Kelpie

**Kelpie** este un spirit de cal de apă al mitului scoțian , ei sunt capabili să-și schimbe forma. Ei locuiesc în Locuri și bazine ale Scoției. Este descris ca arata ca un cal, dar poate lua forma umana. S-a spus că se bucură să-și înece victimele. În anumite povești, iubește ficatul uman.

## Kelpie

### Affiliation

Zâne

Douglas Harper, istoric și fondator al Dicționarului de etimologie online, definește  *kelpie*  drept „numele de la Lowland al unui demon în formă de cal”. Este cel mai comun spirit al apei din folclorul scoțian, deși multe dintre transcrierile sale sunt scrise greșit.

### Aspect

Kelpie mitologic este de obicei descris ca un cal negru puternic și frumos care locuiește în bazinele adânci ale râurilor și pârâurilor din Scoția, prădând orice om pe care îl întâlnește. Una dintre caracteristicile comune de identificare ale kelpie-ului de apă este că copitele sale sunt inversate în comparație cu cele ale unui cal normal, o trăsătură împărtășită și de  *nykur.*  scandinave și islandeze. O variație din Aberdeenshire înfățișează kelpie ca pe un cal cu coama de șerpi, în timp ce spiritul ecvin rezident al râului Spey era alb și putea atrage victimele pe spate cântând.

### Comportament

Natura creaturii a fost descrisă de Walter Gregor, un folclorist și unul dintre primii membri ai Societății de Folclor, ca fiind „utilă”, „rănitoare” sau care caută „însoțire umană”; în unele cazuri, kelpies își iau victimele în apă, le devorează și aruncă măruntaiele pe malul apei. În forma sa ecvină, kelpie este capabil să-și extindă lungimea spatelui pentru a transporta mulți călăreți împreună în adâncuri; o temă comună în povești este a mai multor copii care se cățără pe spatele creaturii în timp ce unul rămâne pe mal. De obicei un băiețel, apoi mângâie calul, dar mâna lui se lipește de gâtul lui. În unele variante, flăcăul își taie degetele sau mâna pentru a se elibera; el supraviețuiește, dar ceilalți copii sunt duși și înecați, doar câteva dintre măruntaiele lor fiind găsite mai târziu. *fiecare uisge*  ca vinovat si omite infrumusetarea baiatului. Băiatul își tăie degetul atunci când evenimentul are loc în Thurso, unde un kelpie de apă este identificat ca vinovat. Aceeași poveste plasată la Sunart din Highlands oferă o cifră specifică a nouă copii pierduți, dintre care doar măruntaiele unuia sunt recuperate. Băiatul supraviețuitor este din nou salvat prin tăierea degetului, iar informațiile suplimentare sunt date că avea o Biblie în buzunar. Gregorson Campbell consideră că creatura responsabilă a fost mai degrabă un cal de apă decât un kelpie, iar povestea „evident o fraudă pioasă pentru a împiedica copiii să rătăcească duminica”.

Miturile Kelpie descriu de obicei o creatură solitară, dar o poveste de zâne înregistrată de John F. Campbell în  *Popular Tales of the West Highlands*  (1860) are o perspectivă diferită. Intitulat  *Of the Drocht na Vougha sau Fuoah* , care are traducerea  *podului zânelor sau kelpies*, prezintă un grup de voughas (spirite rele ale apei). Spiritele se apucaseră să construiască un pod peste Dornoch Firth după ce s-au săturat să călătorească peste apă în cochilii. A fost o lucrare magnifică, strălucitoare cu piloni și stâlpi de aur, dar s-a scufundat în apă pentru a deveni o zonă perfidă de nisip mișcător, după ce un privitor recunoscător a încercat să binecuvânteze kelpies pentru munca lor. Aceeași poveste este înregistrată de membrul Societății de folclor și colecționarul de folclor Charlotte Dempster, pur și simplu sub numele  *de Podul Kelpie*  (1888), fără a menționa Voughas sau Fuoah. Citând aceeași narațiune Jennifer Westwood, autoare și folclorist, folosește descriptorul  *water kelpies*, adăugând că, în opinia ei, „Kelpies, aici și în alte câteva cazuri, este folosit într-un sens liber pentru a însemna ceva de genul „ Imps ””.

### Habitat

Comentatorii nu au fost de acord cu privire la habitatul acvatic al kelpie. Folcloriştii care definesc kelpies ca spirite care trăiesc lângă râuri, prin deosebire de calul de apă celtic care locuiește pe malul lacului ( *each-uisge* ), includ ministrul din secolul al XIX-lea al lui Tiree John Gregorson Campbell și scriitorii din secolul al XX-lea Lewis Spence și Katharine Briggs. Cu toate acestea, această distincție nu este aplicată universal; Sir Walter Scott, de exemplu, susține că raza de acțiune a kelpie se poate extinde până la lacuri. Dicționarul lui Mackillop împacă discrepanța, afirmând că kelpie „s-a crezut inițial că locuiește... pâraie, iar mai târziu orice corp de apă”. Dar distincția ar trebui să rămână, susține un adnotator, care sugerează că oamenii sunt duși în rătăcire atunci când  *fiecare folosește* într-o „practică obișnuită de traducere” sunt denumiți kelpies în relatările în limba engleză și, astfel, îi atribuie în mod eronat obiceiurile de locuit pe lac celor din urmă.

### Imperecherea cu caii

Descendența rezultată dintr-o împerechere între un kelpie și un cal normal au fost imposibil de înecat și puteau fi recunoscute după urechile lor mai scurte decât cele normale, o caracteristică împărtășită de miticul taur de apă sau  *tarbh uisge*  în gaelică scoțiană, similar cu Manx  *taroo ushtey* .

### Variații în funcție de regiune

Alții asociază termenul  *kelpie*  cu o mare varietate de creaturi mitice. Omologii din unele regiuni ale Scoției includ shoopiltee și nuggle din Shetland și tangie din Orkney; în alte părți ale Regatului Unit includ galezul ceffyl dŵr și manx cabbyl-ushtey. S-au observat paralele cu gâtul general germanic și Scandinavianbäckahäst; Nick Middleton observă că „kelpie-ul folclorului scoțian este o paralelă directă cu [sic] bäckahästen [al folclorului scandinav]”. Wihwin-ul Americii Centrale și bunyip australian sunt văzuți ca creaturi similare în alte părți ale lumii.