Kazula

A **miseruha**, latinul casula, görörül πλάνήτα (amphibalus, planeta, paenula) egykor bokáig lenyúló, kerekded, csupán közepén a fej számára kivágott felső köntös ill. köpeny, mely az egész testet befedte. Eredetét talán a rómaiak utazóköpenyére (paenula) lehet visszavezetni. Eredeti rendeltetéséről kapta görög planeta elnevezését is, (πλάναω = járok, kelek, utazom). Kazulának is szokás latinul nevezni (casula = házacska), mivel mintegy ház borítja be viselőjét.

Liturgikus használatbavételének idejét nem tudjuk pontosan, de az V. században már biztosan viselik a szentmise bemutatásánál. Ezt támasztják alá, az ebből az időből ránk maradt mozaikok és falfestmények. Az első időkben (V.-VIII. sz.) azonban a liturgián kívül is használják a papok, sőt egyes helyeken a szerpapok és az énekesek is. A hosszú leomló miseruha pap mindkét karját teljesen betakarta, ezért kénytelen volt azt mindkét oldalról felemelni vagy felgyűrni a ruhát, hogy az oltárszolgálatot elláthassa. Ebből az időből származik az a szokás – miként már a karöltőnél említettük –, hogy a pap csak az ujjak felhajtása után, az oltárhoz lépve vette fel a manipulust. A kazula bő szabásából ered egy másik inkább praktikus, mint jelképes dolog: hátulsó részének felemelése a térdhajtásoknál. Ennek magyarázata: nehogy a pap elbotoljék a hosszan leomló ruhában, vagy az értékes szövet elkoszolódjék. Noha a miseruha alakjának változása ezt már nem tette szükségessé, mégis napjainkig megmaradt ez a szokás a római rítusban.

A miseruha formája egészen a IX. századig nem változik, alakja éppen olyan, mint ahogyan azt az első századok mozaikképein ma is láthatjuk. A XIII. századig szabásán csak apróbb változások történnek. A fejnyílás mely eddig kör alakú vagy négyszögletes volt, egyszerű függőleges hasíték váltja fel, melynek széleit gallér-szerű szegéllyel vagy paszománnyal látják el. A kazula ekkor alakjában leginkább harangra emlékeztet. Ha egy ilyen ruha varrását fölfejtjük, kiterítve egy félkört kapunk, mely emlékeztet a mai palástok alakjára. Magyarország királyainak ősi palástja –, melyet a hagyomány szerint maga Gizella királyné hímzett – eredetileg szintén miseruhának készült. Erre az időszakra tehető a villakeresztes miseruhák megjelenése is.

A XV. században lényeges átalakuláson megy keresztül a miseruha. Hosszát elöl, és hátul jelentősen megrövidítik, két oldalt pedig a kezek számára kivágják. Alakja elöl többnyire csúcsíves és kissé rövidebb, mint a hátsó rész. A szabás megváltozásával párhuzamosan megjelennek az új elemek a kazulák díszítésében is. A villakeresztet felváltja a derékszögű kereszt. Ebből a korból származik Magyarország egyik legrégebbi kazulája, Vetési Albert püspök miseruhája.

A XVI – XVIII. században a kazulák alakja tovább alakul. Hosszúságából ismét veszít, és a karok számára készített kivágás egészen a mellekig ér. Ekkor alakul ki az ún. hegedű-alakú vagy hegedűtok miseruha. A Trienti Zsinat reformtörekvései nyomán Borromeo Szent Károly érseki tartományában előírja a kora-középkori miseruha használatát. Ezt a típust nevezzük manapság is Borromeus-kazulának. A XIX. század végétől, a liturgikus mozgalom megindulásával ismét kezdenek visszatérni az eredeti, egész testet beborító alakhoz.

III Ince pápa és Durandus szerint e ruha a szeretetet jelképezi, mely nélkül viselője csak zengő érc és pengő cimbalom, s mely (a szeretet) miként e köntös a többi szent ruhát, a bűnök undokságát elfedi, s a törvény és a próféták minden parancsait magában foglalja. Felöltésekor imádkozza a pap: *„Uram, ki azt mondottad, az én igám édes és az én terhem könnyű, add, hogy úgy hordozzam ezeket, hogy elnyerjem szent kegyelmedet.”*