Sateen jälkeen

Kiitos paljon sille kuka tän wikin teki! (Ei tuu nyt nimeä mieleen) :D. Aloitin jo vähän tätä tarinaa mutta tää on yhä hyvin keskeneräinen...

## Kronologia

### Luku 0

###### Raiu, Läntinen Janra

Aurinko paahtoi syvänsiniseltä taivaalta ja sai ilman värisemään. Kuumuudesta ja veden puutteesta kellastuneet heinät liikkuivat miltei olemattomassa tuulenvirissä laiskasti heiluen. Näin kuumana päivänä peltotyöt hoidettiin iltaisin ja aamuisin, joten pieni Raiun kylä oli tyhjä. Ihmiset pysyttelivät kotonaan, suojassa kuumuudelta.

Kylän laitamilla, puiden välissä näkyi liikettä. Nuori tyttö juoksi esiin ja katsahti taakseen hymyillen.

"Et saa kiinni, Jinn!" hän hihkaisi ja säntäsi uudestaan vauhtiin. Hänen isoveljensä tupsahti myös metsästä ja pysähtyi puuskuttamaan hiekkaisen aukion laitaan.

"An, älä ole lapsellinen!" Jinn huusi sisarensa perään, mutta turhaan. An näytti kieltä ja suuntasi kulkunsa aukion laitaan. Jinn huokaisi syvään ja lähti perään. Sisko oli vasta seitsemän kesää, ja isä oli käskenyt Jinniä huolehtimaan hänestä. Jinn ei tuottaisi pettymystä, hän tahtoi olla isän ja äidin luottamuksen arvoinen.

Jinn juoksi Anin perään, ja saapui pian uudestaan metsään. Kellastunut ja kuiva aluskasvillisuus pisteli ikävästi paljaita jalkoja. Läntisessä Janrassa oli ollut ennätyksellisen kuiva kesä, kun taas pohjoisessa ja idässä riitti vettä. Siellä rikastuttiin, mutta Raiussa, kuten muissakin lännen kylissä, sato jäisi niin huonoksi, että hyvä kun kukaan saisi tarpeeksi ruokaa elääkseen. Vesikin oli vähissä, sitä jouduttiin ostamaan itäisen Janran kauppiailta. He kiskoivat pelkästä vedestä valtaisia summia, mutta läntisillä ei ollut varaa valittaa.

"Missä sinä viivyt?" An huusi, ja hänen vaalean mekkonsa helma vilahti puiden välistä. Jinniä nauratti, sisko ei vielä ymmärtänyt aikuisten asioita. Jinn kyllä ymmärsi, hänhän oli jo neljäntoista, melkeinpä aikuinen. Tai no, kaksi vuodenkiertoa vielä, niin hän täyttäisi kuudentoista.

"Vauhtia!" kuului metsästä, ja Jinn kiirehti sisarensa perään.

Jinn näki välillä valkoisen mekon helman liehuvan puiden välissä ja kuuli Anin naurun, mutta hän ei saanut vikkelää pikkusiskoaan kiinni. An juoksi yhä syvemmälle metsään, ja Jinn onnistui kuromaan vain hieman välimatkaa umpeen.

"An! Annith! Odota!" Jinn huusi, mutta vastausta ei kuulunut. Poika pinkoi eteenpäin puiden välitse, ja näki pian Anin makaamassa kuivalla metsämaalla.

"Mennään takaisin kotiin", Jinn ehdotti kävellessään lähemmäs siskoaan. "Minä voin opettaa sinut tekemään jousen, niin voidaan yrittää pyydystää lintuja!" An ei vastannut, makasi vain. Ehkä hän oli loukkaantunut siitä, kun Jinn ei halunnut enää leikkiä hippaa. Jinn astui lähemmäs, ja sävähti nähdessään pikkusiskonsa veriset kasvot.

"An, kaaduitko sinä? Mennään kotiin niin äiti hoitaa haavat", Jinn suostutteli. An ei vieläkään vastannut, tuijotti vain lasittuneilla silmillään. Jinnin valtasi paha aavistus, mutta hän kieltäytyi uskomasta pahimpaa. Silti hän muisti, kuinka naapurin Yda-ukon aasi oli kuollut viime kesänä johonkin sairauteen. Sen silmät olivat tuijottaneet tuolla samalla tavalla...

Jinn käännähti salamannopeasti ympäri kuullessaan takaansa kahinaa. Omituinen, hevosen kokoinen elukka lähestyi häntä puiden lomasta. Otus oli kylmän violetin värinen, ja se muistutti valtavaa sutta. Jinn perääntyi, hän oli varma, että tämä olento oli tehnyt Anille jotakin. Otus hiiviskeli lähemmäs ja loikkasi. Jinn huusi, tai yritti huutaa.

Kauhunhuuto ei koskaan ehtinyt purkautua hänen huuliltaan.

### Luku 1

###### Érenin vahtitorni, Pohjoinen Janra

Érenin kaupungin ylin komentaja Alek löi nyrkkinsä pöytään sellaisella voimalla, että seinälle asetetut jouset ja miekat kolisivat.

"Taas!" Alek kirahti ja sai viestin tuoneen vartijan hätkähtämään. "Se kirottu peto on aiheuttanut jo ihan tarpeeksi ongelmia, ja nyt sen sitten piti löytää tiensä lännen asutuksen luo. Kun minä saan sen kiinni, niin ammun sen saman tien ja ripustan sen pään seinälleni; osaan sentään käyttää jousta, toisin kuin alaiseni, ilmeisesti!"

