recursal/Fanatic-Fandom huggingface dataset:
Szlachta

**Szlachta**, den temeriske adelsstand, der gennem århundrederne har erhvervet sig omfattende privilegier. Realunionen er et oligarkisk demokrati, hvor magten ligger hos den forholdsvis begrænsede adelige klasse, der alle er lige i rettigheder og privilegier uanset om de er en magtfuld magnat eller en ridder fattigere end de fleste bønder. Samtidigt er den del af befolkningen, der har mulighed for politisk deltagelse, betragtelig større i Temeria (hvor adelen udgør ca. 10-12 pct. af befolkningen) end i de fleste andre lande i den Gamle Verden (f.eks. udgør adelen i Bretonnia kun ca. 1 pct. af den samlede befolkning).

Temeriens adel er ikke en strengt eksklusiv, lukket klasse, og der eksisterer en række veje til social mobilitet og opnåelsen af adling. Mange ‘lavt fødte’ byfolk, bønder og etniske minoriteter kan og bliver adlet. I teorien er alle adelige både sociale og juridiske ligemænd. De, der holder centrale positioner er godt nok mere privilegerede end andre, men disse stillinger er ikke arvelige.

Adelen er i daglig tale opdelt efter deres finansielle position:

* **Magnateria**: Den rigeste klasse, der ejer store landområder, byer, mange landsbyer og tusinder af bønder. Ud af de ca. 2 mio. szlachta og titusinder adelsfamilier kan kun ca. 700 personer klassificeres som magnater med landsdækkende ejendom og indflydelse. Deraf har ca. 80-100 væsentlig indflydelse i Temerisk politik.
* **Midtadelen** (*średnia szlachta*): De, der ejer en eller flere landsbyer og som ofte har en officiel titel som repræsentant for en af de lokale landsforsamlinger.
* **Lavadelen** (*drobna szlachta*): De, der ejer en del af en landsby eller ingenting overhovedet.
Emmanuelle 1. (Storfyrstinde af Nuln)

**Emmanuelle Amalie Cornelia Céline Adrasteia von Leibniz** (23. Floreus 248 –) er kejserlig kurfyrstinde og storfyrstinde af den storslåede, strålende og sofistikerede bystat Nuln, “Kronen, der funkler med tusind juveler”. Hun er overhoved for den overordentligt velhavende og glamourøse adelsslægt von Leibniz og er med sin fantastiske skønhed og vældige rigdom kendt som den mest eftertragtede kvinde i den Gamle Verden.

Emmanuelle von Leibniz er berømt, berygtet og beundret for sin mageløse skønhed, vovede, ekstravagante livsstil, sin umættelige kærlighed til kunst og sine strålende, vilde og glamourøse fester. Hendes interesse for minutiøs statsforvaltning og bureaukratiske bagateller er stærkt begrænset og hun overlader gladeligt den daglige administration til sine særdeles kompetente og loyale embedsmænd, mens hun selv er optaget af den luksuriøse og ekstravagante livsstil hendes privilegerede status tillader.

Hendes højvelbårenhed er født i Belvedere-paladset i Nuln. Hun er efterkommer af en bretonniansk morfader, en tileansk mormoder, en teutonsk farfader og en elvisk farmoder berømt for sin fortryllende, overjordiske fremtræden. Som sekstenårig mistede hun begge sine forældre som led i en række hemmelige krige (skjulte dynastiske magtkampe) mod rivaliserende fyrstehuse - moderen, Céline von Leibniz (née Amboise) i en “jagtulykke” og faderen, Laurens von Leibniz, efter længere tids “sygdom”. Efter snigmordet på hendes onkel, storfyrst Gottlieb 2. von Leibniz, i Tempestus 273 5E besteg den 25-årige Emmanuelle tronen. Hun antydede muligheden for ægteskab med flere magtfulde familier, men undlod i sidste ende at gifte sig med nogen; ikke desto mindre fortsætter hun med at opretholde alliancer og udøve stor kontrol og indflydelse over Nulns magtfulde slægter. Samtidigt blev hun lige fra begyndelsen støttet af sin barndomsven - hans kejserlige majestæt Kejser Karl 6. (flere rygter siger at hun forførte ham).

Som sin by, det blomstrende Nuln, har den omsværmede storfyrstinde lagt person til utallige sange, historier og skuespil. Hendes eksotiske og pragtfulde garderobe, overdådige ødselhed, æteriske skønhed, hemmelighedsfulde intriger, skandaløse promiskuitet og utallige elskere og elskerinder er rent guld for enhver poet eller billedkunstner. I indeværende sæson lader hun sig omgive af den sprudlende pavonesiske billedhugger Sebastiano, den stilrene bretonnianske skulptør Barthélemy Prieur, den perfektionistiske kislevittiske koreograf og balletmester Sergej Grigorovitj Narysjkin, den ekstravagante saracenske mesterskrædder Ibrahim Shaban og ikke mindre end tre portrætmalere: den dristige bacchiske mester Joseph Seidler, den eksperimentelle bretonnianske Charles-Amédée-Philippe de La Vallée Poussin og den legendariske westerlandske duo Hubert og Katrijn van Osch.
Leo van Haagen

Bestyrelsesmedlem i Marienburg Børs
Patriark af Haagen-kartellet
 Ægtefælle:
Adrienne de Blois (253 – 278 5E)
 Børn:
Jakob van Haagen
Johanna van Haagen
Willem van Haagen
Lijsbeth van Haagen
Menno van Haagen
Egmond van Haagen
Cornelis van Haagen
Ida van Haagen
**Leobald Isaack Arminius van Haagen** (f. 19. Argentius 216 5E –), kendt som **Leo van Haagen**, er en rig og magtfuld marienburgsk direktor, storkøbmand og finansfyrste, der med hård og kyndig hånd leder sin families merkantile kartel, Det Ærværdige Trans-Oceaniske Handelskompagni. Kartellet er Marienburgs næststørste hvad angår såvel omsætning og portefølje som handelsflåde og politisk kapital og van Haagen regnes som en uomgængelig magtfaktor i både bystatens magtlandskab og den Gamle Verdens økonomiske arkitektur. Leo van Haagen er kendt som en dominerende patriark, der med faderlig strenghed leder sin vidtstrakte familie. Familien har placeret yngre slægtninge i mange byer for at føre tilsyn med familiens interesser eftersom de foretrækker blodets bånd frem for agenters provisioner. Mens lederne af de lokale operationer har bemyndigelse til at specialisere sig de lokale markeder, modtager de alle hyppige instruktioner fra Leo og de frygter alle hans vrede, hvis deres profitter skulle falde.

