Atar Dastūrátus

## 1212 -

Az Atar Dastūrátus zászlaja, rajta a faravahar

Az **Atar Dastūrátus** az Ibériai-félsziget déli sávját, a Gibraltári-szorost és a Maghreb térség nyugati vidékeit magába foglaló **zoroasztrista államalakulat**, mely a Szent Tűz (*Atar*) és a despotikus főpap (*Dastūr*) címéből képzett szóösszetételből kapta nevét. A muszlim hódítás és vallási üldöztetés miatt nyugatra telepített zoroasztrista hívők a *reconquista* harcait és az ibériai muszlim *taifák* válságait kihasználva autonómiára tettek szert a térségben.

## A kezdetektől az *"anefsal"* korszakáig

#### *"Szászán örökösei*" - az arab hódítás

A Dastūrátus egyike Európa legfiatalabb államainak, kialakulása a perzsa nép – a hagyományban csak *anefsal* néven megőrzött – **hosszú vándorlás**ának eredménye. A Dastūrátus vezetői, és a társadalom *serguredan* („vándor”) elnevezésű kiváltságos rétege joggal tekinti az államot a **Szászánida Birodalom** kulturális utódjának, a mindenkori **Dastūr** magát pedig az anyabirodalmat alapító Szászán és a vallást alapító Zarathustra „leszármazottjának”.

A Szászánida Birodalom erős hatalmi pozíciója és belső stabilitása a 7.század elején szinte a semmivé foszlott és 630-as évekre tulajdonképpen önálló "kiskirályságok" képében az egykori perzsa birodalom önmaga árnyékává vált. Az utolsó szászánida uralkodó, III. Jazdagird (632-651) képtelen volt összefogni a belháború szélére sodródott birodalmát. A kegyelemdöfést azonban az **arab hódítás** jelentette, amelynek az összefogás és egységes erőfelmutatás hiánya miatt képtelen volt ellenállni a Birodalom. A **nãhavandi csatában (642)** az arab muszlimok döntő vereséget mértek Jazdagird csapataira, ami egyben a Szászánida Birodalom, megszűnését jelentette. Az utolsó szászánida uralkodó a távoli Merv városába menekült (mai Türkmenisztán keleti régiója), ahol 651-ben egy molnár meggyilkolta. A Dastūrátus időszámítása is innen indul, holott az államalakulat megszületése még közel 600 évet várat magára. Az alapító atyák ősei számára éppen csak megkezdődik a muszlim üldöztetés miatti évszázados elnyomás és szenvedés.

A Szászánida Birodalom nem tűnt el nyomtalanul, a térség hatalmi vákuumát a **Rashidun Kalifátus** töltötte be, amely átvette a szászánida közigazgatás és vezetés régóta jól működő módszereit és sok esetben megszakítás nélkül alkalmazta azokat. A volt szászánida tisztviselők egy része posztján maradhatott, egyetlen feltétellel: ha **zoroasztrista hitét leveti** és elfogadja Allah mindenhatóságát. Ez a kulturális, **hitéleti szakadás** jelentette a perzsa nép első kollektív traumáját, amelyet *bezregu* *pearegua* („a nagy szakadás”) vagy csak simán *pearegua* („szakadás”) néven őriz az *Atar* hagyomány. A perzsa nép vallási törésében megjelenő különbségek elsősorban a **vagyoni rétegek szerint** vizsgálhatók. A vagyonosak, a királyi család távoli rokonai, hercegek, a legnagyobb földesurak, az államigazgatásban és közigazgatásban érdekelt személyek, valamint ezek családja és háztartása szinte kivétel nélkül betagozódtak az új muszlim rendbe, nevüket arabosították és Allah kegyeibe lépve száműzték *Ahura Mazdát* házukból. Ellenben a szegényebb rétegek, a földeken dolgozók, nincstelenek, városi kereskedők, kézművesek, és a hadra foghatók ragaszkodtak eredeti hitükhöz. A vezető réteg egyetlen kivételét a **papság** jelentette, amelynek egy kis része ugyan felvette az új hitet, a többség mégis önkéntes száműzetésbe vonult. Szerepük felbecsülhetetlen a zoroasztrizmus fennmaradásában, ugyanis ők lesznek az elsők, akik a tilalom ideje alatt **titokban újraszervezik** és kis közösségekben életben tartják a vallási hagyományokat.

