Grudvanje

Najgora mesta u paklu rezervisana su za one

koji se, za vreme velike moralne krize, drže

svoje neutralnosti.

U Ljubljani, 2002. godine na skupu studenata sociologĳe iz Jugoistočne Evrope predstavnici svake zemlje su bili zamoljeni da predstave zemlju iz koje dolaze. Nemajući inspiracĳ u, a smatrajući da nešto uraditi moramo, studenti iz Hrvatske i mi, studenti iz Srbĳ e odlučili smo da izvedemo, usudiću se reći, performans. Izašli smo napolje i grudvali se. Hrvati protiv Srba (ili obrnuto). Odmah po završetku snežnog dvoboja seli smo zajedno za sto da večeramo i nastavili da se zabavljamo. Ne znamo ni sada da li je našim kolegama iz Bugarske, Rumunĳ e ili Moldavĳ e bilo potpuno jasno šta smo želeli da kažemo, ali
nama je bilo. Razgovori koje smo tada vodili bili su veoma značajni za svakoga od nas.

To je bio prvi put da sam ja, kao pojedinac koji gradi svoju sopstvenu socĳ alnu mrežu bila u prilici da uživo vidim čoveka koji je sve ove godine živeo i odrastao sa druge strane reke. Ti susreti, a i mnogi koji su usledili posle toga, naterali su me da pokušam da sama otkrĳem svoju sopstvenu istinu o prostoru na kom živim, ljudima koji tu žive sa mnom, o sebi. Ne ulazeći u fi lozofske rasprave o mogućnosti objektivnog saznanja, nemam pretenzĳ u da tvrdim da je moja istina jedina i da samo ja moram biti u pravu, niti da je ono do čega sam došla objektivno, istinito ili pravo. Tu se više radi o stavu, zasnovanom na saznanjima, a najviše se radi o formiranju baze iz koje krećem na svoja naredna putovanja. Zajedno sa mojim kolegama studentima, kao i onim mladim ljudima koji to nisu, živeću u nekoj budućoj Srbĳ i, koja treba da bude istinski naša, a da bi to bila, kao i stara, od predaka nasleđena, razrušena kuća, mora da bude renovirana da bi bila dovoljno svetla, udobna, prostrana i suva, da bi život u njoj bio kvalitetan.

Moramo rešiti odnos sa prošlošću, ali ne tako što ćemo u njoj zauvek ostati, niti time što ćemo je se odreći. Ne možemo je se odreći, jer smo u njoj postojali, a ponekad ne možemo čak i onda kada nismo. Svako od nas je odgovoran, ako ni za koga drugog, onda bar za sebe, kada bira gde i kako želi da živi. Odgovornost podrazumeva spremnost da snosimo posledice svoga delovanja, čak i kada ih pre samog čina nismo dovoljno dobro sagledali, jer i “put u pakao je popločan najboljim namerama”. Odgovornost se pojavljuje onda kada imamo izbor. Kao subjekti u jednom društvu imamo mogućnost da biramo, osim u slučaju tiranĳ e. Kaže se, Milošević je bio tiranin. Da, ali tek kasnĳ e. Na početku je, hteli mi ili ne to da priznamo, On bio izraz želje građana (ili “naroda”) na prvim višestanačkim izborima u Srbĳ i. To se da objasniti. Pobrkanost nivoa građenja država i principa po kojima se to čini. Princip “državnosti” (idealni tip SAD), ili etniciteta (idealni tip Nemačka) je bio u SFRJ pomešan, ali tako da je etnicitet, nacionalni identitet, bio zamenjen, kao i religĳ a, ideologĳ om. Onog momenta kada ljudi nisu mogli svoj identitet da baziraju na ideologĳ i (da su oni Jugosloveni, komunisti, braća i svi jednaki) morali su da ga čvrsto utemenje u etnosu. Na temelju toga počela je izgradnja nacionalnih država. Upravo je (iako ne samo zbog toga) zbog neprevladane prošlosti, koja je spavala “pod tepihom”, taj proces bio toliko krvav. Spremanje sobe trpanjem prašine pod tepih nikada se nĳe pokazao delotvornim metodom na dugi rok, a mi ipak moramo imati u vidu “dugo trajanje” (Brodel). Naravno da je ovo samo jedan aspekt i veoma pojednostavljeno objašnjenje, verovatno i redukcionizam, ali je poenta nešto drugo. Sve se može teorĳ ski, analitički objasniti, ali to ne znači da ako je nešto očekivano ili “normalno” treba da bude dobro i podržano u svom nastanku i razvoju. I nacizam u Nemačkoj tridesetih godina je bio objašnjiv tadašnjim društvenim uslovima, ali to ne znači da je bio pravi put za rešavanje takvih problema.

