Gradu je potrebna promena

Dve teme su moja preokupacĳ a i u ovom eseju pisaću o uplitanju dece u politiku i o nekim nedostacima u životu omladine. Poznato nam je da su sukobi između političkih stranaka u Novom Pazaru u poslednje vreme sve učestalĳ i. Čak je i došlo do pucnjave između dva pripadnika sukobljenih stranaka kada su dva slučajna prolaznika
ranjena.

Na političkim mitinzima, gde se obično dve stranke „prepucavaju” i prebacuju jedna drugoj, često se mogu videti maloletna deca koja mašu zastavicama, ili pak pevaju pesmice smišljene da vređaju pripadnike drugih stranaka. Njihovim roditeljima često nĳ e važno što su im deca učesnici takvih propagandi. I sama sam se uvek pitala da li je učinak tih izbora, u čĳ oj su se predizbornoj kampanji mahom nalazila deca, uopšte veći od, da je nazovemo „normalne predizborne kampanje”. Nisam mogla da verujem da su se vremena toliko promenila. Kad sam ja bila mala, deca su uglavnom bila zaokupljena autićima ili lutkama, a sad im je glavna preokupacĳ a podela između stranaka, navĳ anje, mahanje zastavama, uopšte – svaka propaganda. Dok predstavnici tih stranaka obećavaju “brda i doline”, njima nĳ e najvažnĳ e da sve to što pre prođe i da se pri tom poštuju sva pravila koja su za to i određena. Ali, što je zanimljivo, izgleda da se to pojavljuje samo kod nas. Organizacĳ e za dečja prava širom Srbĳe videla su ovo kršenje zakona i o tome odmah napisale izveštaj koji je dostavljen lokalnoj televizĳ i, ali se o tome nĳ e mnogo raspravljalo. Da li zato što su naši sugrađani mislili da su u pravu, ili zato što ne žele da im se iko meša, to još uvek nisu obrazložili, niti će.

Park, za koji smo sredstva dobili od raznoraznih donatora, ne liči ni na šta. Ljuljaške su polomljene i iskrivljene, smeće se nalazi u svakom uglu, dok deca izvikuju navĳ ačke parole o pobedi ove ili one stranke. Na rekracionom centru su letos napravljeni refl ektori u nadi da će omladina moći i noću da igra košarku, fudbal, odbojku ili da se bavi nekim drugim sportom. Međutim, refl ektori svetle, ali ne dolazi više od 5, ili u nekom slučaju 10 ljudi kojima je stalo do treninga.

I dok ostali sede u kafi ću ili po raznim kladionicama bacajući novac, neki se muče da bi uspeli da pokažu svoj trud. I kada na bilo koji način to uspeju da urade, ovi prevrću očima ili odmahuju glavom, ne pokušavajući na bilo koji način da urade išta slično ne bi li i oni imali čime da se ponose. Jedino njihovo zanimanje je ocenjivanje ili komentarisanje drugih. Za njih drugačĳ i način odevanja, razmišljanja ili bilo čega drugog što pravi razliku među ljudima nĳ e pravilan. Oni žele da svi ljudi budu isti, kako po izgledu, tako i po razmišljanju i svemu ostalom. Oni samo sede u svom kutku i ocenjuju druge, a ne znaju da tu mnogo greše. Osuđuju svaki pokušaj dovođenja grada u red, svaku donacĳ u iz stranih zemalja, sve što bi na bilo koji način moglo da pomogne ovom gradu, i državi uopšte.

Ponekad pomislim da će naš grad zauvek ostati ovakav. Sumoran, tužan i nepromenjiv. Ali, njegove dobre osobine kojih je sada veoma malo teraju me na dalje razmišljanje i traženje istomišljenika. Možda ću ja, negde u bliskoj budućnosti, sa svim ljudima koji misle na način sličan mom, uspeti da okrenem ovaj grad nabolje i pomoći ljudima da shvate šta je ovom gradu potrebno. Mislim da niko od nas ne zna šta će se desiti u budućnosti. Ali, jedino što znam je da je ovom gradu potrebna promena. Velika promena nabolje.