Oszmán-Török Szultánság

**Az Oszmán-Török Szultánság**

**A kezdetek:**

A keresztény időszámítás szerinti 1320-as években Anatólia török nemzetiségű, szunnita muszlim bejségei, hercegségei közül az Oszmán törzsfő és utódai által vezetett ország kezdett egyre erőteljesebben egyeduralomra jutni a térségben. Az alapítójáról elnevezett állam uralma alá hajtotta először közvetlen szomszédjait, majd az évszázad vége felé a régió más középhatalmait, mint például a Karamán Szultánságot is. Az Oszmán Szultánság ezzel párhuzamosan igyekezett megvetni talpát az Égei-tenger túlsó partján is, azonban próbálkozásai nem jártak sikerrel, kisebb időkre sikerült ugyan hídfőállásokat elfoglalni a Balkán-félszigeten, Bizánc ereje azonban túl magabiztos volt, az Oszmán-dinasztia belharcai pedig újra és újra visszavetették a Szultánság erejét. Jelentős problémát jelentett, hogy az öröklési rend nem tudott megszilárdulni a szultánok között. A rendszerint számos fiúgyermek között gyámjaik és anyáik gyakori bátorítására szinte törvényszerűen viszályok törtek ki, melyek a XIV. és XV. század során többször polgárháborúhoz vezetett. Ilyen körülmények között a tehetségesebb szultánok erejük nagy részét kialakult országuk egyben tartására, és csupán visszafogott hódításokra tudták csak felhasználni.

Mikor a „nagy hidegnek” nevezett keserű időszak megkezdődött, a Szultánság ismételten polgárháborúba sodródott. Az idős, és gyengének tartott II. Bajezid uralma folyamatosan gyengült, fiai, az engedelmes Ahmed, a jogszerető és tanult Korkut és a harcias Szelim fokozatosan egymás ellen fordultak. A szultán halála után, a betörő tífuszjárvány idejére a három testvér frakciói teljes harcban álltak egymással. Szelim még korán megszerezte a hatalmat a főváros, Ankara felett, amely kulcsfontosságú fegyverténynek bizonyult, mert amellett, hogy ezáltal a kincstár, így a hadsereg felett is kiemelt hatalmat szerzett, a keletről érkező járvány is jóval kevésbé rendítette meg uralmát, mint testvérei esetében. Idővel a kettejük között rosszabb helyzetben álló, folyamatos dezertálástól és rossz moráltól szenvedő Ahmed Szelim elé járult, önként elismerve őt a jogos örökösnek. Ezek után a járvány elmúltával Korkut sorsa is eldőlt, habár a tanult testvér a megadás helyett a harcot vállalva még egy jó évig kitartott. Az udvari krónikák szerint Szelim végül személyes párbajban győzte le testvérét, habár ezt az esetet megfigyelő nyugati hírmondók vitatják. Annyi bizonyos, hogy hosszú közdelem után I. Szelim kezébe került az Oszmán-Török Szultánság sorsa, aki nekilátott naggyá tenni országát.

**A megújuló szultánság:**

I. Szelim harcias, de okos, és bölcs ember. Habár sosem mutatott olyan érdeklődést az iszlám jog felé, mint Korkut, igyekezett kiművelni magát nemcsak saját országa, de idegen földek szokásaiban és törvényeiben is. Fiát, Szulejmánt a kezdetektől szorosan maga mellett tartja, műveli a legkülönbfélébb ismeretekben, mint ahogy az ankarai Nagy Palota az adminisztrátorok rétege többi fiataljának is kiemelkedően magas színvonalú oktatást biztosít. A kétszintű oktatási rendszer Anatólia muszlim lakóinak (madraszák), és nyugatról érkező értelmiségieknek (Enderum) is lehetőséget nyújt a felemelkedésre. Utóbbiak bevonzása a Szelim szultán által meghirdetett „új szemlélésnek” központi eleme. Ez az új állami stratégia helyezi keretek közé a megújuló Oszmán Szultánság politikai, gazdasági és katonai nézeteit. A „nagy hideg”, a tífusz és a polgárháborúk sokkjai után az „új szemlélés” a magabiztos, kitartó és folyamatos növekedés célját tűzi ki minden tekintetben. Ennek érdekében kimondott stratégia a nyugati hódításokról való lemondás, amíg az ebből fakadó kockázat túl magas az elérhető siker mértékéhez képest. Kiemelt hangsúly van a keleti szomszédság, a keleti országok felé való fókuszáthelyezésre, melyhez Szelim elrendelte a diplomataképzés színvonalának és nagyságának megemelését. Vak hódítások reményei helyett az „új szemlélés” a tanulást, a modernizációt és a józan megfontolások mentén formálódó politikát helyezi előtérbe.