Leo van Haagen påbegyndte sin karriere i en ung alder, hvor han af daværende patriark Johannes van Haagen blev udpeget som familiens repræsentant i Sønderlandene, hvor han som en af få mennesker fra den Gamle Verden besøgte det fjerne Ofir. Efterfølgende har han bestridt centrale poster som forvalter af kartellets interesser i Charoux og Altdorf førend han for sine logistiske egenskaber og nådesløse sans for forretning blev udpeget som patriarkens efterfølger og betroet det vigtige hverv som generalsekretær for kompagniet – koordinator af dens mange interesser og repræsentanter. Fra da af har Leo sikret sig kontrollen over den store familie. Han har et personligt og fortroligt kendskab til alle sine familiemedlemmer, kender deres styrker og svagheder og lader dem med faderlig fasthed vide, at de har mere at vinde ved at føje ham end at mishage ham. Historien går om hans brovtende og konfrontatoriske fætter, Herman van Haagen, der efter at have udfordret Leos autoritet styrtede ned fra at lede kartellets handel i guld, perler og ædelstene til at bestyre deres handel med saltede sild i det yderste Thule.

Patriarken har ry for ikke at se sig for fin til også at gennemføre handler af mere tvivlsom juridisk status. Og hvorfor også gøre det, når der er det dobbelte at tjene ved både at operere på den ene  og den anden side af loven? Leo er kendt for sine mange aparte og ofte gedulgte møder med mere eller mindre mystiske kontakter: fra bretonnianske embedsfolk og fiorentinske bankiere over sønderlandske konger, sartosiske “forretningsfolk” og elviske gesandter til hemmelighedsfulde hermetiske troldmænd og tavse skikkelser i mørke kapper.
Huset van Haagen

**Huset van Haagen** (GTOH) er det næstrigeste af de 10 magtfulde handelskarteller, der dominerer bystaten Marienburgs Direktorat. Det ledes af den 67-årige Leobald "Leo" van Haagen, der residerer i familiens palæ i Goudberg nær Zijdemarkt. Leos arving er hans 45-årige søn, Haendrijk van Haagen. Husets symbol er et enkelt blåt skjold med tre hvide chevrons.

Ligesom Huset van Onderzoeker koncentrerer van Haagen-familien sig om handel i den nordlige Gamle Verden, hvilket har betydet at de to huse ofte er kommet på kant med hinanden. Familiens forretningsinteresser er eklektiske og strækker sig fra de mest udsøgte luksusprodukter til basale metervarer. "Gamle Leo" leder sin familie med en hård og autoritativ hånd og har placeret yngre slægtninge i mange byer for at føre tilsyn med familiens interesser eftersom han foretrækker blodets bånd fremfor agenters provisioner. Mens lederne af de lokale operationer har bemyndigelse til at specialisere sig de lokale markeder, modtager de alle hyppige instruktioner fra Leo og de frygter alle hans vrede, hvis deres profitter skulle falde.

Indsigtsfulde iagttagere har lagt mærke til, at van Haagen-familiens formue tilsyneladende er større end deres forretningsimperium umiddelbart berettiger. Et iøjenfaldende forbrug synes at kendetegne både familien og dens ansatte og det spekuleres i, om familien er endnu dybere involveret i smugleri end de andre store købmandshuse. Leo van Haagen skulle angiveligt endda arrangere forbud mod bestemte varer så han kan selv kan få dem smuglet ind i byen og solgt til en højere profit.

Der er endda lyssky rygter, der hviskes sent om natten i Zuiddoks værtshuse, om at den unge Crispijn van Haagen, der har fået tilnavnet *de Pauw* (westerlandsk: Påfuglen) for sin dyre og dekadente smag, har en hånd med i den illegale men meget profitable "kropshandel", hvor mennesker sælges som slaver eller endda ofre. Måske er det sandt, måske er det ikke, ingenting er nogensinde blevet bevist, men rygterne fortsætter.
Otto Sparneck

Hubert Sparneck
**Otto Diethelm Ingomar Sparneck** (*f. 244*) er baron af baroniet Eschedorf i det nordøstlige Segelheim og er det nuværende overhoved af Sparneck familien. Han er ærkefjender med Boris Boeselager og var tidligere vassal under Ortwin Kairlach. Han er kendt som en fjern hersker, der elsker naturen, jagt og at opdrætte heste. Man skal dog betragte hans fjernhed som en svaghed, han er blandt de bedste ryttere især med en lanse i Segelheim, og han er også elsket af det jævne folk, som han til tider går på jagt med. Endvidere rådgiver hans grandonkel Justus "Den Grå Ræv" Sparneck også Otto meget og assistere ham med at regere baroniet til hverdag.
Mariangela Bonaventura

Flammen over Trapani
Fortuna Belli
Den fenicinske fyrværker
 Titel:
Kaptajn
Sartosa
**Mariangela Bonaventura** (f. 4. Vindemius 247 5E) er en magtfuld fenicinsk sørøver og piratfyrstinde i det Gyldne Hav og Dragehavet. Bonaventura er kendt for sin røde hårpragt, nådesløse adfærd, forkærlighed for pyroteknik, legendariske rivalisering med kaptajnerne Raveneau Beauclair og Samuel Blackburne, og inkarnerede antiautoritære modstand mod den Gamle Verdens regeringer.

## Karriere

Bonaventura er barn af en gammel slægt af fenicinske navigatører, men blev som blot fjortenårig fanget af en gruppe illyriske kapere, der solgte hende som slave til en tevintrisk magister. Hun myrdede sin herre og flygtede ombord på et skib til Sind, hvorfra hun ad omveje nåede Sartosa. Rygterne om hendes evner som navigatør og stedkendt i Orienten var nået langt og hun blev hyret af den vodatianske sørøver og kartograf Tullio Barbiero til en østvendt plyndringstogt. Ekspeditionen blev Barbieros endeligt, men Bonaventura vendte som blot tyveårig tilbage som kaptajn for en lille men nådesløs besætning. Revolutionsåret blev en skelsættende begivenhed for Bonaventura, der imod direkte ordre overtog kommandoen over piratfyrsten Christopher Canadys flåde og brugte den til at bryde den kontrarevolutionære blokade af Siena i et flammende søslag. De næste år brugte Bonaventura på flugt fra den rasende Canady førend hun i alliance med dennes tidligere protegé, Samuel “Black Sam” Blackburne, besejrede piratfyrsten, der umiddelbart efter blev hængt af myndighederne i Bordeleaux. Over de sidste ti år har Bonaventura styrket sin position og regnes nu blandt de mægtigste sartosiske piratfyrster. Særligt har hun indædt kæmpet for at bevare søvøverøens autonomi og forpurre de etablerede magters planer.
Sennar

**Republikken Sennar** (saracensk: جمهورية السنار (Jumhuriat Alsanar), classical: Rem publicam ex Sennar) er et avestansk rige beliggende på den nordlige kyst af Sønderlandene. Riget grænser op ad Djerid og Mzab. Store dele af riget er dækket af ørken, men ude ved kysten er der meget landbrug og en lang række blomstrende handelsbyer, som har gjort Sennar til et af det mest velhavende rige blandt berberlandene. Endvidere imodsætning til sine nabolande plyndrer Sennar ikke skibe, ihvertfald i et langt mindre omfang, og har endda indgået aftaler med Castille, de tileanske bystater, Tevinter mm. om at Sennar og de andre havnebyer er sikre havne, hvor handel på tværs af kontinenterne kan foregå.

