דבורהל'ה

כותב: אלון גנץ

שלום חברים, שמי תומר כרמלי, ואני יוטיובר ישראלי. מגיל צעיר אהבתי לצפות בסרטי אימה ופנטזיה, ותמיד אהבתי לשמוע צ'יזבטים (סיפורים מפחידים) בטיולים השנתיים שבבית הספר שלי. תמיד הייתי מרותק לתלמידים, ובמקביל שמעתי את הסיפורים. זו הייתה תחושה טובה לראות את המדריך אלון, מספר את הסיפור המפחיד ולהסתכל על הפנים המפוחדות של התלמידים. הוא תמיד נהג לומר שמה שמפחיד אותו אלה הדברים שאי אפשר לראותם ולדעת מה הם במדויק. לאט לאט הבנתי בכל סיפור מה מפחיד יותר, מה מפחיד פחות, מה עובד ומה לא עובד. כשגדלתי, נחשפתי לקריפיפסטות ביוטיוב: על רוצחים, שדים וכדומה. אפשר להגיד שממש התמכרתי לזה. לפני כמה שנים החלטתי לפתוח ערוץ יוטיוב, ולא מזמן החלטתי להעלות לשם קריפיפסטות מפחידות, כאלה שקראתי באינטנט וגם סיפורים שמבוססים על מקרים אמיתיים. לפני כמה שבועות הגעתי למספר מטורף של 5000 רשומים. מספר רשומים שלא חשבתי שאזכה לו. ההרגשה של להיות יוטיובר גדול שימחה אותי, והחלטתי לבצע פרויקט מיוחד, שהשארתי אותו כהפתעה שאפרסם ב31 במרץ השנה: אמציא בפעם הראשונה קריפיפסטה מקורית משלי. החלטתי לא להיעזר בכלום: לא להתבסס על שום מקור קודם, ורק לכתוב על פי הידע והבקיאות שלי בקריפיפסטות. התיישבתי ליד המחשב, אכלתי פסטה ;) והתיישבתי לכתוב את הקריפיפסטה.

"בואו נראה, יהיה לנו דמות, חברה של הדמות שלומדת איתו בבית הספר, יהיה איזה רוצח..." לא לא, "הפעם", אמרתי לעצמי, "הפעם זה יהיה מקורי! נמציא דמות חדשה!"

ניסיתי להיזכר בדברים מפחידים שקרו לי בילדותי. נזכרתי בדבורה'לה, צעצוע גומי צהוב בצורת דבורה כדורית שמוציא בועות סבון, שהיה לי באמבטיה שהייתי בן 4, והיום הוא עדיין מונח שם. תמיד שמתי לב שהייתה לדבורה מבט חמוד מידי, משהו בלחיים ובעיניים. כשהייתי קטן אמא שלי קנתה לי אותו מהטיול בבלגיה, יחד עם עוד דבורה תאומה אדומה, הרבה יותר מפחידה ומאיימת, שלמזלי הלכה לאיבוד במטוס. קראתי לזה שאבד דבורי, ולזו שנשארה לי דבורה'לה. הם הזכירו לי אישה ובעל, או דבורה ו...זכר של דבורה... שתמיד אוהבים אחד את השני, למרות שהפחידו אותי.

תמיד פחדתי לשחק איתה, עם דבורה'לה. היום היא כבר לא מפחידה אותי, אבל אני גדלתי. "אולי אעשה עליה?" שאלתי את עצמי. החלטתי שכן.

כתבתי את הסיפור. בסיפור היה ילד בן 10, שגם, כמוני, פחד מצעצוע הדבורה. יום אחד הוא נכנס לאמבטיה, הסתכל על הדבורה, והדבורה הפחידה אותו... שלחה להקת דבורים או משהו, ואז יש בית חולים שהוא בא אליו. לא היה לי המשך לסיפור ורעיון מוצלח להפחדה של הדבורה, ובעיקר לא לסוף מפחיד עם טוויסט, שיהיה מספיק מותח. רציתי טוויסט שיגרום לתגובות של "מה????" מהצופים. אכלתי קצת מהפסטה והלכתי למטבח. ניסיתי לחשוב על רעיונות ולא הצלחתי.

נזכרתי שהיום היה יחסית חם, ויש מים חמים לאמבטיה, אז החלטתי להתקלח באיזו מקלחת טובה, אולי יעלו לי מחשבות מקלחת מעניינות.

פתחתי את הדוש, סגרתי את הוילון והתקלחתי. לפתע שמתי לב שדבורה'לה, הצעצוע, נמצאת ליד מדף הסבונים. הרמתי אותה בזמן שהתקלחתי. ניסיתי להסתכל עליה, לפענח את המבט שלה. ראיתי שהצבע טיפה התקלף. ראיתי שגם כשאני ממשיך לגעת בה עם ידיי הרטובות, הצבע ממשיך להתקלף ולהתרטב עליי. "איכס!" קראתי וזרקתי אותה על הרצפה מחוץ למקלחת. סגרתי את הוילון והמשכתי להתקלח. המים טיפה החלו להתקרר, אז חיממתי את המים עוד טיפה.

