Ormen, ulven og deres søster Hel

**Sagn**

**Guddomme**
**Aser**
Odin • Thor • Balder • Loke • Tyr

**Asynjer**
Frigg • Jord • Sif

**Vaner**
Freja • Frejr • Njord

**Helte & heltinder**
Sigurd Fafnersbane • Amled • RegnarErik

**Uhyrer & monstre**

**Overnaturlige væsner**

**Steder**

**Engang da Loke** var ude at rejse i Jotunheim, traf han en jætte, Angerboda hed hun; han blev hos hendes og avlede tre børn: Midgårdsormen, Fenrisulven og Hel.

Da Odin fik nys, at disse børn voksede op i Jotunheim, og han jo vidste, hvilke ulykker de skulle bringe over aserne, lod han dem hente til sig, så han kunne få magt over dem.

Ormenkastede han i det dybe hav, men den ikke blot klarede sig, den voksede sig større og større, indtil den beboede verden.

Søsteren Hel satte han ned i Niflheim, hvor hun fik ni verdener at herske over med store gårde, der har høje gærde og åbne led. Her skal hun modtage alle, som dør af sygdom og alder. Kulde og mørke, tåge og is råder i hendes rige; floden hedder Slid, gården hedder Regnvåd, tærsklen Snubletrin; Hunger hedder hendes fad og kniven Sult; Dorsk og Doven er hendes trælle. Selv er hun halvt blåsort som et lig, halvt menneskefarvet, så hun er let af kende. Ja, efterhånden fik det dødsrige, hun hersker over, også hendes navn Hel.

Ulven derimod tog guderne til sig, men selv da den var hvalp, var det kun Tyr, der turde fodre den. Og da de nu så, hvordan den voksede fra dag til dag, og alle spådomme jo sagde, at den ville blive til ulykke for dem, besluttede de sig at lægge en lænke på den.

De fik lavet en stærk lænke – Løding hed den – og lod, som om de ville prøve, hvor mange kræfter hvalpen havde; og selv om Fenris ikke var meget for det, lod den dem dog lægge lænken på sig. Men allerede første gang ulven spændte sig, brast lænken. Så måtte guderne lave en ny lænke – Drome – dobbelt så stærk som den forrige. De bad igen ulven prøve og sagde, at den ville vinde stort ry, hvis den også kunne sprænge denne lænke. Fenris mente nok, at den nye lænke så fælt stærk ud, men den havde da også selv vokset sig stærkere i mellemtiden og tænkte, at den kunne vinde desto større berømmelse ved det. Og da aserne havde lagt Drome på den, rystede ulven sig, slog med halen mod jorden og strammede imod af alle kræfter – så lænken braste i stumper og stykker, der fløj viden om.

Nu blev aserne bange for alvor og frygtede, at de aldrig skulle få Fenris i deres magt. Odin sendte da Frejrs tro svend Skirner af sted til de dværge, som bor blandt svartafterne i Jordens indre, og her fik han en tredje lænke – Gleipner – der var smedet af støjen fra kattepoter, kvindeskæg, bjerges rødder, bjørnesener, fuglespyt og fiskeånde. Den var glat og blød som silke, men sikker og stærk, så ingen af aserne kunne rive den over, selv om de prøvede af al magt.

Fenris syntes ikke, at der kunne være megen ære ved at bryde så tynd og fint et bånd, og da guderne oven i købet hele tiden lokkede for den og forsøgte at overtale den, fik den mistanke om, at der lå noget bag, og nægtede pure at lade sig binde med det bånd. Men guderne blev bare ved og lovede til sidst at løse den igen, hvis den ikke selv kunne komme fri; for, som de sagde, hvis den ikke kunne komme løs af dét glatte bånd, så var den jo slet ikke farlig.

Det løfte troede Fenrisulven nu ikke meget på, men den ønskede alligevel ikke, at man skulle sige, at den var bange, så til sidst gik den med til det, men på den betingelse at en af guderne skulle lægge sin hånd i dens mund som sikkerhed for, at de ville holde deres løfte. Så blev der helt stille blandt guderne, indtil Tyr gik hen og lagde sin højre hånd i udyrets gab.

Så sprang ulven op og rev og sled i tryllelænken, men båndet holdt, og jo mere Fenris rasede og stred, jo hårdere og fastere blev lænken. da lo guderne højt, undtagen Tyr – han mistede sin hånd!

Da guderne nu så, at ulven virkelig var lænket, trak de båndet gennem en stor sten, som de slog langt ned i jorden. Fenrisulven brølede og bed efter dem, men de tog så et sværd og satte det i gabet på den med hæftet i underkæben og odden i ganen. Sådan skal Fenrisulven stå, med fråden ud af kæften, indtil Ragnarok.

Men guderne havde så stor respekt for deres egne hellige steder, at de ikke ville besudle Asgårds jord med ulvens blod; derfor dræbte de ikke Fenris.

(Saxtorph 1998)
## Kilder

* Saxtorph, Niels. 1998. »Ormen, ulven og deres søster Hel.« I *Nordiske Gude- og Heltesagn*, af Niels Saxtorph, redigeret af Georg Vejen og Per Kølle, 24-26. Viborg: Sesam.