Sennar er det eneste demokratiske rige i den avestanske verden. Riget er influeret af både avestansk sharia-lov men også af de tileanske republikker så som Vodacce og La Fenice. Republikken ledes af et under- og overhus, der henholdsvis varetager det daglige styre og lovgivning og sikre sig alt forløber efter traditionerne og i folkets bedste interesse. Overhuset består af den gamle adel, præster, ayatollaher og andre skriftklogemænd, mens underhuset består af den borgerlige klasse og officere fra hæren. Underhuset er domineret af en række politiske partier, som samtidigt også er byens karteller og største købmændslag. Blandt underhusets medlemmer vælges deyen, der er tilsvarene den tileanske doge, som regrerer for livet. Deyen bliver rådgivet af en storvesir, som er valgt af overhuset. Den nuværende dey Oruç Reis kommer fra Abdelkader-kartellet.
Korps 152

* Prins og Jaeger Lothar von und zu WittelsbachGo to Prins Lothar von und zu Wittelsbach
* Sigmars komet, symbolet på Den Kejserlige InkvisitionGo to Den Kejserlige Inkvisition
* Kaptajn Winterwald, Fra Sylvanske HærGo to Kaptajn Winterwald
* Fader Wolfenstein, Sigmaritisk PræstGo to Fader Wolfenstein
* Crispus Flavia
Kaptajn Winterwald
Korps 152 er en deling i Den Kejserlige Inkvisition. Formelt er korpset ledet af de to jaeger magikeren Pyrrhos og Prins Lothar von und zu Wittelsbach, men de vedtager ofte afstemninger om hvad de mener, der ville være det bedste for imperiet.

De har udført mange opgaver og missioner, der har gjort det sikre at være en borger i imperiet. Disse har været alt fra at kure kaossygdomme til at slå væsner fra The Fae ihjel.

## Medlemmer

### Walther "Pyrrhos" von Lümpen

Magus Walther von Lümpen kommer fra rå kår, da han de første år af sit livede voksede op på landet i [CENSORERET]. Indtil den Hermetiske Orden fandt ham og begyndte at oplære ham i magiens veje. Her blev han oplært af [CENSORERET], som anbefalede Pyrrhos at søge ind i inkvisitionen, hvor han hurtigt blev udset til at skulle blive en jaeger. Han blev oplært til dette under Fader Kaspian sammen med Lothar von und zu Wittelsbach. Efter fire hårde og strenge år, opnåede Pyrrhos og Lothar status af Jaeger. Efter dette blev de sat til i fællesskab at lede Korps 152.

### Lothar von und zu Wittelsbach

Den 35 årige prins fra Bacchiens kongelige familie, og er den 57. i arverækkefølgen til den bacchiske trone. Han er fra en tidlig alder blevet trænet til ridder, da han var væbner under sir Manfred von Saxe-Weissenfels. I sit 21. år blev han optaget i ridderordenen Panterens Riddere. 3 år senere meldte han sig ind i Inkvisitionen, hvor han begyndte et trænningsforløb sammen med Pyrrhos under fader Kaspian også kendt som "Hævneren" for at blive en jaeger. Efter fire hårde og strenge år, opnåede Pyrrhos og Lothar status af Jaeger. Efter dette blev de sat til i fællesskab at lede Korps 152.

## De tre tiggere

Korps 152 var blevet sendt til en lille imperielsk by, hvor et lig var blevet fundet i et træ. Da krops 152 begyndte deres undersøgelse fandt de ud af at liget var forvrænget og inficeret af noget ukendt. Inkvisitorerne stak ild til træet for at undgå yderligere spredelse af det kaos som havde inficeret det.

Inkvisitorerne søgte oprindelsen for dette kaos og spredte lys på den nærliggende skovs ældgamle hemmelighed. Et mægtigt magisk skovvæsen ved navn De Tre Tiggere, havde indtaget skoven og gjort den til dens egen. Folk fra landsbyen kunne risikere at blive muteret af Tiggernes kaotiske magi.

Inqusitorerne besluttede sig for at udrydde Tiggerne en gang for alle. Efter en lang og svær tur igennem skoven, stod slaget og Inkvisitorerne var sejrherrerne.
Hercules Seghers

**Hercules Seghers** (f. 32. Martius 239 5E –) er en begavet og nådesløst effektiv marienburgsk forretningsmand, akademiker, diplomat, kronikør og erklæret deist kendt for sin centrale stilling i det Internationale Konglomerat-Kompagni (bedre kendt som ICC eller van de Kuijpers-kartellet) og interesse i videnskabelige instrumenter, rejsebeskrivelser og landskabstegning.

Seghers er af en familie af velstående embedsfolk, uddannet ved Baron Hendriks Universitet og har gjort karriere hos Jaan van de Kuijpers, i hvis kartel han er blevet betroet den betydningsfulde post som direktør for orientalske interesser. Et hverv han bestrider med stor snilde og en overlegen teoretisk sikkerhed. Han har rejst meget for både firmaet og universitetet og har i forbindelse hermed stiftet bekendtskab med mange fjerne lande og store videnskabsfolk.
Geneviève Dieudonné

Englen fra Austerlitz
Geneviève Duchamp
Hélène Rousseau
Noëlle Chatelain
Ingrid von Thannhausen
 Titel:
Kejserlig inkvisitor
Teaterdirektør
Sangerinde
Lektor i nekromantik og noddisme
Grevskabet La Rochefoucauld
Societas Incruentum
Skuespilhuset til Vagr Breughels Minde
Den kejserlige inkvisition
Altdorf Universitet
 Religion:

