Háttértörténet

Aeternia és szigetei az élet apró fellegváraiként léteztek a végtelennek tűnő óceánon, mióta az első sárkányok kikeltek ősöreg tojásaikból. A föld porából és óceán homokjából,  a madarakból és halakból, a hegymélyi lényekből más és más élet sarjadt összhangban a világot mozgató titokzatos erőkkel.

Birodalmak és népek születtek és hulltak porba, ugyanazon köveket használta megannyi nemes és nemtelen kezek sora, hol építve, hol döntve a falakat, de a hatalmas gyíkok csak figyelték a pilácséletűeket.

Azonban bármily ősiek és bármily hatalmasok voltak is a vasbőrű gyíkok, a Sors felett ők sem rendelkeztek hatalommal, Aeternia földjén új élet szökkent szárba: az emberek népe. Az ember szapora volt és ügyes, gyermekei átszelték a tengereket és átfúrták a hegyeket és lassan városaik hálózata átszótta az ismert virágot, akár az apró erek a renyhe testet.  A varázslat lényei és a legújabb jövevények békében éltek egymás mellett, együttműködésük virágzó lett és Aeternia földjein dúsabbnál dúsabb lett a gabona és a bányák szinte boldogan adták át csillogó nemesfémeiérceiket.

Azonban a kapzsiság alantas dolog, egyetlen laza szem elég neki az igazság és becsület láncingén és mérgezett tőrét húsig döfi. Shanka-Than, a Serfen törzs feje apja halála után megérezte a hatalom szelét és elhatározta, istenné lesz az emberek között. Összefogta a környező embertörzseket és hódításba kezdett. A törzsfők mindegyike választhatott, behódol vagy elpusztul. 10 évre volt szüksége és a népek szinte mindegyike az új császárt szolgálta, az ellenállók pedig a Birodalom szélein kerestek menedéket. A behódolt törzsek között újra és újra felütötte fejét a lázadás, melyet a zay mindig hatalmas elánnal tört meg beolvasztva a törzsfő volt területét sajátjáéba és egyre inkább központosítva az uralkodói hatalmat. A birodalom fővárosa igazi kereskedelmi fellegvár lett az uralkodó az adókat és tömegeket pedig arra használta fel, hogy tudományos központokat alapítson. Nem telt el egy évtized és a Birodalom megtelt újabbnál újabb találmányokkal, az utak poros földjét felváltotta a kopogós kő és a semmiből épületek bukkantak fel gombamód.  Shanka-Than hódoltsága egyre inkább megszilárdult a határokon, a vidékek elfoglalása vagy nem érte volna meg az erő befektetést a silány nyersanyag vagy éppen élelmiszer miatt vagy népei a vadak vadjai voltak, földje pedig konok és védelmező. Azonban senki sem nyújthatja életét a végtelenségig, bár van, akinek így is kevés jut a földi létből, az országok egyesítője egy hajnalon szürkén kelt, akár a hamu és egy héttel később már maga is hamuvá lett. A 2. zay az elsőszülött fiú, Kanthar lett egy zömök, harcias férfi, aki nem hallgatott senkire és semmire, embereivel kemény volt és igazságtalan, büntette a jogos erényt és jutalmazta a törleszkedést.  Shanka-Than zayvá választásának 40. évfordulójára, fia hatalmas ünnepet rendelt el melynek előkészületei 1 éven át  folytak, a városok még nagyobb élettel teltek, hogy szinte már lépésben sem lehetett közlekedni az utcákon, a tűzvarázslók sora, mutatványos elfek és apró szerkezeteikkel ámulatot keltő törpök pedig kíválóan gondoskodtak a hangulatról.

A császár öcse, Balambér, azonban egészen másképpen szervezkedett fivére kérésére, amikor pedig az ünnepély miatt a varázslények nemesei elhagyták településeiket, vad és kegyetlen mészárlásba kezdett. Az utolsó túzijáték alatt, amelyet a városban lévők láthattak, újabb fogaskerekek csikordultak meg a császár ördögi szerkezetében és mulatságban résztvevők ellen is hajtóvadászat indult. A megmaradt nem-emberek kétségbeesetten kerestek menedék a sárkányok birtokain. Az őslények sorra mészárolták le a portyázó csapatok, azonban a zay dühe napról napra nőtt, míg a Simon-napi mészárlás évfordulóján meg nem haladta a gyíkoktól való félelmét és harcot nem indított ellenük. 7 évig ölte egymást ember és sárkány a mágia lényei pedig megtanulták, hogyan maradhatnak életben az árnyékban vagy a vakító fényben, az erdők sűrűjében és a hegyek mélyén rejtőzve. Végül Santho ih Lhanar-t, az utolsó sárkányurat, maga Kanthar zay ölte meg legendás péngéjével Durrheimmel, elhozzva az emberek korát.

A düh és a kapzsiság azonban emészt, lassan, mint a folyó a sziklát, de emészt, a zay 52 éves korában elhagyta az élők világát, a trónt pedig Balambér örökölte. A Simon-napi Mészárost azonban nem fogadták el bátyjának hadvezérei és puccsot hajtottak végre trónra emelve a legfiatalabb Shankafit Skostokost. A mellőzött fiú élete nagy részét a főváros könyvtáraiban töltötte, elvégre az, hogy uralkodó lesz, fel sem merült, így lassan megkezdte a birodalom konszolidációját. A 4. zay keze alatt a határok megszilárdultak és ország lassan megindult a polgárosodás útján népeit a nyugalomhoz és békéhez szoktatva. 40 éves uralma alatt a városok és falvak lakói elindultak a puhulás útján és mikor Skostokos már ősz fejjel hírét kapta, hogy a külső törzsek betörtek az országba már képtelen volt felvenni velük a harcot. Az agg uralkodó nem adta át hatalmát fiának, azonban a Birodalom főurainak egy része a parancsot megtagadva gondoskodott országrésze védelméről. Végül a Birodalom, 103 év után teljesen összeomlott. A romokon új élet sarjadt, azonban az utolsó egyetem is a végzet martaléka lett és tudósai szétszéledtek, ez az új időszámítás kezdete, a Nagy Szétszóródás.