A politikai vezetést Szelim ugyenezen koncepciók mentén reformálta meg. A szultáni hatalmat több intézkedéssel – állandó, hűséges testőrség, közvetlen adóbevételek – erősítette meg, miközben tett róla, hogy földosztások, központi terménybeszerzések és szétosztások révén a köznépnek ne legyen oka lázadozni. A Díván, ami eddig a rangidős törzsfők tanácskozó testülete volt, mostantól a legfelső katonai, politikai és gazdasági adminisztrátorok, miniszterek, a „szultán füleinek” is nevezett legfelső információszerző, a Szultánság legfelső vezetői, a nagyvezír, a trónörökös, és maga a szultán fóruma lett. A nagyvezír intézményét is Szelim alapította, kiemelve leghűségesebb támogatói közül Karamani Mehmed pasát, aki kitartóan és hasznosan szolgálta őt a polgárháború alatt. Szulejmán herceggel hárman alkotják most az oszmán vezetés csúcsát, a hármuk szava a végső minden vitában. Ugyanakkor a szakértők által irányított ország jegyében a Díván szava is fontos, üléseit legalább hetente tartják.

Szelim egyik első törvénye volt az öröklési rend szabályozása, mely innentől kőbe vésett jogként irányítja majd a leendő szultánokat, elkerülendő az eddig hátráltató és veszélyes polgárháborúkat. A trónörökös ezután mindig a mindenkori szultán legidősebb fia lett, kivételt képezve akkor, amikor a szultán, a nagyvezír, valamint a trónörökös anyja által is aláírt hiteles dokumentum igazolta, hogy az uralkodó más gyermekét kívánja örökösének. Szelim emellett dekrétumában előírta, hogy a szultánok és trónörököseik – valamint lehetőleg minél több más gyermekük – között szoros és állandó kapcsolat legyen, az uralkodás mindennapi teendőivel az apák ismertessék meg fiaikat, valamint törekedjenek minél szélesebb és alaposabb oktatásukra is. Szelim és fia, Szulejmán kapcsolata mintapéldáját adja ennek, hiszen a herceg a Díván minden ülésén részt vesz, apja Karamani nagyvezírhez hasonlóan kikéri véleményét a legapróbb ügyekben is.

Szelim a hadsereg köreiben is jelentős reformokat vezetett be, kiemelve a szükségét a nyugati technológiák, így a tűzerőnek mihamarabbi átvételére, és általánossá tételére. Az új reformok mentén a hagyományos lovas nemességi erők (szpáhik), valamint az előkelők által toborzott parasztkatonák (akindzsik) mellett megjelent egy hivatásos, a legmodernebb fegyverekkel felszerelt mag, a janicsárok is. A nyugati történelem ismeretében Szelim szultán ezt a katonai csoportot a régi római hadsereghez hasonlatosan kívánja fenntartani, középítkezéseken, rendfenntartói szerepben dolgoztatva és állandóan gyakorlatoztatva őket. Fizetésük közvetlenül a Palota kincstárából érkezik, így hűségük biztosabb, mint a szpáhiké, vagy akindzsiké. Az oszmán sereg emellett igyekszik nyugati szakértők felhasználásával folyamatosan fejleszteni tüzérségét és flottáját is. A szultán kitűzött célja, hogy idővel országa magától is a tudományos fejlődés élén álljon, a szerzett tudást ezért folyamatosan tanulmányozzák, és igyekeznek továbbfejleszteni a madraszák tudósai. A hadsereg kiemelt figyelmet kap a harcias szultán rendszeres nyilatkozataiban, melyeket müezzinek közvetítenek szerte az országban. Hogy mikor és merre fog először megindulni az új szultán, azt viszont még senki sem tudja.

Mint a szunnita iszlám követői, az oszmán szultánok eddig is mindig megadták a vallási elsőbbséget a Mekkában székelő kalifának. Szelim maga is már elismerte a kalifa főségét, valamint trónra lépését követően ajándékokat is küldött a szent városnak. Az oszmán muftik tanításaikban igyekeznek összeegyeztetni a török hagyományokat az iszlám tanításainak mekkai olvasatával, bár a szultán maga láthatóan csak akkor foglalkozik a Korán utasításaival, amikor az céljainak megfelel. A Porta figyelmének keletre fordulásával nem kizárt, hogy a szent háborúk korszaka Ankarában lejárt, hiszen hittestvéreik ellen ilyen jelszavakkal nem vonulhat oszmán hadsereg. Nem kérdéses, hogy az ebből fakadó ellentmondások folyamatosan foglalkoztatják magát Szelim szultánt is.