A gyors és kiterjedt muszlim expanzió során meglehetősen eklektikus, multikulturális világ jött létre. A muszlim területeken élő nem-muszlim népeket a *dhimmi* ("védett személy") névvel illették: keresztények, zsidók és kezdetben a zoroasztrizmus hívei is ezt a jelzőt kapták. Míg a keresztények és zsidók jogállása nagyon hasonlított a muszlim lakosokéhoz, addig *Mazda* követői a *dhimmi* megkülönböztetésen belül is hamar **„különleges” státusba** léptek és kisebb mozgástérrel rendelkeztek. Ez a muszlim vezetés aggodalmával magyarázható (hiszen a meghódított - főleg keleti - területeken a zoroasztrista hívők voltak jelen a legnagyobb számban), amely a birodalom egységesítését a zoroasztrizmus fokozatos, de **végleges visszaszorításában** látta.

#### *A Tűz elhalványul* - az üldöztetés évei

A Rashidun Kalifátus évei alatt a zoroasztrizmus híveit – amellett, hogy vallásukat nyilvánosan nem gyakorolhatták – komolyabb atrocitások nem érték. Mindez megváltozott az Omajjád Kalifátus korszaka alatt, amikor a ***dhimmi* státustól való megfosztás (706)** kiszolgáltatottá tette a perzsa lakosokat és megkezdődött a zoroasztrizmus módszeres üldözése.

Al-Walid kalifa uralma alatt az omajjád területi expanzió legnagyobb kiterjedéséhez közelített. 711-ben Tarik ibn Ziyad vezetésével az arab-berber erők partra szálltak Hispánia legdélebbi csücskénél, amely emiatt a *Jabal Tariq* (Tarik Sziklája, a mai Gibraltár) elnevezést kapta. Az utolsó toledói vizigót uralkodó, Rodrik legyőzésével megkezdődött **Al-Andalus**, azaz a muszlim Hispánia története. A sors iróniája, hogy ugyanebben az évben soha nem látott mértékben lángolt fel a **zoroasztrizmus üldözése**. Al-Walid kalifa parancsára elpusztították a vallás egyik központját, Isthrak városát, az ott élő 40 ezer perzsát pedig felkoncolták. Továbbá porig rombolták a három **„Királyi Tüzet”**, melyek a hagyomány szerint egyenesen Ahura Mazdától származtak. A "Királyi Tüzek" (*Atash Behram*) a vallás legszentebb és legtisztább entitásai voltak. Név szerint: *Adur Burzen-Mihr, Adur Farnbag* és *Adur Gushnasp*. A tűztemplomok elpusztításával a zoroasztrizmus megsemmisülését remélték, amely azonban - a mai hívők szerint "sorsszerűen" - nem történt meg.

A legenda szerint ugyanis egy ***Kirdēr*** nevű főpap (Dastur) álmában figyelmeztetést kapott Mazdától, hogy a tüzet veszély fenyegeti. A jelenést a ***Jedad-Avesta*** (az Avesta a zoroasztrizmus szent szövegeinek gyűjteménye, amely főleg az *anefsal* miatt újabb betétekkel bővült - az új szövegeket tartalmazó szent könyvet egyszerűen Jedad-Avesta [Új-Avesta] néven emlegetik, amelyet a Dastūrátus kisebbségi, ortodox hívei nem fogadnak el hivatalos iratként) egy töredékes verssora is megőrizte:

