Új Kánaán

Új Kánaán zászlaja

## Népesség

### Beszélt nyelvek

angol, francia, német, magyar, lengyel, török, arab, holland, portugál, afrikai törzsi nyelvek

### Főbb etnikumok

zsidó, holland, portugál, afrikai bennszülöttek

### Vallás(ok)

Elfogadott: zsidóMegtűrt: katolikus, protestáns

# Új Kánaán

A 19. század eleje egész Európára nézve rendkívül súlyos problémákat okozott. A rend megbomlott és az emberek kétségbeesetten keresték, hogy kiket lehet okolni a szerencsétlenségekért. Hamarosan meg is találták, hogy kit lehet felelőssé tenni a változó világért és a rokonaik haláláért. Néhány történész így írja le az eseményeket: „Ekkoriban kezdődött meg Európa szerte egy általános paranoia; kormányok attól rettegtek, hogy jakobinus összeesküvések születnek a régi rendszer megdöntéséért. Rengeteg helyen titkos rendőrségek, besúgók, politikai bebörtönzések és zsarnoki rendeletek fokozták a legfőbb hatalommal szembeni bizalmatlanságot.” Természetesen ez csak az események egyik felét írja le. Már az éhínségek idején is növekedett a nyomás a zsidó embereken, akik szerte Európában megtalálhatóak voltak, de az igazi üldözés az 1830-as években kezdődött el. Többször elkobozták a zsidó családok vagyonát és azokon a helyeken, ahol esetleg megkezdődött a zsidók beilleszkedése a társadalomba ismét zaklatás érte őket. A zsidó csoportok elkezdtek összeverődni, hogy megvédjék egymást és a városokat, ahol korábban nagy számban megtalálhatóak voltak elhagyták. Az évtized közepén merült fel a gondolat a csoportok vezetőiben, hogy felvegyék egymással a kapcsolatot. A 2 évtizedes bizonytalanság után biztosítani akarták azokat, akik tőlük vártak megoldást, hogy minden rendben lesz. Ekkor kezdődött el az 2 éves folyamat, hogy a többségében a vallási vezetőiket tehát a rabbikat követő zsidók egymásra találjanak.

A folyamat irányítása is a rabbikra hárult a különböző csoportok közül a kiemelkedő személyek voltak a legnagyobb befolyással:

Júda Leib Löw: Német származású magyar főrabbi Szegeden. Visszavette születési nevét, miután a zsidók asszimilálódása Magyarországon meghiúsult és inkább felvette a kapcsolatot a német rabbikkal.

Alexandersohn Jonathan: Hosszú ideig német rabbiként működött a *Schwerin an der Warthe* nevű kisvárosban. Jelentőségét az adta, hogy miután elkellett hagynia a posztját Magyarországra ment. Itt a 30-as években nagy szerepe volt abban, hogy felvegyék a kapcsolatot a német és lengyel területeken élő zsidókkal.

Alkalai Juda ben Salomo: A palesztiniai zsidók vezetője, akinek szintén voltak kapcsolatai a német és magyar rabbikkal. Eredetileg ő találta ki, hogy az európai zsidók költözzenek át az ígéret földjére és vívják ki a függetlenségüket ott, hogy saját országuk legyen.

Sir Moses Montefiore: Angol és francia ismeretségekkel rendelkező olasz származású zsidó. A katasztrófák idején London és Párizs volt a tartózkodási helye. Többször utazott Palesztinába és segítette az ott élő zsidókat. Itt ismerte meg Alkalai Juda ben Salomot és rajta keresztül bekapcsolta a nyugati zsidókat is a szerveződő egységbe.

Rajtuk kívül számos más rabbi és befolyásos héber vett részt a zsidók újabb vándorlásának előkészítésében, de az alapokat ezek az emberek fektették le. A 2. év végén úgy tűnt a különböző csoportok készen álltak arra, hogy letelepedjenek és földet szerezzenek maguknak az ígéret földjén. A folyamat során a vagyonos családok fegyvereket, de főleg élelmiszereket és a költözéshez szükséges egyéb felszereléseket és termékeket vásároltak fel szerte Európában és a Közel-Keleten. Az út, hogy a zsidók nagyobbik fele elérje Palesztínát majdnem egy évig tartott és még így sem ért mindenki oda. Problémák voltak az elszállásolással és a beilleszkedéssel. Ezeket a gondokat csak tovább növelte, hogy az Oszmán Birodalom az összeomlás szélére sodródott. Az egyiptomi területek lázadozni kezdtek és bár egyelőre nem tűnt valószínűnek a sikerük a zsidók érezték, hogy beszorultak 2 sereg közé. Éhínség pusztította a területeket és a különböző felkelések csak növelték a Birodalom paranoiáját így a lehetőség egy zsidó felkelésre elúszott. A kétségbeesés eluralkodott rajtuk és nem tudták mit tegyenek. Az addigi vezetőkbe vetett bizalom megingott és készek voltak bárkit elfogadni, aki valamilyen módon megtudta állítani a közelgő katasztrófát.

