Пармське герцогство

**ге́рцогство Па́рма** (італ. *Ducato di Parma*),від 1558 — ***ге́рцогство Па́рма і П'яче́нца*** (італ. *Ducato di Parma e Piacenza*), у 1748—1802 та 1815—1847 — ***ге́рцогство Па́рма, П'яче́нца і Гваста́лла*** (італ. *Ducato di Parma, Piacenza e Guastalla*) — держава на півночі Італії з центром в місті Парма (1545—1859). У 24.5.1808—21.5.1814 — у складі Першої Французької імперії; 15.9.1859 приєднана до Об'єднаних провінцій Центральної Італії, а в результаті плебісциту 12.3.1860 увійшла до складу королівства Сардинія (з 1861 — королівство Італія).

## Загальні відомості

Герцогство було розташоване в Західній Емілії між 44° і 45° північної широти та між 26° і 28° західної довготи. У 2-й пол. XVI ст. на півночі та північному заході межувало з Міланським герцогством, на північному сході — з Мантуєю, на сході та південному сході — з Моденою, на південному заході — з Генуезькою Республікою; з 1814 на півночі — з австрійським Ломбардо-Венеціанським Королівством, на заході — з Сардінією (П***'***ємонтом), на сході і півдні — з Моденою (на півдні до 1847 — також з Понтремолі та Фівіццано, підвладними герцогу Тосканському).

   Від Північних Апеннін Парма відмежовувалася широкими долинами, прорізаними багатьма річками (Таро, Треббія, Енза, Парма, Нура та ін.). Найвища точка — гора Альпе-ді-Суччізо (2 017 м). Долини вкриті буковими, дубовими та каштановими лісами і простягалися до родючих земель долини річки По. Клімат помірний. Територію перетинали численні канали та дороги. Найбільша з них — Емілієва дорога (лат. *Via\_Aemilia*) — перетинала герцогство з південного сходу на північний захід через Парму, Фіденцу та Фіорензуолу.

Територія (в максимальному розширенні) — 6 114,46 км2 (1858). Населення — 500,6 тис. осіб (1859). Столиця — Парма. Офіційні мови — латинська, емільяно-романьйольська, італійська. Державна релігія — християнство (католицтво). Грошові системи: екю (за часів Фарнезе); пізніше каролінзька: 1 пармська ліра = 20 сольдо = 240 денаро; також існували дукато (7 пармських лір) та сесіно (6 денаро); під час французької анексії (1802—1814) пармська ліру було замінено французьким франком.

## Адміністративно-територіальний устрій

Важливі міста — Парма (столиця), П'яченца, Борго-Сан-Донніно (тепер. Фіденца), Гвасталла, з 1806 — також Барді.

Напередодні французької окупації територія герцогства була поділена на чотири адміністративні райони під управлінням суб-префектів. У 1805 Гвасталла була подарована сестрі Наполеона Поліні Бонапарт; інша територія герцогства була поділена префектом Гуго Нардоном на 30 комун і в такому вигляді 1808 склала французький департамент Таро.

З 1814 герцогство було поділене на два «уряди»: Пармський (включав Парму, Гуасталлу, Борготаро, а також частину регіону Борго-Сан-Донніно — міста Борго-Сан-Донніно, Сальсо, Бассетто, Зібелло, Сан Секондо, Соранья, Фонтанеллато, Ночето и Пеллегріно) та П'яченцький (включав П'яченцу, Монтичеллі д'Онгину, Кортемаджоре, Фіренцуолу, Кастель-Аркуато, Луганьяно та решту території Борго-Сан-Донніно).

1821 територія була поділена на 14 районів, які керувалися урядовими комісарами, та комуни. Парма та П'яченца знаходилися під керівництвом "урядових делегатів", які підпорядковувалися міністру герцогині Марії-Луїзи.

1831 Борго-Сан-Донніно, Гвасталла та Борготаро стають "коміссаріями". На цей час всі п'ять провінцій (разом з Пармою та П'яченцею) об'єднували 105 комун. 1849, після передачі Гвасталли австрійським Шабсбургами, комісарією стає Понтремолі. З утворенням Королівства Італія (1861) територія герцогства складалася з 52 муніципалітетів і була поділена на три округи (Парма, Борго-Сан-Донніно і Борготаро).

## Історія

   До 1513 територія Пармського герцогства була частиною Міланського герцогства під управлінням династії Сфорца (до 1499), потім під владою Франції (1499—1512); 1512 Массіміліано Сфорца відновив владу над Міланом, проте Папська держава анексувала територію на південь від річки По. 17.8.1545 Папа Павло III разом з титулом герцога передав Парму і П'яченцу своєму незаконнонародженому синові П'єру Луїджі Фарнезе. Після вбивства останнього (1547) П'яченца відійшла міланському наміснику імператора Карла V, Ферранте I Гонзага; 1556 пармський герцог Оттавіо Фарнезе повернув місто, а 1558 закріпив його статус договором з Філіпом ІІ.

Правляча родина Фарнезе обірвалася 1731, і герцогство було успадковане іспанськими Бурбонами в особі дона Карлоса (майбутнього короля Іспанії Карла III). Після закінчення війни за польську спадщину (1735), в обмін на Королівство Обох Сицилій герцогство було передане імператору Карлу VI. За Аахенським мирним договором 1748 Австрія повернула герцогство (разом з Гвасталлою) іспанським Бурбонам, які правили в ньому до 1808, коли герцогство було офіційно приєднане до складу Франції (у 1801—1802 воно існувало у складі Цизальпінської республіки, у 1802—1805 — Італійської республіки, у 1805—1808 — Королівства Італія). Територія Парми і П'яченци (без Гвасталли, переданої 1806 сестрі Наполеона Пауліні Бонапарт; пізніше вона продала її герцогу Парми) склала департамент Таро.

Після Віденського конгресу 1814 Парма, П'яченца і Гвасталла були передані дружині Наполеона Марії-Луїзі, після смерті якої в герцогстві відновилася влада Бурбонів. Правління останніх було сповнене масових хвилювань на фоні Італійської революції 1848—1849. В січні 1848 Гвасталла перейшла під владу герцогів Модени. 9.6.1859 Марія-Луїза Бурбон-Беррі, регент свого малолітнього сина Роберта, відреклася від влади і передала свої повноваження тимчасовому уряду, що проклало шлях до анексії Парми та П'яченци Сардинським Королівством (18.3.1860), яке через рік перетворилось на Королівство Італія.

## Література

1. Benassi T. B.-U. *Storia di Parma* *(Dalle origini al 1860)*. Parma, Battei, 1908.
2. Bernini F. *Storia di Parma (Dalle terramare al 1914)*. Parma, Battei, 1954.
3. Murphy O. Th. *Charles Gravier, Comte de Vergennes: French diplomacy in the age of revolution, 1719–1787*. Albany, U.S.: State University of New York Press, 1982. 608 p.
4. Alfieri L. *Parma, la vita e gli amori. Storia della città dal Mille al Millenovecento*. Parma, Silva, 1993.
5. Alfieri L. *Gigli azzurri. Storia di casa Farnese.* Parma, Silva, 1995.
6. *Enciclopedia di Parma. Dalle origini ai giorni nostri*. Marzio Dall'Acqua. Milano, Franco Maria Ricci, 1998.