**Geneviève Dieudonné** (9. Aestus 64 5E –) er en 219-årig koket og kosmopolitisk bretonniansk vampyr af slægtslinjen Duchamp berømt for sit mangesidige virke, store nysgerrighed og oprigtigt empatiske væsen. Dieudonné har rejst den Gamle Verden, Saracenai, Sasanien, Sønderlandene og Orienten, tjent den Kejserlige Inkvisition, rådgivet storfyrst Victus 1. af Nuln, administreret Skuespilhuset til Vagr Breughels Minde og ved to lejligheder været medvirkende til sejren over nekromantikeren Drachenfels alt imens hun utrætteligt og videlystent har forsket i teoretisk nekromantik og esoterisk noddisme for derigennem at begribe det udøde vilkår og dens eksistentielle implikationer. Dieudonné er betagende smuk, meget elokvent, voldsomt begavet og yderst tiltalende. Hun er meget behersket og bestræber sig ihærdigt på at kontrollere og domesticere sin blodtørst ved konsekvent at modarbejde skadelig nekromantik og søge at præsentere og fremelske vampyrers mest ædle og altruistiske sider. En disposition der har givet hende talrige modstandere. Dieudonné opholder sig i 280’erne fortrinsvis i Altdorf hos sin ledsager Detlef Sierck med en række ekskurser til især det sydlige Imperium, østlige Bretonnia og nordlige Tilea.
Potocki

**Potocki** er navnet på en en familie af adelige temeriske magnater, der regnes blandt de rigeste, mægtigste og mest navnkundige slægter i Temerien-Redanien. Familiens navn kan spores til borgen Potok i Chełm vojvodskab. Borgen er hjemsted for deres navnkundige stamfader, feltherren og folkehelten ridder Żyrosław af Potok, der i kongerigets tidligste dage kæmpede mod sorthænderne side om side med kong Stanisław den Store i slaget om Piława. Legenden fortæller, at Żyrosław kæmpede sig frem til orkernes høvding, dræbte ham i tvekamp og jagede de skrækslagne fjender af slagmarken. Som belønning skænkede kongen Żyrosław og hans klan våbenskjoldet opkaldt efter slagmarken. Den dag i dag anvender Potocki-familien ligesom en lang række andre slægter piława-klanens våbenskjold ligesom.

Siden har familien bidraget i stort omfang til den kulturelle, økonomiske og politiske udvikling i rigets sydlige grænseland, hvor en stor del af deres rigdom hidrører fra minedrift og handel med dværgene på Verdens Kant og nomaderne hinsides den. Potockierne har en stor anpart i koloniseringen af Transmontanien og driften af de østvendte karavaneruter. Dertil er de kyndige administratorer med ekspertise i at bruge penge kløgtigt samt at forvalte og om nødvendigt undertrykke deres befolkning på den mest effektive vis. Familien har også øjne rettet mod vesten og har tætte forbindelser til Westerlandene og Stark. I næsten hundrede år har hovedparten af familien også været reformerte classicister influeret af bekendtskaber fra Wolfenburg, men de optræder ikke videre missionerende omkring det.

Familien hævder slægtskab til både gamle kongeslægter og en lang række andre magnatslægter. Potocki-familiens hovedlinje har selv været splittet i tre siden begyndelsen af det tredje århundrede:

* Linia hetmańska, “hétmanens linje” efter storhétmanen Mikołaj Potocki. Linjen bruger farven sølv og bestyrer Łańcut gods.
* Linia prymasowa, “primatens linje” efter primaten af Vizima, Godzisław Bazyli Potocki. Linjen bruger farven sølv og bestyrer Tyszkiewicz gods.
* Linia żelaza, “linjen af jern” der regnes for den ældste. Linjen bruger de originale farver og bestyrer Potok gods.

## Berømte medlemmer

* Stefan Potocki (89 – 163 5E), anerkendt formand for Sejmen ad fem omgange i 150’erne og 160’erne.
* Godzisław Bazyli Potocki (118 – 210 5E), primat af Vizima, stamfader til “primatens linje”
* Ludmiła Potocka (120 – 202 5E), Temerien-Redaniens ambassadør til Karak Kadrin
* Mikołaj “Ræven” Potocki (142 – 205 5E), storhétman, stamfader til “hétmanens linje”
* Cecylia Katarzyna Potocka (167 – 225 5E), starosta af Kaniv, velgører til både reformerte og ortodokse templer og klostre.
* Jarosław Godzisław Potocki (221 – 279 5E), akademiker, forfatter, publicist, aeronaut og eventyrer. Er en legendarisk figur kendt for sit farverige liv og levende rejsebeskrivelser. Han var blandt de første til at beskrive det temeriske folk ud fra en lingvistisk-historisk vinkel. Døde ved at skyde sig selv med en velsignet sølvkugle, da han var overbevist om, at han var blevet bidt af en varulv.
* Stanisław “Rewera” Potocki (228 5E –), felthétman, krigshelt og nær rådgiver til kong Zygmunt 3.
Pac

**Pac** er navnet på en indflydelsesrig og velhavende familie af adelige magnater med base og oprindelse i storhertugdømmet Redanien, der hører til blandt de mægtigste slægter i den Temerisk-Redaniske Realunion. Familiens ejendomme er primært koncentreret i det nordlige Redanien mellem Ismenafloden og Sølvbjergene omkring Simnas, Lida og Jieznas. Slægtens forfader, dragedræberen Kimantas den Store, nævnes første gang i storhertug Algirdas’ dekreter under navnet Kymunt. Dennes gods nær Simnas beskrives under navnet Kymundsdorf i en starkisk vejbeskrivelse fra slutningen af den Fjerde Alder. Familiens navn hidrører fra fra Kimantas’ søn Pac af Simnas, hvis efterkommere tog hans fornavn som deres efternavn.

Pac-familien har et navnkundigt omdømme som ædle og traditionalistiske krigere og som beskyttere og opretholdere af tidligere tiders lærdom og ritualer. Slægten anvender da også gozdawa-klanens våbenskjold, hvor liljerne symboliserer ulastelig ridderlighed og påfuglefjeren i hjelmfiguren visdom.

Familien er fungerer udadtil som en samvirkende enhed, men kan på baggrund af genealogi groft inddeles i to geografiske grene: den vestlige med sæde i Simnas by og den østlige med ejendomme langs Ismenaflodens krumning. Førstnævnte ledes af Włodzimierz Michał Pac, vojvod af Simnas og tidligere formand for sejmen, en kroget olding kendt for sin skarpe tunge, mange elskerinder og udplyndring af kislevittisk land. Sidstnævnte har den storhertugelige ceremonimester og fremragende genealog og historiker Piotr Oktawiusz Pac, som sin centrale skikkelse. Dennes søn, den succesfulde ridder og feltherre Ludwik “den Benådede” Pac er en favorit ved det kongelige hof og er blevet begavet med embedet som kastellan af Włocławek og titlen som storhertugelig sværdbærer for sine bedrifter i Galindien og ved Østfronten.