(...) Takht-e Soleiman tükrén a Hold sugara pompáz
A Tűz tisztán nyeli éltető anyagát, mely örök
Kelj Kirdēr, Bölcs Úr szolgája, a parázs rettenve pattog
(…) hát pusztulás a sorsa.
Ismial fia romlott lángot hoz, mely gyűlöl, nem szeret
Rommá válik Atar Háza, a por elfojtja és csak fekete hamu marad (...) -- *Barnabo de Boscoy fordítása, 1812*

Kirdēr (majd utódai) a saját házában, féltve őrzött házi oltárában gondoskodott arról, hogy *Adur Gushnasp* tüze el ne aludjon. A hagyomány szerint a mai **három andalúziai "Nagy Tűz"** mindegyikének magja a Kirdēr által átörökített *Adur Gushnasp.*

A 711-es *tarak-sal* („sötét év”) egy még sötétebb időszak (*tarak-dewrh*) kezdete volt. A zoroasztrista hívőket immáron **semmi nem védte az arab hatalom visszaéléseitől** és rendszeressé váltak a városok perzsa negyedei ellen elkövetett razziák, nyilvános megalázások és bántalmazások, amelyek a hatóságok által feltüzelt arab lakosság túlkapásai miatt gyakran gyilkossággal és a holttestek meggyalázásával végződtek. A megkövezés mellett ebben az időben terjedt el a forró olajjal való leöntés is. A zoroasztrizmus követői a mindennapi félelemben szükségszerűen elbujdostak, szó szerint a föld alá kényszerültek. A vallási szertartások és hagyományok titokban, **föld alatti búvóhelyeken** folytatódtak, amelyeket a hitéhez hű papság szervezett újra. Ebben az időszakban életüket kockáztatták a szertartások vezetői és résztvevői egyaránt. Az elnyomás évei alatt új hagyományok születtek és az Avesta is újabb betétekkel bővült, amelyet innentől kezdtek Jedad-Avesta néven emlegetni.

#### *A Tűz feléled* - utolsó évek az őshazában

Az Omajjád Kalifátus megdöntése után az abbászidák (750-től) vették át a hatalmat, ezzel a zoroasztrizmus kérdése is más megítélésbe került. Az **omajjádok hatalmukat Hispániába tudták átörökíteni**, ahol a Damaszkuszból menekülő omajjád herceg, I. Abd ar-Rahman megalapította a **Córdobai Emirátust** (amit III. Abd ar-Rahman 929-től Kalifátussá nyilvánított).

Az abbászidák a belső vallási feszültséget kezdetben erőszak helyett kibékítéssel próbálták megoldani: Al-Mansur kalifa közel hatvan év után, 762-ben újra beemelte a zoroasztrista perzsákat a *dhimmi* jogállásba. Ugyanakkor Ahura Mazda hívei nagyon hamar az abbászida vezetés politikai eszközévé váltak. Al-Mansur az omajjádok zoroasztrizmustól való paranoid félelmét használta fel azok visszatérésnek megakadályozására, és megtette a szükséges előkészületeket a **perzsák kitelepítéséhez**. A terve ugyanis az volt, hogy a Córdobai Emírség közvetlen környezetét elárasztja perzsákkal, mondván *„az omajjádok vigyék magukkal a problémáikat is”*. Ezzel az emírség külső biztonságát kívánta felkavarni, amely így képtelen lesz fellépni az abbászidák ellen.

