Lite HTML

Lite HTML

Det var den tid vi slutade räkna. Vi hade gått vidare från den idéen.

Vi var så oerhört glada över att du och ditt företag ville besöka oss. Vi ska berätta hur det började ute i de lummiga skogarna i begynnelsens www. The world wide web. “Det stora vida nätet”. En fantastisk värld!! Vi var i tjänst. Alltid i tjänst. Vi kallade oss själva – ja just det, vi var ett precis det: ett kall. Vi hade det helt fantastiskt ända från början av alltihop men kände oss ändå fruktansvärt tomma på maning, mening och metoder. Lite HTML kan väl aldrig skada. Som vi brukade säga.

Co-writing verkade vara en bra utväg, en omstart. Nya otroliga möjligheter. För OSS. Fast;

Vi. Vi och vi. Jo, vi var ett vi ändå, och just det grämde oss om sena kvällar när vi myste. Vad som hände sen däremot… Det tog inte lång tid förrän det urartade. Vi började lite smått med att arta oss för att sedan urarta (ibland tror vi att tid och att urarta hör ihop).

Klockan 04.02 en söndagsmorgon satt vi alla med skammen över oss. Som en blöt filt vi alla samsades under men ingen ville prata om. Vi menade självfallet aldrig något illa. Vi skulle aldrig mena något eller någon illa, men vi brukade skoja om att göra någon illa. Det förstår ni väl att vi naturligtvis inte menade något illa. Vi var humanliberaler. Minst. Om inte annat, liberaler. Anarka-kapitalister kanske om man var lagd så… Alla gillar väl att surfa. Vi var i alla fall himla mysiga och härliga på de flesta sätt, och så kom vi ut där, på det vida nätet… och så kände vi oss dåliga. Jättedåliga. Otroligt super-jätte-dåliga. Sämst helt enkelt. Jättesämst.

Nej, vi skulle inte kalla det ett övergrepp. Faktiskt inte, men nu tycker vi med hela vår förmåga att vi verkligen inte förtjänar mer fri surf på vårt familje-abonnemang.

Vi var de godaste. Godare än den godaste av goda godheter själv. Vi stod över Gud och såg ner på honom. Gud vad ful han var. Hade Gud alltid varit så ful? Vi överdrev väl en aning. Det vet vi alla nu. Alla vet det nu, inte bara vi… Vadå Hitler? Nu får ni väl ändå lugna ner er. Vad hade Gud med Hitler att göra? Vi gjorde bara vad vi ansåg vara i sin ordning. Det var i sin ordning. Som vi sa var vi i tjänst. Hur långt det gick? Nästan så långt att tiden stannade. I alla fall fick tiden börja om igen. Och igen. Några gånger. Men ärligt talat, var det inte ganska skönt? Vi menar, inte för de som försvann, men, för oss andra.

“O.K.”

Vi måste ju våga se sanningen även om den sticker i ögon som lök.
Det fanns så mycket som var möjligt där i början. Ni måste ju förstå var vi kom ifrån, på den tiden fick man ju inte möjlighet att ringa varandra knappt. Och så plötsligt det här. Det där.  Vi hade så mycket hopp. Men sen fanns bara det här: skuld. Men lockelsen är stor, som känt. Att vi kunde, tillsammans, var vår styrka och vårt fall.

Att starta om varenda dator anslutna till Internet samtidigt visade sig kunna slå ut hela jordens elnät. Strömavbrottet vi orsakade skickade mänskligheten tillbaka till romantiken. Aldrig mer facebook, instagram, youtube, periscope, google, twitter, youporn, familjeliv, internetbanken, aftonbladet. Aldrig mer Nyheter24. Ack och ve! Schiller...Goethe.

Ja, såklart känner vi konsekvenserna för vad det här innebär. Men någon ljusning finns väl ändå i kanten på det nattsvarta, right?

Det är det vi har att leva med.

Varje dag.

Tillsammans.

Med ALLA andra.

Var vi en enhet? Ett nätverk. Vi var ett stort vitt nät, förkroppsligat www.

\*\*\*

Mvh, Wwwiveca och oss andra