Berømte medlemmer

* Włodzimierz Michał Pac (209 5E –), vojvod af Simnas og forhenværende formand for sejmen, der efter sigende aldrig har haft færre end tre elskerinder på noget tidspunkt i de sidste tres år. Tilhører familiens vestlige gren.
* Piotr Oktawiusz Pac (222 5E –), storhertugelig ceremonimester, har efter et besøg i La Fenice avanceret en genealogisk teori om, at Pac-familien er beslægtet med den legendariske og efter sigende forbandede republikanske Pazzi-slægt. Han har i dette ærinde konstrueret en kirke dedikeret til den hellige Skt. Priscilla, der tilhørte Pazzi-familien. Tilhører familiens østlige gren.
* Julija Franciszka Pac (234 5E –), overordentlig velhavende starosta af Mścisław, der igennem en række kontrakter og forpagtninger bestyrer et dusin af kronens sølvminer
* Ludwik Demawend Pac (254 5E –), ridder, feltherre, kastellan af Włocławek og storhertugelig sværdbærer.
Dæmoner

**Dæmoner** *(Reikspiel: Dämon, Classical: Daimon)* er en klassifikation af skabninger fra andre dimensionelle planer, som findes i lige så mange variationer, som der er stjerne på himlen. Dæmoner har mange funktioner, de agere ofte som redskaber eller tjenere for magikere, men andre er budbringere eller soldater for kaotiske guder.

## Arter

*Se liste over Dæmon Arter*

Siden tidernes morgen har folk prøvet at gruppere og klassificere dæmoner ud fra magisk styrke el. oprindelses plan, men grundet den store variation blandt dæmoner har dette vist sig umuligt. Man klassificere derfor de enkelte dæmoner ud fra hvilken art de tilhører, altså hvilke egenskaber dæmonen besidder, dette har også gjort det muligt at lave overordnede grupper, såsom kamp-, rejse-, tjener- og fortryllelsesdæmoner. Men selv med denne overordnet gruppering så kan to arter fra samme gruppe være ligeså forskellige som to snefnug.

## Påkaldelse

Der er fundet skrifter, der viser at dæmon påkaldelse går helt tilbage til de allerældste elvere rigere, derudover kendes dæmon påkaldelse fra hele verden, selvom de ofte foregår på forskellig vis, men dette skyldes også den store variation af dæmoner. Dette gør det også svært at lave en præcis beskrivelse af dæmon påkaldelse, men ikke desto mindre går visse ting igen i de fleste ritualer til dæmon påkaldelser.

De fleste påkaldelser tager som regel 8 timer, og ritererne der bruges for at fremkalde den ønskede dæmon skal være på et arkant sprog, i det meste af Den Gamle Verden er det som regel *Lingua Praestantia*, i Det Tevintriske Imperium er det *Apókryfes Glóssa*, og på Avestansk *Alllughat Almuqaddasa*. Dæmonen skal som regel påkaldelse i et octagram eller pentagram, der holder dæmonen fanget, hvad der er mest effektivt afhænger af dæmonens art. Derudover skal opkalderen(e) også stå beskyttet i et triagram, som er et symbol på lov og orden i kosmoset, og beskytter mod dæmonens indflydelse.

Alt efter dæmonens art kan det også være smart at ofre ting til dæmonen, som regel foretrækkes mennesker eller andre magisk magtfulde væsener, men mad, våben, guld og ædelsten eller lign. kan også bruges. Ofringerne bruges til at indgå aftaler eller formidle dæmonen. Magikeren kan også prøve at dominere, men hvis dæmonen er mere stærkere magisk kan dette have meget uheldige efterfølger for magikeren.
Mens vi venter på barbarerne

**Mens vi venter på barbarerne** (estaliansk: *Esperando a los bárbaros*) er et skuespil af Jacopo Tarradasch skrevet i 140 5E. Det regnes som et af de mest kontroversielle, aparte, minimalistiske og mærkværdige stykker i historien. Det er dramatikerens sidste værk.

## Baggrund

Originalteksten blev skrevet i efteråret 140 5E. Ifølge Tarradasch selv var det inspireret af Ludwig Hermanns maleri *Mann und Frau den Mond betrachtend*. Det er dog muligt, at han forvekslede det med samme malers *Zwei Männer in Betrachtung des Mondes*. I begge tilfælde står to personer ved et livløst træ og stirrer mod månen og stjernerne. Hvorfor ved vi ikke, ikke ulig stykket hvor personerne heller ikke rigtig ved, hvorfor de gør som de gør.

Stykket blev uropført på Geheimnisstrasse Teater i Altdorf den 4. Niveus 140 5E og blev mødt med lige dele forvirring og forargelse, dels for sin tilsyneladende absurditet og meningsløshed og dels for sin lidet flatterende fremstilling af adelige.

## Karakterer

* Vladimir, en skildvagt
* Estragon, en skildvagt
* Blumenthal, en godsejer
* Lucho, en slave
* En dreng

## Plot

I begge akter er scenen sat ved et nøgent træ ved en noget nær død landevej. Her venter de to skildvagter Vladimir og Estragon på barbarerne, som aldrig kommer, uden helt at vide hvorfor og uden egentlig at kende dem. Mens de venter, beskæftiger den rastløse erindrende Vladimir, kaldet Didi, og den sløvende glemsomme Estragon, kaldet Gogo, sig med snak, skænderier, filosoferen, sang og leg uden på noget tidspunkt at komme ud af stedet. På det gentagne spørgsmål om, hvorfor de er nødt til at blive, er svaret altid det samme: Vi venter på barbarerne.

I en stor del af hvert akt afbrydes monotonien af Blumenthal og Lucho. Blumenthal er en irriterende hysterisk godsejer, der i første akt taler løs og ofte skifter fokus og evigt forlanger noget af sin slave Lucho. Lucho er derimod først tavs og underlig stiv, men på anmodning tænker han højt i form af en endeløs, usammenhængende enetale. I anden akt, der egentlig blot er næste dag, er begge imidlertid forandrede og hjælpeløse. Blumenthal er blevet blind og Lucho stum, uden at Blumenthal kan svare på hvornår, thi de blinde har ingen tidsfornemmelse.

Begge akter ender med, at en dreng kommer for at fortælle, at barbarerne først kommer i morgen. Vladimir og Estragon må berede sig på stadig venten.
Biskop Blasius af Hirschmark

**Biskop Blasius***(f. 219 5E)*er en sigmaritisk biskop med fødselsnavnet Bruno Müller og er herskeren over bispedømmet Hirschmark i det nordlige Segelheim. Han er kendt for at være stædig, striks og utrolig religiøst fanatisk. Han følger de sigmaritiske skrifter til punkt og prikke og lidt videre endnu. Endda i så stor grad han gerne så at alle andre religioner blev ulovlige og deres land konfiskeret til den sigmaritiske kirke, og mere bestemt gerne ham selv.

