte a régiót, s ennek okán a köznyelvben és egyre inkább a diplomáciában is innentől az egész ország, mint **Nordlandi Királyság** létezik tovább.

II. Harald király végig személyesen vezette a hadjáratot, s különösképp a trollfjordeni győzelem hatására, 1499-es halála után, mint **Erős Harald** él tovább a történelemben.

**1499. tehát a 28 éves I.Baldur király uralkodásának és egy új évszázad kezdete...........**