Na vrlo praktičnoj ravni zahtev za prevladavanjem prošlosti pojavljuje se operacionalizovan kroz zahtev za saradnjom sa Haškim tribunalom. Taj zadatak, u domenu njegove suštine, poente, ideje, treba mi da postavimo sami sebi. Jasno je da se odluke o tome donose na nivou političkih institucĳ a, ali je jasno i da čak u ovoj kvazidemokratĳ i neki obični ljudi odlučuju kakve će te institucĳ e biti.

Nažalost, prevladavanje prošlosti se sve češće svodi na broj mrtvih koji se tako olako porede, utrkivanje kome je pobĳ eno više sunarodnika (bez ideje o tome da je i jedan čovek sa bilo koje strane previše), postoje “naši” i “njihovi”, kako brojevi, tako i istorĳ a i sve ostalo. Očito je da to nikuda ne vodi. Moramo, takođe, zastati i bar se potruditi da razumemo. Da razumemo kada mladić koji je sa šesnaest godina otišao na front ne može da sedne sa mnom, Srpkinjom za što, kada se ljudi sa fronta vraćaju (polu)ludi zbog svih užasa kojih su se nagledali. Zločin se ne može objasniti, niti izbrisati razumom, ali se njime može preduprediti. Tim ljudima se mora pomoći, na jedan način, ali i svima drugima koji se frontovske borbe posmatrali, makar i iz fotelje. To se ne postiže logikom “oko za oko, zub za zub”. Meni je uvek milĳ a poruka Dostojevskog da nema te ideje na svetu koja je vredna makar i jedne dečĳ e suze. Pokušaj da se opravdamo time što ćemo se sa zlom izjednačavati, ne vodi katarzi koja nam je potrebna. Ukoliko ja zapalim nečĳ u svetinju zato što je on zapalio moju, nemam nikakvo pravo da ga osuđujem, a da ne osudim sebe. Prosto, logika “nulte sume” nĳe ona koja se pokazuje delotvornom ni u individualnim konfl iktima.

Još su apsurdnĳ i vrlo slični pokušaji da se otkrĳ e “ko je prvi počeo”. Kada sam, kao svaki čestiti izdajnik, za vreme bombardovanja SR Jugoslavĳ e boravila u Beču izvesna gospođa mi je prebacila, kao kakvom Miloševićevom izaslaniku, da smo MI na Kosovu “prvi počeli”. Nisam se branila, ali sam rekla da to ko je prvi počeo ne sme biti važno, jer je to “ćorsokak”. U ovome nema mesta determinizmu. Mi moramo da stavimo tačku i da priznamo sebi greške, kako ih ne bismo dalje pravili. Jer, to ne samo da je neodgovornost, to je i glupost. Isto tako je i savremena manĳ a gonjenja u Srbĳ i vrlo nedelotvorna, a manifestuje se kroz teorĳ e zavere, kako je zapravo sve smislio neko drugi (zli masoni ili već slične utvare) da bi napakostili nama. Tako gospodin Miroslav Toholj u jednoj TV emisĳ i
tvrdi da su, parafraziram, smislili novi pojam genocida kako bi jednog heroja i ratnog invalida optužili za oslobađanje Srebrenice. Pitam se, dokle ide sloboda govora u današnjoj Srbĳi.

Kada postanemo spremni da mislimo i razgovaramo, postaćemo spremni da prestanemo da se ubĳ amo i da pustimo eros u svima nama da ubĳ e samo jedno, tanatos. Da prihvatimo razlike da bismo postali građani, jer oni mogu po svemu da se razlikuju, osim po tome da upravo građani i jesu i da su slobodni, a samim tim i odgovorni, u meri u kojoj njihova sloboda ne znači ropstvo drugog.