Han kommer selv fra byen Segelheim og begyndte i en tidlig alder at blive oplært som degn af sin forgængers forgænger biskop Leonhard, som han havde et meget nært forhold til. Da Leonhard døde overtog fader Marius posten som biskop og gjorde Blasius til sin højre hånd. Blasius var her ansvarlig for at skatterne blev opkrævet og optrænede den lokale milits. Han gjorde dette sammen med en gruppe stærkt fanatiske munke, De Røde Kutter, som han selv havde oplært i den sande tro.

Da Marius døde havde han udnævnt en anden efterfølger end Blasius, da han frygtede Blasius' meget radikalske holdninger, men denne efterfølger nåede aldrig frem og med hjælp fra de Røde kutter fik Blasius støtte fra de lokale præster, der hjalp ham med at overtale den lokale primark til at udnævne Blasius til biskop af Hirschmark.
Huset van Raemerswijk

**Huset van Raemerswijk** er et de 10 magtfulde handelskarteller, der dominerer bystaten Marienburgs Direktorat. Husets leder, den 62-årige Luitpold van Raemerswijk er samtidigt Stadtholderen af Marienburg, der står i spidsen for byens styre. Man kunne tro at det købmandshus, som Stadtholderen kommer fra, ville være den mest magtfulde af de 10 karteller, men sædvanligvis ville man tage fejl. Luitpold van Raemerswijk er blevet beskrevet som "den gamle søelefant" og det er mere for sin korpulente kropsbygning og imponerende moustache end for nogen kyndighed eller aggressivitet i forretninger. Van Raemerswijk, der er ganske tilfreds med at nyde sin estalienske rødvin (som han starter sin morgenmad med hver dag) og at repræsentere Marienburg ved officielle lejligheder, blev valgt som Stadtholder netop fordi han aldrig vil kunne true de andre direktorers interesser.

Familiens palæ ligger i Goudberg selvom Stadtholderen selv bor i det Nye Palads, hvor han bruger tiden på ekstravagante statslige middage og vinsmagninger. Fremfor at gøre deres egne forretninger er Huset van Raemerswijk primært partnere og kapitalindskydere i andre huses foretagender, hvor de gladeligt lader andre gøre det meste arbejde mens de selv indkasserer en god profit. Huset er så passivt i Direktoratet at nogle vittige sjæle har omdøbt det "Huset Raemerkuijpers", eftersom Stadtholderen altid har brugt sin potentielt afgørende stemme i Jaan van de Kuijpers' favør.

Familiens symbol er en rød løve med et anker på et hvidt skjold. Den nuværende arving er den lapsede Anton van Raemerswijk, der bruger det meste af sin tid på at sejle om kap i bugten i små både.
Huset Criamon

**Huset Criamon** er en lille, lukket og meget hemmelighedsfuld magisk sekt i den Hermetiske Orden, der gennem sælsomme formularer og mystiske ritualer søger at afdække selve magiens, tidens og virkelighedens sande natur. Huset er kendt for sin obskure filosofi, dets foragt for verdslig magt og medlemmernes tendens til at mærke deres ansigter og kroppe med mystiske symboler. Criamons disciple er en gådefuld og verdensfjern gruppe magikere, som i almindelighed har en meget begrænset interesse i ordenens politik. Husets magikere søger “Enigma”, som andre magikere karakteriserer som en form for mystisk oplevelse. For Criamons disciple har forståelsen af Enigma at gøre med opdagelsen af både Tusmørkets og selve magiens og virkelighedens kvintessens.
Salomon Steno

**Salomon Steno** (2. Saturius 98 5E – 31. Niveus 180 5E), kendt som **Bedstefar Steno** (westerlandsk: *Grootvader Steno*), var en velhavende og magtfuld marienburgsk købmand, bankier, finansfyrste og statsmand, der ledte det magtfulde købmandshus Steno i en menneskealder og fungerede som direktor i Republikken af de Forenede Westerlande. Stenos forfaldshistorie er nært knyttet til huset van de Kuijpers’ opstigning og aggressive overtagelse af førstnævntes markeder og aktiver. Marienburgere taler stadig om dengang, hvor gamle Joseph van de Kuijpers smed bedstefar Steno og hans familie i kanalen efter deres katastrofale Middenlandske kvægeventyr. Steno, der havde været en af direktoratets fremmeste medlemmer, døde som en nedbrudt alkoholiker i Zuiddok.
Don Verme

**Giorgio Grasso** (f. 237 -) bedre kendt under sit *nom de guerre* **Don Verme** er en notorisk piratfyrste fra Sartosa. Han er kendt vidt og bredt for hans store kærlighed til guld, luksus og mest af alt mad og drikke, hvilket har været med til give ham øgenavnet Don Verme (*Tileansk for Fader Orm*). Han er også frygtet for hans grådighed og sin vrede mod dem, der står i hans vej. Han startede ud som intet mindre end af Sartosas mange gadedrenge men takket være sin store størrelse (han mener selv han er beslægtet med ogrer) fik han hyrer ombord på kaptajn de Gorgias skib, hvor han hurtigt steg i graderne og til sidst overtog kaptajn stillingen. Det er dog usikkert om kaptajn de Gorgia testamenterede det til Don Verme eller om Don Verme begik mytteri, en ting er dog sikkert da Don Verme returende fra rejsen hvorpå han blev kaptajn var de Gorgia ikke i live og ingen der var med på rejsen har sagt hvad der skete, udover Don Verme var den nye kaptajn.

Han tjener stort på at have kontrol over en række mindre moler på Sartosa, som mange nystartede piratbesætninger bruger, udover at kræve store summer for at de kan lægge til, chikanere og afpresser han og hans besætning også mange mindre piratbesætninger til arbejde for ham eller betale beskyttelsespenge. Han skuer over sine moler fra sin store villa, Cortile del Verme (*Tileansk for Ormegården*), der ligger for foden af molerne. Udover afpresning tjener han også store summer ved at hans tre skibe, Il Delfino, Santa Lucrezia og Mama Verme udøver pirateri og bliver udlejet som lejesoldater til højstbydende.