לפתע, שמעתי את דלת השירותים נסגרת.

"מי זה?" שאלתי. בבית יש לנו חוקים לגבי פרטיות במקלחת.

"אני" לפתע שמעתי קול

את אחותי הקטנה בת ה3

היא נכנסת לעשות את צרכיה.

"אמא! תוציאי אותה נו!" קראתי בחוסר סבלנות, "נווו צאי כבר! אני מתקלח דיברנו על זה!". "שנייה" היא אמרה, "אני רק מורידה את המים"...

"לא לא לא!" קראתי, אבל זה היה מאוחר מדי. כשמורידים מים בשירותים, תמיד יוצאים מים רותחים מהמקלחת, וכולם, אפילו היא, יודעים כמה זה מסוכן. המים היו ממש רותחים, והזרם היה חזק ודוקר, והרטיבו את פנים שלי. לא הספקתי לסגור את הזרם בזמן. "אייי!!!!" צרחתי מכאב, "אניי אהרוג אותך!". היא ברחה מהר בבכי וטרקה את הדלת.

המים הרותחים היו הרבה יותר חמים מבדרך כלל, והרגשתי כוויות בכל הגוף. נכנסו לי הרבה מים לעיניים, שלא יכולתי לפקוח אותן.

למשך דקה לא יכלתי לפקוח את העיניים מרוב סבון וחום, והחלטתי להרטיב אותן במים פושרים בדוש.

לפתע שמעתי זמזום קל, שמגיע מהשירותים.

חשבתי שזה סתם זבוב רגיל.

הזמזום התקרב והתקרב, התחזק והתחזק.

זה לא היה זמזום של זבוב וגם לא של דבורה בחיים לא שמעתי זמזום כזה.

פקחתי מעט את עיניי, הכי שהצלחתי, וכל מה שראיתי היה כתם גדול, כגודל של כדור גולף, מעופף באוויר בצד השני של הוילון.

ניסיתי להתרחק בעיניים העצומות ולא יכלתי לראות כלום. שמעתי את הזמזום קרוב לאוזן שלי. ניסיתי להתנער בחוזקה, ולהסיט את הוילון. הרבצתי לאוויר במהירות! צעקתי בחוזקה להוריי שיבואו לעזור!. נלחמתי כמו עיוור בחרק שאני לא יכול לראות! לפתע החרק נחת לי על הלחי! והתהלך לו שם! ניסיתי לזוז מהר, המים המשיכו לרדת והרטיבו לי את הרגליים. זזתי והחלקתי. נפלתי על הצוואר על רצפת השירותים. הדבר האחרון שראיתי היה ההשתקפות שלי מהמראה, על יד דבורה'לה שלי, ומעט דם זולג ממצחי.

התעוררתי בבית החולים עם מעט כוויות בדרגה נמוכה, עקיצה על יד העין, וראש פתוח. שמתי לב שקשה לי עוד יותר לפקוח את העיניים שלי.

"נעקצת על ידי דבור" נשמע קול.

"מי זה?" שאלתי

"ד"ר גבריאל משולם" אמר הקול. "אתה בבית חולים הדסה, נשלחת באמבולנס לפה, לניתוח"

"ניתוח?" שאלתי

"כן" הוא אמר, "נעקצת על ידי דבור ליד העיניים שלך. כדי שלא תתעוור, ננתח אותך, בהרדמה כמובן."

שמעתי אותו צועד החוצה, ונשארתי לבדי.

ממש רעדתי. אמרתי לעצמי "איזה באסה שבכלל נכנסתי למקלחת!, אם לא הייתי נכנס בכלל לא הייתי פה. יכלתי פשוט להמשיך את הקריפיפסטה שכתבתי במחשב על..." לפתע נעצרתי!

הדבורה, המקלחת, הדוש, בית החולים... זה מתאים בדיוק! רגע! זה לא הגיוני, זה לא יכול להיות! הלב שלי דפק בחוזקה!

חשבתי לעצמי "אז הדבורה שזרקתי היא... היא....לא! לא! לא!! מה?! היא לא הדבור! אין סיכוי! גם ראיתי אותה מונחת לידי כשהתעלפתי!

זה לא הגיוני! זה לא אפשרי!

מחשבותיי נקטעו לפתע.

רגע! לא סיימתי את הקריפיפסטה, מה הסוף? מה הטוויסט?

לפתע שמעתי מישהי מתקרבת, זו הייתה אמא שלי.

"אוי מתוק! אני לא מאמינה!" קראה "כל כך פחדתי!"

נרגעתי.

אמא הצליחה לנחם אותי

"אתה יודע, אחרי שהתעלפת, ראיתי את הדבור הנורא הזה בורח מהחלון. הוא הזכיר לי בול את דבורי"

"דבורי?" שאלתי

"דבורי,אתה לא זוכר, דבורת הצעצוע הזהה, שאבדה לך במטוס מבלגיה"

> ©הזכויות של כל הקריפיפסטות המוצגות באתר זה שמורות לכותבים המקוריים שלהם - אין להפיץ/ להקריא/ להעתיק את התוכן ללא אישור המפרסם. לפרטים נוספים: tomerc2712@gmail.com©
>
>