Oprøret

Oprøret er en af de krige i Amos der har involveret flest parter da alle adelsslægter deltog på den ene eller anden side. Krigen var blodig, intens og kort, den varede fra den 33. i Foråret år 267 ved mødet i Seran og sluttede ved henrettelsen af Herskerinde Alara II Lendis og dennes familie den 62. i Sommeren 268,1 år, 1 årstid og 29 dage efter krigen grød ud. Krigen stod med Lendis slægten og Hjalmar slægten på den ene side og med de adelige i Norden, Helmark, Ulado og Kvorf på den anden side.

### Tidsperiode

Den 3. i Foråret 267 til den 62. i Sommeren 268

### Resultat

Rebelsk sejr. Lendis slægten og Hjalmar slægtens udslettelse.

## Deltagere

### Forsvare

Loyalister: Lendis (Hjertelandene) og Hjalmar (Bendar)

### Angribere

Rebeller: Norden, Kvorf, Helmark og Ulado

### Optakt

Lendis Herskerne og de adelige var igennem hele imperiets eksistens i en kontinuerlig tovtrækning mellem centralisering og decentralisering af imperiet. Hersker slægtens endelige mål var at blive absolutte regenter af imperiet og dermed at mindske de adeliges magt til noget nær embedsfolk og bureaukrater. De adelige til gengæld kæmpede konstant for at bibeholde status que, eller endda til tider vinde lidt flere rettigheder fra Lendis slægten.

Allerede tilbage ved Hersker Markan 'Fel' Lendis begyndte denne tovtrækning at være på herskernes fordel og oftere og oftere formåede de at få de adelige til at opgive deres rettigheder og pligter. Hver gang blot en lille bid af gangen. Deres skatter til Herskeren steg, deres juridiske rettigheder faldt og deres magt over deres undersåtter blev stille og roligt minimeret. Magisterierne blev gjort stærkere og deres bånd til Herskerene blev bundet tættere.

Alara II var dog den hidtil mest ihærdige og, i følge flere, mindst politisk skarpsindige. I løbet af meget kort tid hævede hun skatterne på de adelige, fjernede helt deres ret til at kræve told til gengæld for imperiale toldere og sidst men absolut ikke mindst indførte hun at Ministeriet for Stabilitet skulle overtage landets domstole og at de adelige ikke længere havde retten til at dømme deres undersåtter. Dette var de mest omspændende magt indskrænkelser de adelige nogensinde var blevet underlagt.

Som respons gik en stor gruppe adelige sammen og dannede en gruppe de kaldte "Koalitionen mod centralisering". De tog sammen til Lendisborg og forlangte at ændringerne blev omstødt. Til dette skulle Alara eftersigende have sagt at de adelige skulle være glad for at hun ikke tog deres ret til at bære våben fra dem og en af de adelige svarede ved at trække sit sværd. Hertil startede der en kamp mellem de adelige og Lendis Vogtere. Lendis Vogtere vandt kampen, til trods for at flere af dem efter sigende undlod at kæmpe mod deres familiemedlemmer og venner blandt de adelige. Efter de adelige var blevet arresteret gik der næsten en måned hvor ingen vidste hvad der skulle ske.

Alara lavede en proklamation efter månedens omløb hvor hun annoncerede at adelen ikke længere vil have ret til at have deres egne soldater og ikke havde retten til at kalde deres bønder i leding længere. Samtidig blev de arresterede adelige henrettet som demonstration på hendes foragt mod forrædere. Efter denne proklamation og disse handlinger samlede de adelige huse involveret i "Koalitionen mod centralisering" deres hære og flere andre huse sluttede sig til dem. Dette var starten på Oprøret.

### Slag

#### Slaget i Bendar Fjorden

Det første slag i krigen var i Bendar Fjorden. Rebellerne var i færd med at opbygge en styrke ved Siborg af skibe fra Ulado og Helmark, der var tiltænkt at belejre og indtage Kalio og Morwick, som loyalisterne angreb. Herskerens hærkommando havde fået nys om oprustningen og i forventning om at det kun var Ulado og Helmark der var i åbent oprør besluttede de sig for at møde oprørs hæren med så stor en styrke de kunne samle for at statuere et eksempel.