U današnjoj Srbĳ i postoji konsenzus da mi treba da “idemo u EVROPU”, da ovo treba da postane građanske država i slično. Ali su potpuno različita shvatanja o načinu na koji to treba da se dogodi (po nekima je način i to da čitava Evropa postane Srbĳ a) i o tome šta zapravo to famozno građansko društvo jeste. Ono što je jasno i na jednom zvučnom nivou je da je građansko društvo vezano za grad, kao prostor u kom se stvara i funkcioniše. Grad nastaje sa robno-novčanom privredom i potrebom za mestom razmene dobara. Pojmovi usko vezani za koncept građanskog društva su liberalizam, ljudska prava, tržišna ekonomĳ a. Uz ostalo, tržišna ekonomĳ a, u skladu sa liberalnom ideologĳ om, podrazumeva jednakost, ali ne onu kolektivističku ili mehaničku (E. Dirkem), već jednakost u smislu jednake tržišne situacĳe (M. Veber), tačnĳ e, jednake početne pozicĳ e iz koje krećemo u tržišnu i društvenu utakmicu. Integracĳ a i kolektivna svest se mogu održavati i postojati na različitim nivoima. Tržište je taj faktor integracĳ e zasnovan na objektivnim, racionalnim osnovama. Podela na javnu i privatnu sferu, takođe je krucĳ alana. Podrazumeva da u svoja četiri zida možemo da budemo šta i kako hoćemo, ali u javnoj sferi, “na tržištu” mi smo samo građani, iako su u “urbanom, razlike poznate, prepoznate, prihvaćene i označene” (Anri Lefevr). Ne moramo se voleti, ali se moramo poštovati. I ne moramo misliti kao jedan, ali moramo biti u stanju da svačĳ e mišljenje čujemo.

Po nekima sam “zadojena zapadnom srbomrzačkom ideologĳ om”, “šovinista prema sopstvenom narodu” i sl. Ja bih svoj “šovinizam” uvek ocenila kao “konstruktivnu kritiku postojećeg stanja”. Pristajem na to da sam sad, zbog svoje mladosti ishitreni, izmanipulisani revolucionar, ali se nadam da u starosti neću postati konzervativac. Moja ideologĳ a (ne ulazeći u istinitost ovakvog određenja) nĳ e destruktivna. To je meni jedino važno. Ako ideologĳ a znači stav, ideju, spremnost da se dela zarad ostvarivanja ideje, pristajem. I hoću da u Srbĳ i, gde se sve moje stvaralo i stvara, ostvarim svoje osnovno ljudsko pravo, pravo na život. Da ga ne negiram zarad zlatnog escajga na dvoru cara Dušana, koji mi malo znači ako njime nemam šta da jedem, jer davno spomenuto i obećano “korĳ enje”
se može jesti i rukama.

Ukoliko nemržnju prema drugima shvatamo kao šovinizam prema sebi (svojima) upadamo u jednu opasnu zamenu teza. Ovde se nacionalizam, razlikovan od šovinizma shvata kao nešto pozitivno. I po samom sufi ksu – izam, nacionalizam je jednostranost. Ne sme se izjednačavati sa svešću o nacionalnom identitetu, koji je, hteli mi to ili ne, ugrađen u naš lični identitet. Isto tako se nacionalizam izjednačava sa patriotizmom, a antinacionalizam sa težnjom ka uništenju sopstvene nacĳ e. Svest o nacionalnom identitetu se mora graditi,kao i svaki identitet u odnosu na Drugo, ali ne i sukobom sa tim Drugim. Težnja za opstankom nacĳ e je jedno, a težnja za hegemonĳ om nacĳ e je nešto sasvim drugo. Zbog svega ovog nastaviću da se divim svom prĳ atelju Hrvatu iz Hrvatske koji potiče (po njegovoj sopstvenoj defi nicĳ i) iz ustaške porodice, koji je preživeo rat i trpeo njegove posledice, kao mali, posle Božića brojao badnjake ispred kuća da vidi koliko IH ima (pravoslavaca) i koji je svom iskustvu i znanju dozvolio da ga promeni i od koga sam dobila jedan od najtoplĳ ih zagrljaja u životu.

Ja život svoj ni tuđ dobro shvatio nisam

I tajne stvari u meni vrše se sad

Od ljudi odoh da potpuno čovek sam

Iz malih nogu jedino sanjati znam

I sebi kažem pogledaj ovaj svet

Zar nĳ e lepo govorim sebi ja

Pogledaj ko si vreme ti došlo već

Bio si dečak sad više nisi to

Plašio si se a sad se ne plašiš

Unutra strasna postoji zbrka ta

Jasna i mirna ko zbrka nĳ edna

O kako lepo bicikl teram ja

Vujica Rešin Tucić.

1. ↑ Pojam u transakcionoj analizi, čĳ im je tvorcem smatra Erik Bern, koji označava stav osobe u konfl iktu, da ona može biti u pravu jedino onda kada njen “protivnik” nĳ e u pravu ni u čemu.