Don Vermes førstestyrmand er den tidligere ridder Umberto di Nancy fra Savoyen, som blev landsforvist for at udøve slaveri ved at sælge sine fanger og mange bønder til slavehandlere fra Saracenien, det Suleimanniske Rige og Tevinter Imperiet. Andre vigtige besætningsmedlemmer er Calestro Orentius, en tevintersk blodmagikere, der siges at tilbede mørke guder, og den tidligere hajduk Muskar Marol, der siges at kunne ramme en dåse på en distance på 200 meter.
Mennesker

**Mennesker** (khuzdul: (Insert), sindarin: **Firen**, classical: **Homo Sapiens**) er en race af intelligente pattedyr, som er spredt udover hele verden. På trods af at de var blandt de sidste af den Gamle Verdens racer til at blive civiliseret er de den mest folkerige, samt den primære og mest dominerende race i og hinsides Den Gamle Verden.

Mennesker har en lang og indviklet historie med de andre racer, men generelt set er de på god fod med både dværge, elvere og hobbitter. Som de alle har kæmpet sammen med mod eksterne såvel som interne trusler.

## Kultur og samfund

Da mennesker er den sandsynligvis mest alsidige race er det svært at opstille en generel kultur eller samfundsorden. Nogle ting der dog er værd at nævne at mennesker har en flok mentalitet og som regel vil indrette deres samfund efter et hierarkisk styre.

### De forskellige samfund

Nogle af de vigtigste menneske samfund eksisterer som mægtige riger, politiske sammenslutninger af masserne, som følger distinkte regler og måde at få deres samfund til at fungerer på. Blandt disse kan de vigtigste ses under den Gamle Verdens riger.

## Vigtige mennesker

* **Kejser Karl 6. Franz:** Hans kejserlige højhed over Imperiet er sandsynligvis en af de mægtigste nulevende mennesker set ud fra at han hersker over den største og mægtigste nation i den Gamle Verden. Imperiet er dog en meget autonom stat, hvor lokale herskere nyder stor frihed.
Manta Raya Del Parana

Hans udseende bygget ud fra sagn og myter

## Flag

Manta Raya's berømte røde flag "Bloody Saint"

Manta Raya's flagskib "Edema Ruh"

# Den Første Pirat

Mest kendt blandt piraterne på det Gyldne Hav , er Manta Raya Del Parana en af de største pirater, der har levet i den gamle verden. Samtidigt er han også en af de pirater, der er omgået af mest mystik.
Adelwolf

**Kong Adelwolf** (også skrevet **Adalwolf**, **Edelwolf**, **Æthelwulf** el. **Adolf** med epiteter som “den Store”, “den Ubøjelige”, “den Lærde” og “Alfader”, også kanoniseret som **Skt. Adelwolf**) var en mytisk teutonsk kriger, kulturhelt, sagnkonge og leder af de sagnomspundne 500 følgesvende, der efter sigende grundlagde Middenheim. Han er en af menneskehedens mest legendariske helte og spillede en afgørende rolle i menneskenes opstigning i det, der mange hundrede år senere skulle blive Imperiet.

Adelwolf erindres som en mægtig udvalgt af eller sågar avatar for alfaderen Ulric og hans styrke, visdom og sejre over fantastiske monstre og dunkle riger huskes gennem tusinder af eventyr, fabler, sagn, myter, krøniker og skuespil. Han var individuelt uovervindelig og samtidig en stor leder og de fleste fyrstehuse og adelsslægter i den Gamle Verden hævder afstamning fra denne overmenneskelige skikkelse.

Han afbildes som indbegrebet af magt og vælde iklædt en hvid løves skind bærende sit sværd Hjaldrgegnir og ledsaget af sin fosterbroder, den talende ulv Volsung.
Baldur von Schönborn

Grev **Baldur Helmfried Titus von Schönborn** (f. 263 5E) er en ung og elegant aurelisk adelsmand, skuespiller, poet og hoffunktionær, der tjener hans majestæt kejser Karl 6. som kejserlig førstekammerherre. Han er således kejserens nærmeste og mest fortrolige ledsager, ansvarlig for hans garderobe og personlige ejendele. Baldur von Schönborn er søn af den særdeles velhavende hertug af Lutz og er kendt for sit smukke, ungdommelige udseende, skarpe tunge og kærlighed til teaterverdenen. Så indtagende er den unge aristokrat, at rygter i krogene går om, at han er kejseren endog *meget* nær.
Udødelig kærlighed

**Udødelig kærlighed** (tileansk: *Amore immortale*) er et skuespil af Jacopo Tarradasch skrevet i 127 5E. Stykket er en tragisk kærlighedshistorie om krydsfeltet mellem død og kærlighed, genfødsel og erindring, frihed og nødvendighed. Stykket er berømt for at have dødsguden Morr medvirke som en central karakter. Rollen som Morr er meget respekteret og forbeholdt de ypperste skuespillere, hvorfor stykket trods sin popularitet kun sjældent opføres. Det diskuteres jævnligt i kunstneriske kredse, hvorvidt den bedste fortolkning af Morr er Silvestro Benedettis, Ghyslaine Levasseurs eller Laszlo Löwensteins.

## Karakterer

* Alonso
* Miranda
* Sebastian
* Antonia
* Leopoldo
* Fiorenza
* Morr
* Broder Demetrius
* Adrian og Francisco
Bullying

Dealing with bullies van be hard sometimes. Here are some ways to avoid them or ways to deal with them.

1. Avoid the bully by walking away or staying away from where they usually are.
2. Keep in your anger.
3. Stand up to the bully Often when you stand up to the bully they will leave you alone.
4. Express your feelings about it with friends or family. They may have advise from experience or tips on how to get the bully to stop now and in the future.
5. Tell a teacher. Telling a teacher would be the best thing to do because they have power over the students and will get them to stop.
Middenland

**Storhetugdømmet Middenland** *(reichspiel: Großherzogtum von Middenland, classical: Magni Ducatus Medio Terrae)* er et imperielsk kurfyrstendømme beliggende i det nordlige Imperiet. Riget grænser op ad Nordland, Bacharach, Schaumburg, Palatinatet, Altmark, Taunus, Hochwald og Stark, endvidere ligger Middenlands kyst også få sømil fra Arendal.

Storhertugdømmet er et af de militært og økonomisk stærkeste riger, samt det mægtigste og største af de ulricanske fyrstendømmer. Siden 267 5E har storhertugdømmet været regeret af den strenge, stærke, ambitiøse og til tider brutale Leopold 3. af huset von Bildhofen. Han regerer med en jernhånd over Middenland og få adelige og gejstlige tør trodse hans ordrer.
Tarnowski

**Tarnowski** er navnet på en af de ældste og mest magtfulde familier af adelige magnater i Temerien-Redanien. Familiens medlemmer har bestridt landets højeste embeder og tilegnet sig ekstraordinær velstand og enorme feudale ejendomme. Tolv gange i træk har et af familiens medlemmer tjent som vojvod af Lwów vojvodskab og syv gange som storkastellan af Lwów by. Slægtens mest signifikante rolle i rigets historie var, da de orkestrerede og arrangerede ægteskabet, der dannede grundlag for personalunionen mellem Temerien og Redanien. Familien anvender leliwa-klanens våbenskjold.

