Dayga

***Dayga apó tin Ankona, Dayga z Ankony, O kýrios dimiourgós, o Dayga***. To jsou jména které v širém světě nejsou nikterak známá, Dayga však věří a ví, že nebudou jen tak zapomenuta.

Dayga měl krásné dětství, bezstarostný život v nádherné Ankoně v Brescijském regionu. Ve městě vládl koncil svobodného umění, pod kterým vznikala krásná a bohatá říše, pokroková plná poznání a objevů. Knihovny přetékající věděním, univerzity, kde se člověk mohl stát čím chtěl a tvořit zázraky. Na jedné takové studoval i Dayga medicínu spojenou s prastarým uměním Ancony využívající energií obsažených v živých i neživých substancích pro dosažení téměř nadpřirozených výsledků. V této kombinaci se klasická medicína rovnala trollím piškvorkám. Dayga byl na nejlepší cestě stát se mistrem v oboru, ač teprve patnáctiletý byl oproti spolužákům výrazně popředu, pomáhal mistrům a sám v knihovnách předbíhal látku. Dayga však nebyl typický knihomol, tuto vlastnost zdědil po matce, ve městě známé a dobrosrdečné lékařce. Otec který byl v místní armádě jej učil vojenskému umění a boj s šavlí, věděl že jeho syn nemá v hlavě piliny a kdyby jeho talent uplatnil spíš na vojenské akademii. Tady ovšem vyhrál vliv matky a tak jen chtěl, aby se syn o sebe uměl postarat.

Život šel dál a Daygovi největší starosti byly nevrácené knížky z knihovny, nedostatek spánku a koupající se studentky při měsíčku.

Před šesti lety byla tato idylka narušena. Nekromanti z druhého největšího města Brescie zradily. Pod vedením Amandea, považovaného za genia svobodných umění, rozpoutaly nemilosrdný magický rituál. Brescie padla a z jejího popela povstal kruh smrti. Rada třinácti nesmrtelných nemrtvých pánu v čele právě s Amandeaem. Armády mrtvých a přízraků napadli Anconu dříve, než se mistři umění vůbec dozvěděli co se děje. Umění se stalo téměř přes noc okultním uměním, pronásledovaným v celé zemi. Dayga i s rodiči unikl a se zbytkem přeživších vytvořili odboj. Schovávali se ve stokách, kanálech, lesích i jeskyních. Dayga tak musel vyměnit knížky za praxi a dnem i nocí pracoval ve skrytých lazaretech a v otřesných podmínkách mu umírali známí pod rukama. Lidé byli vražděni hrůznými způsoby a léčba tak někdy byla snad i nepříjemnější, než způsobené zranění. Kvůli toxinům a otravě občas používali obleky připomínající ptačí zobák. Byl to jednoduchý poznávací znak felčarů. A Dayga rychle přišel na to, že skrývá ještě víc než se zdá. Skrývá jeho samotnou podstatu. Když poprvé řezal muži ruku zatímco jej ostatní drželi, muž v agónii neviděl mladého vystrašeného kluka, který netuší co dělá, který hystericky, ale potichu téměř brečí. Viděl doktora, muže, který mu zachrání život a přesně ví co dělá, osoba které se neodporuje, osoba která má prostě pravdu. Proto oblek téměř nesundával, dodával jeho slovům na váze, jemu na úctě a jeho názor najednou lidi zajímal. Samotného jej chránil před pohrdavými a lítostivými zraky okolí.

Po dvou letech se situace více stabilizovala a zbylí Brescijci se začli znovu hlásit o slovo, útoky a výpravy do zničených měst za zásobami a dalším vybavení dopřávali lidem život lehce... snesitelnějším. Pořád se však schovávali a vedli partizánské války. Dayga byl přidělen ke komandu jako polní felčar a vycházel s nimi ven na výpravy. Byl to život který zrovna vedl. Aplikoval různé masti i drogy aby zajistil úspěch a hlavně přežití komanda. A dařilo se mu to znamenitě, boj pomocí výbušných nástrah, či lektvarů zdánlivě zpomalující čas jim získávalo obrovskou výhodu a celková úspěšnost měla za následek že komando vydrželo v celku. Sedmičlenná průzkumná jednotka, se skládala v podstatě z dorostenců. Uvědomili si později, že to byl pravděpodobně záměr, a chtěli je jako rychlou mobilní jednotku, kterou budou posílat jen a pouze na bezpečné mise. Asi proto se jim tak dařilo. Trávili spolu v podstatě veškerý čas a pro Daygu to byli jediní přátelé, které bral jako své bratry a sestry. Bezpečné mise ovšem časem začaly docházet a nutnost je posílala na čím dál tím obtížnější výpravy, nebezpečnější a šílenější. Ne vždy šlo vše podle plánu, a časem se prostě né vždy všichni vrátili. Né vždy bylo útočiště nenalezeno, a né vždy vše vyšlo podle plánu. Bylo to nekonečné. Armád nemrtvých neubývalo na rozdíl od lidí, vždy své základny opět vztyčili. Nakonec se vše hroutilo jako domeček z karet 5 let v tomto žili a umírali. Odboj byl vpodstatě rozprášen. Otec zemřel v boji před pár lety a matka zavražděna na dobyté základně teprve nedávno. Z jeho skupiny zbyli jen dva. Nebylo už za co bojovat, žádné východisko, žádná spása. Mezi lidmi se mluvilo o zemi v které vládne Řád. Řád který bojuje za blaho člověka, ochrání jej před vším zlým a nehodným. Že je to země bez válek a plna blahobytu. A tak se vydali na severozápad do džungle. Džungle plné trollů, jedovatých bažin a příšer různých tvarů a barev.

Po několikadeních útrapách nemocích a neduhách na trolly narazili víckrát, problém byl, když však jednou trollové narazili na ně. Na severním kraji džungle. Dál to zvládl už jen Dayga sám. Dostal se do Říše. Chvíli se dával dohromady a když pak chtěl hledat své nové štěstí v zemi zaslíbené řádu... No netrvalo to dlouho a zjistil že s tím řádem to tak růžové nebude, Poté co se mu podařilo uprchnout z vězeňské kobky, se toulal Říší a poznával její kulturu a zvyklosti. Vydával se za prostého bylinkáře, což mu vydělalo nějakou tu zlatku ale pořád se musel schovávat. Po nějakém čase útrap narazil na Hakonovo panství Kirae. Paradoxně to bylo něco, co mu nejblíže připomínalo domov, a trochu náznak svobody. Dayga k nemrtvím nechoval žádnou zášť... bylo to jako chovat zášť k železu protože se z něj vyrábějí zbraně. nemrtví jsou prostě a jen nástroje.

Na nějaký čas se usadil ve městě, a dělal to či ono... při jedné zakázce narazil na prapodivnou bandu Válečné Kočky a od té doby co se s nimi zasekl v bludišti je jeho život jak na splašeném povozu. Někdy nahoru někdy dolů. Ale svým způsobem se je naučil mít rád. On je totiž taky už vyvrhel společnosti.