Aixa seurasi isänsä raivoamista sivusta, ja keskittyi näpläämään seinällä riippuvan miekan kahvaa, joka oli koristeltu punaruskealla zarranauhalla. Miekka oli varmaan tehty käsin, ja joku oli uhrannut siihen paljon aikaa. Missähän se oli valmistettu? Janran ulkopuolella kenties, Aixa tuumi ja alkoi pohtia, mitä kaikkia maita Janran ulkopuolella sitten taas olikaan.

"Aixa! Kuuletko sinä?" isän ääni sai Aixan pompahtamaan ylös penkiltä, jolla hän oli istunut. Alek mulkaisi poikaansa murhaavasti, ja Aixa tuijotti takaisin silmääkään räpäyttämättä. "Minä sanoin että ratsastetaan nummelle, niin saat sinäkin kantaa kortesi kekoon kaupungin vartioinnissa."

"Joo", Aixa mutisi ja seurasi isäänsä ulos huoneesta. Vartija oli näköjään lähtenyt jo aikaisemmin, muttei Aixa sitä ollut huomannut.

Aixan ja Netten yhteinen poni oli mustanruskea (isän mukaan kulomusta) vanha ruuna nimeltään Toco. Se oli muuten hyvin kiltti, mutta saattoi näykkiä ja potkia ärsyyntyessään tai käydessään kärsimättömäksi. Aixa satuloi Tocon nopeasti ja talutti sen ulos tallipihaan, jossa isä seisoikin jo valkoisen, siron täysiverisensä Adoran selässä.

"Lähdetään", isä tokaisi lyhyesti ja ohjasi Adoran nummelle päin. Aixalle tuli kiire kivuta Tocon selkään ja ratsastaa perään. Märkä ja mutainen polku litisi hevosten askeltaessa peräkkäin sitä pitkin, välillä liukastellen. Aurinko oli kadonnut harmaiden, tummien pilvien taakse, ja Aixa arveli että illalla sataisi. Nummi vaikutti täysin autiolta, ja hän näki pelkkää tasaista, välillä kumpuilevaa maata monen sadan metrin päähän, huolimatta joka paikassa hiipivistä usvakiehkuroista.

"Minun piti puhua sinun kanssasi", isä rikkoi hiljaisuuden terävästi. Aixa ohjasi Tocon Adoran viereen ja vältteli katsomasta Alekia silmiin. Mitä hän oli muka tehnyt? "Olen huolissani sinun kehittymisestäsi tärkeissä taidoissa."

"Ei tuossa nyt mitään uutta ole", Aixa mutisi välttelevästi. Ei isä ikinä ollut tyytyväinen mihinkään, mitä hän teki. Ja jos Aixa ei osannut käyttää miekkaa tai jousta vaikka kuinka harjoitteli, ei se nyt hänen vikansa ollut!

"Sinä et edes yritä", isä tiuskaisi kuin lukien poikansa ajatukset. "Kyllä minä sen huomaan. Nette voittaisi sinut milloin vain miekkailussa!" Aixaa raivostutti, kun isän täytyi verrata häntä Netteen. Pikkusisko tuntui olevan täydellinen kaikessa ihan synnynnäisesti, kun taas Aixa tunsi useimmiten olevansa vain täydellinen kömpelys.

### Luku 2

###### erämaa, Läntinen Janra

Lor katseli, kun Miri jännitti jousen ja nuoli singahti maalitaulun yläreunaan.

"Melkein", tyttö tokaisi pettyneenä ja antoi vuoronsa Lorille.

"Älä huoli, kyllä tuolla sihdillä ihmiseen osuu", Ceith rohkaisi. Lor huokaisi mielessään Ceithin yrityksille; poika oli epätoivoisesti ihastunut Miriin, eikä toinen näyttänyt vieläkään huomaavan sitä. Lor otti nuolen maasta ja ampui sen kummempia miettimättä tauluun. Se osui vähän kauemmaksi napakympistä kuin Mirin nuoli.

"Minun vuoroni!" Ceith kiirehti sanomaan ja oli jo ampumassa, kun lähistöltä alkoi kuulua kavionkopsetta. Lor kääntyi katsomaan ja näki kuluneisiin nahkavaatteisiin pukeutuneen miehen ratsastavan heitä kohti. Hän ohjasi hevostaan varmoin ottein ja pysähtyi maassa lojuvan jousen kohdalle.

"Thod sanoi että teidän lasten täytyy huomenna lähteä mukaan huomisen ryöstöretkelle", hän sanoi ja kurtisti kulmiaan. "Olette sitten kunnolla, en kaipaa mitään pelastusoperaatioita. Jos joku jää kiinni, hän voi minun puolestani heittää henkensä."

"Ei me olla tyhmiä", Miri tokaisi silmiään pyörittäen. "Parempia ainakin kuin kömpelöt, isot rosvot jotka kuvittelevat liikoja itsestään. Niin kuin sinä, Jaza." Mies kurtisti kulmiaan ja Miri väisti ketterästi hänen hevosensa kavioita. Loria ei olisi voinut vähempää kiinnostaa, hän nosti jousensa maasta ja käveli puun alle varjoon lepäämään.