Angrebet skete ved daggry den 36. i Foråret 267(36.1.267), loyalisternes styrke blev ledt af Hertug Ludvig Alenhof-Hjalmar af Morwick, mens oprørene endnu ikke havde valgt en leder for deres samlede styrker og de kæmpede derfor i kaos og forvoldte formodentlig lige så meget skade på hinanden i forvirringen som modstanderene gjorde. Slaget var en tydelig sejr for loyalisterne og endte med at resterne af oprørenes styrke blev splittet og flygtede både sydpå mod Salborg og ind i Siborg havn. Efter slaget der varede et sted mellem 6 og 12 timer, begyndte Belejringen af Siborg da Alenhof-Hjalmar udnyttede sin sejr til at forsøge sig med at tage den vigtige by.

#### Belejringen af Lendisborg

Belejringen af Lendisborg var det sidste slag i krigen, på dette tidspunkt var loyalisterne allerede besejrede, men deres sidste bastion, nemlig imperiets hovedstad, holdt stadig ud og for at kunne få gjort en ende på blodsudgydelserne måtte byen falde. Oprørenes hærføre, x, havde gennem krigen og sin stand gjort sig fortjent til posten som hærføre for dette symbolsk vigtige kapitel i krigen. På loyalisternes side var det Herskerinde Alara selv og Stormester Sara Garean af Lendis Vogtere der førte styrkerne.

Belejringen startede den 1. i Sommeren 268 og sluttede 61 dage senere da citadellet endelig faldt og de resterende medlemmer af Lendis slægten blev slået ihjel. Byens ydermurer faldt dagen efter belejringen startede da Hersker Jarion beordrede Lendis Vogtere at trække sig tilbage og beskytte citadellet i stedet. Citadellet holdt stand i 60 dage derefter, men faldt da en forrædder eller spion inde bag murene åbnede portene i lang nok tid til at stormtropperne fra den angribende styrke kunne trænge ind og tage borggården. Derfra var det en nedslagtning, den angribende styrke overmandede hurtigt de få tilbageværende Lendis Vogtere og derefter begyndte de at dræbe adelige og tjenere uden tanke for konsekvenser.

Hæren blev hurtigt ført under kontrol igen, men da var det for sent, største delen af Lendis slægten og mange andre adelige fra Hjertelandende og Bendar var blevet dræbt. Der var dog nogle få overlevede ved at gemme sig eller ved at flygte med hjælp fra Medier.

For at undgå gengældelse, besluttede den tilstedeværende ledelse af Rebellerne at Lendis slægten måtte udryddes af frygt for at de ville hævne sig grumt hvis de fik mulighed for at rejse deres bannere igen. Af den grund fulgte en masse henrettelse dagen efter belejringen hvor de sidste medlemmer af Lendis slægten blev myrdet sammen med andre adelige der kunne være en trussel, så som Hjalmar slægten.

### Eftervirkninger

Efter Lendis slægten faldt overtog de adelige styret af Imperiet og alle der ikke var vasaller af andre end Herskeren selv begyndte igen at kalde sig for Fyrster, som i tiden før Imperiet. Desværre kunne de nye fyrster ikke blive enige om hvordan imperiet skulle se ud i efterkrigstiden og denne tid blev en tid med konflikter og strid, men af forskellige årsager endte krigene og efter fem år indkaldte den nye Stormester af Lendis Vogtere, Valdemar af Kali, og Magistrene, Henriana Lucean, Kaspar Utraf og Herbert Narr, til møde i Lendisborg.

Ved dette møde blev det Imperiale Rigstinget grundlagt, en enhed af Imperiets Fyrster der havde samme magt som Herskeren havde før Oprøret. Da mange havde kæmpet for at gøre krav på titlen som Hersker i interregnumet blev det besluttet at en formand kaldet Kansler, som havde ekstra beføjelser, skulle vælges med jævne mellemrum blandt Frysterne.