Familiens stamfader er den betroede kongelige rådgiver, Bogumił Szymański, der i en menneskealder bestred det næsthøjeste sekulære embede i landet som ærkekastellan af Vizima. For hans militære tjeneste skænkede kong Vizimir 2. den Gamle ham store ejendomme ved Ismenaflodenhan, hvor han i 830 5E grundlagde købstaden Tarnow og byggede to borge.

Tarnowski-familien blev berømt for deres store besiddelser og bådebyggerier mellem Ismenafloden og Kløernes Hav. Så meget desto mere smertefuldt var det for slægten, da området blev erobret af den starkiske storhertug Friedrich 3. i 270 5E og familiens godser eksproprieret. Så stor er vreden blandt familiens medlemmer, at mindst tyve har erklæret storhertuginden af Stark som deres dødsfjende, og at mange teutonere er fundet myrdede omkring Tarnopol og Jarosław med grufulde trusler skrevet i deres lig. Hoffet i Wolfenburg har indtil videre truffet den forholdsregel, at ingen, der bærer leliwa-klanens emblem, er velkommen inden for 10 mil af byen.
Luitpold 1. (Kejser af Imperiet)

**Kejser Luitpold 1. den Ubøjelige** efterfulgte sin storebror Wilhelm 7. som kejser af Imperiet og regerede i fire år fra 158 til 162 5E. Luitpold havde trofast tjent som sin brors højre hånd gennem årene og det rygtedes at han var manden bag mange af broderens største politiske sejre. Som kejser var Luitpold langt mere aggressiv, dominerende og kompromisløs imod kurfyrsterne og fremmede magter end sin imødekommende bror. Flere historikere mener at hans død ikke var så naturlig som den ellers fremstod.
Huset van Eindhoven

**Huset van Eindhoven** er et magtfuldt marienburgsk handelskartel, der specialiserer sig i handel langs og på tværs af det Ældste Ocean med indflydelsesrige kontakter i den Nye Verden og omfattende kontorer i byer som Dunwall, Bordeleaux og Porto de Salvador. Huset er blandt den lille gruppe af fremadstormende og rivaliserende karteller, der står på tærsklen til at tilkæmpe sig en eftertragtet plads i bystatens magtfulde direktorat som medlem af de 10.

Husets leder er den 52-årige Beatrijs van Eindhoven, en glubsk matriark, der har kæmpet sig op fra en position som menig børsmægler for Rothemuur-kartellet til nu at leve i Guilderveld med en af byens fineste embeder inden for sin rækkevidde.

Familiens symbol er en rød falk omkranset af blomsterranker.
Skov Svinene

**Skov Svinene** (khuzdul: Zarsthuhrugalt) er en flok af orker og goblinoider, der lever i og omkring bjergene mellem Bretonnia og Imperiet. Stammen nedstammer fra de magtfulde Svinekonger-og tyranter, som i fordoms dage herskerede over vidstrakte landområder, der dækkede store dele af Palatinatet, Avallino, Savoyen, Bretonnia, Aragon, Helvetien og Lichenstein. Men i takt med at menneskerigerne blev større, stærkere og mere centraliseret blev stammen drevet fra deres land og ind i de dybe skove og afsidesliggende bjerge. Det "endelig dødstød" der fuldstændigt fjernede deres kontrol over landet var da Sigmar besejrede den sidst Svinetyrant Oshnorg "Knogleknuser" i 979 2E.

Stammen er splittet i form af at mange klaner har taget arbejde hos mennesker ofte som lejesoldater eller arbejdsmænd på fabrikker og i miner. Mens andre klaner stadig er tro til deres forfædres veje og prøver at forsvare deres historiske landområder mod mennesker og dværge. Mange af de senere klaner har slået sig til Uramgar-teokratiet, der leder et oprør mod menneskerigerne.

Stammen er berygtet og frygtet for deres vildsvinryttere, som ridder på nogle af de bedst grønhuddet opdrættede svin, som har et nært forhold med deres ryttere, der både mestre nærkamp og bueskydning i ridende stilling.
Eugen Kairlach

**Eugen Richard Wolfhard Kairlach** er den yngste af Ortwin Kairlachs børn og er borgherrer over Stahlburg. Han er også tronprætendent til markgrevskabet Segelheim og har udfordret sin bror Reiner Kairlach om magten og kontrollen over provinsen.

Eugen ville gerne ligesom sin far og sine brødre være i militæret, men Ortwin forbød det af frygt for at han skulle miste endnu en søn, da få han få år tidligere havde mistet sin ældste søn Ortwin. Grundet dette holdt Ortwin også Eugen tættere på sig end sine andre sønner. Eugen fik f.eks. ikke lov til at rejse rundt til ligeså mange universiteter som sine brødre, men hjalp derimod med at reagere Segelheim. Som beløning for dette blev Eugen overdraget kontrollen af Stahlburg. Hvor han de første par år fik hjælp til at regere fra hans forgænger Heinrich Sommerwald og sin onkel Dietmar Kairlach.

Få år før Eugens fars død vendte hans storebror, Reiner Kairlach, tilbage og førte sig frem som om han ejede Segelheim, til Eugens store foragelse. Da Eugens far så døde mistænkte han straks Reiner for at stå bag, og mente han selv burde være den nye markgreve i stedet for sin bror og sendte straks besked ud til Segelheims baroner og grever om hvad han mente om situationen.
Boris Boeselager

Wilhelm Boeselager (med Victoria)
Cornelia Boeselager (med Victoria)
Jannik von Braun (bastard)
Friedrich Boeselager (med Victoria)
Leonora Boeselager  (med Katharina)
Theresa Boeselager (med Katharina)
**Boris Matthias Boeselager** *(f. 234)* er baron af baroniet Braundorf i det sydøstlige Segelheim  og er det nuværende overhoved af Boeselager familien. Boris er kendt under kælenavnet "Den Store Bæver", som mange andre baroner af Braundorf fra Boeselager familien har været før ham.  Han var vassal under Ortwin Kairlach og er ærkefjende med Otto Sparneck.

Han er kendt som en tyk, madglad og venlig hersker, men også temperamentsfuld og hvis egenskaber i kamp og især med hans tohånds hammer, Fuchsschauer, man ikke skal undervurdere. Han har mange traditionelle og konservative værdier, b.la. udvidelsen af stavnsbondet til at omfatte betydeligt flere mennesker.