Ekkor lépett színre Mózes. Természetesen nem az eredeti támadt fel a halottaiból, de ha ezt állítja talán a zsidók még ezt is elhiszik. Ő II. Mózes volt, aki a zsidók 2. nagy vándorlását akarta levezényelni. Az addigi vezető rabbiknak nem tetszett az ambíciója és amit utána kezdett hirdetni még inkább ellene ment mindennek, amiben hittek. Mózes azt állította, hogy elődje és a zsidók nem az igazi ígéret földjére mentek és a Kánaán igazából Egyiptomtól délre van. Mózes elkezdte az összes megvásárolható hajót és ellátmányt megszerezni, hogy egy újabb utazásra felkészítse a népét. Senki nem tudta, hogy pontosan ki volt ő, de a kétségbeesett emberek elfogadták a megoldását hiszen magyarázatot adott arra, amin keresztülmentek eddig. A rabbiknak is elkellett fogadniuk, amit mond különben nem tudták volna tovább terelgetni a népüket. Úgy tűnt Mózes tervei rendben mennek, az egyiptomi felkelésnek szüksége volt a pénzre így eladott több hajót is a zsidóknak és ellátmányt az útra. De a zsidók túl sokan voltak. Élelemből még lett volna elég, de a hajókból nem tudtak eleget szerezni. Így sajnos a zsidók ketté kellett, hogy váljanak. Az emberek nagyobbik fele nem fért fel a hajókra így a sivatagi utat kellett választaniuk. Velük tartott II. Mózes is, hogy végig vezesse őket veszélyes úton. A vagyonosabbak termesztésen megkapták a hajókat így ők 2 évvel előbb odaértek, mint a szárazföldön haladó társaik. A tengerparti városokban egy kis arany kifizetésével könnyedén letudtak telepedni. A régi európai hatalmak befolyását már nagyrészt ledobta magáról a terület az Imerina szultánság közelsége révén. A rabbik, akik a vagyonos zsidókkal tartottak elkezdték megalapozni az új zsidó államot. A pénz révén bejutottak a helyi őslakos törzsek és európai kolóniák életébe. Szépen lassan 2 év leforgása alatt fontos részévé váltak a társadalomnak és majdnem az összes vezető körben megtalálhatóak voltak. Ekkor érkezett meg a szárazföldön közelítő tömeg. A vagyonosok már elkészítettek a terveket, hogy teljesen átvegyék az irányítást a partmenti városokban. Erre zsoldosokat használtak fel, akik a 2 év alatt szépen lassan szivárogtak be az városokba. Természetesen volt ellenállás, de nem volt lehetősége a vezetőknek felkészülni a harcra így 1-2 hónap után a jelentős partmenti területek már zsidó ellenőrzés alatt voltak. Közben északon a törzsek konfliktusa zajlott a megtépázott és éhező, elkeseredett zsidó bevándorlókkal. Náluk még mindig megvoltak a fegyverek és a 2 évnyi vándorlás megedzette a harcosaikat. 6 hónap harcai után az őshonos törzseket legyőzték és a helyükre zsidó családok telepedtek le. A rabbik annak érdekében, hogy ne biztonságban tudják magukat az állam székhelyét a szárazföldön belülre tették. Egy kicsi, de igen szép városka lett a kijelölt hely és átnevezték Új-Jeruzsálemmé, míg az országot Új-Kánaánnak hívták. Ebbe II. Mózesnek már nem volt beleszólása mert a harcok kezdete után nem sokkal elhunyt és az kialakult új hazát ő már nem láthatta.

A megszilárduló rendszer 1845-re öltött végleges formát. A rabbik egy tanácsot alakítottak magukból és felosztották, hogy ki mely területek vezetéséért lesz felelős. Természetesen csak a lelki békéjét akarták biztosítani a közösségeiknek. A tanács végül vezetőt választott, akit megbíztak azzal, hogy felállítsa az ország kormányát. Így lett Új-Kánaán első Bírája Jáfet, aki az Úr bírájaként az Otniél nevet vette fel. A rákövetkező 5 évben az előttük ott élő népek beolvasztását próbálták gyorsítani. Mindenkit köteleztek a megtérésre és aki megtagadta ezt azt súlyos büntetések érték. A gyerekeket kiskoruktól kezdve elkezdték a zsidó hitre tanítani, hogy amikor felnőnek már hűségesek legyen az államhoz. A bevételek nagy részét a kereskedelem, és a bányák adták erre tudott építkezni az állam. Élelemből szerencsére nem volt hiány és a letelepedő zsidók elkezdtek sokasodni. Emellett Otniél elkezdte meghirdetni a zsidó állam létrejöttét és szorgalmazta, hogy az összes zsidó, aki még nem hagyta ott régi otthonát szintén vándoroljon Új-Kánaánba. 1850 eljövetelével már kezdett elfogadottá válni a bíra és a rabbik uralma és elgondolkoztak azon, hogy a nemzetközi politikában is szerepet vállaljanak-e. Végül úgy döntött a rabbik tanácsa, hogy előbb az alapvető szabályait fektetik le a diplomáciájuknak és rendes diplomatákat képeznek ki. Így végül az ország 1852-ben menesztette követeit először más vidékekre.

#### Állam:

Az ország teokráciaként működik. Hasonló alapokon nyugszik mint a pápai állam de itt csak az országon belül élő rabbik jogosultak arra, hogy a bíra választáson részt vegyenek. A rabbik tanácsa ettől eltekintve annyi hatalommal és felelősséggel rendelkezik, amennyit az aktuális bíra ad nekik. Úgy gondolják, hogy a megválasztott bírát Isten támogatja így a döntései csak is sikerre vezethetik az országot. Ennek kettő hatása is van: feltétlenül megbíznak a bírák döntésében, rendkívül kritikusak ha egy döntés nem váltja be a kívánt reményeket.

Fontos személyek:

Otniél bíra

Sir Moses Montefiore