A „Nagy Vándorlás” azaz ***Anefsal*** a Dasturátus emlékezetében sorsfordító jelentőségű, amelyet a történeti emlékezet megszépített, valódi okaival pedig nem foglalkozik. Az új hazába történő dicsőséges vándorlás helyett valójában a történelem egyik **első és legnagyobb tömeges kitelepítéséről** van szó, amelyet a történelem egyik első vallási „**népszámlálásának**” segítségével hajtottak végre. 781-ben al-Mansur kalifa utódja, al-Mahdi utasítására jegyzők és hivatalnokok seregei lepték el a birodalmat és felmérték a Kalifátus vallási viszonyait, amely az utókor számára a középkori arab világ egyik legfontosabb társadalomtörténeti forrását is jelenti. A *dhimmi* státusz miatt a Birodalomban élő keresztények, zsidók, zoroasztristák következményektől való félelem nélkül vallották meg hitüket. Pontos számadatokkal természetesen nem rendelkezünk, de a források szerint a népszámlálás idején nagyjából 1,3 millió olyan perzsa élt az Abbászida Kalifátus területén, aki megmaradt eredeti hiténél. A csekély szám a muzulmán világba való beilleszkedéssel és „**arabosodással**” magyarázható, valamint a nem feledkezhetünk meg a bizonytalan létszámú Pandzsáb területekre menekült perzsáról sem.

#### *Anefsal -* a "Nagy Vándorlás"

A 785-ben kiadott **Marsum Tard („Kiutasítási ediktum”)** tulajdonképpen váratlanul érte a perzsákat és az elnyomás éveinek fájó sebeit szakította fel. Helyenként ugyanazt az **erőszakot** tapasztalták az abbászida hatóságoktól, mint az omajjád korszakban. A kitelepítés a perzsa lakosság keleti nagyvárosokba (főleg Marw, Harat és Zaranj) való összegyűjtésével kezdődött, és a rurális régiókból gyakran erőszakkal kellett a Kalifa rendeletének eleget nem tevőket „csordaként behajtani”. A keleti gyűjtőpontokról az ideiglenesen felállított abbászida zsoldos sereg kísérte a perzsa lakosságot Hamadhanon, Bagdadon, Damaszkuszon és Iskandarián keresztül egészen a mai Tunézia területén található távoli „határig, ahol a katonaság által fenntartott római emlékezetű sivatagi „limes” **akadályozta a perzsák visszatérését**. Az Anefsal **több hullámban** zajlott le: 785-től kezdődően nagyjából két évtized alatt távoztak a kalifátus területéről az őshonos perzsák. Az első córdobai írásos emlékek 792-ből származnak, amikor beszámolnak **„Mazda követőiről” („Atbae Mazidanaan”)**.

A perzsák végtelen karavánjai tekeregve vágtak át az Abbászida Kalifátus belső területein, Palesztinán, a Nílus-deltán, Észak-Afrika dűnéin, míg végül megérkeztek a Maghreb térségbe, ahol hamarosan a Córdobai Emirátus és a berber lázadók harcának aktív résztvevőivé váltak.

Az Anefsal során a Jedad Avesta a *Vándor könyvével* és a *Sivatagi tűz* ünnepi versciklussal bővült, ami látványosan tudósít a zoroasztrista hívők vándorlásának megpróbáltatásairól és a kulturális hagyományok alakulásáról. Ekkoriban vált a kiutasított perzsák tényleges **vezetőjévé a főpapság, amelynek élén a mindenkori főpap, a Dastūr állt**. A perzsa nép letelepedésének és az új hazában való berendezkedéshez a Maruf Kartell kulcsszereplővé vált, ami kapcsolatai és intrikái révén sikeresen kötötte össze az emirátus vezetését a Dastūrral és közvetlen környezetével, amely során megszületett az **„Athad selh-Amaz” vagyis a „Békés/segítő megállapodás”** (797). Ez kompromisszumok révén mindhárom fél számára jövedelmező volt. A perzsák garanciát kaptak a **Maghreb térségben való gondtalan letelepedésre**; a gibraltári szoros túloldalán fekvő Córdobai Emirátus megszabadul a berber kalózok állandó támadásitól; míg a Maruf Kartell számára pedig a kiszámíthatatlan és megbízhatatlan berber szomszédok nem jelentenek többé konkurenciát a mediterráneum nyugati medencéjében és a „piszkos” ügyek monopol haszonélvezőivé válhattak. A berber kalózok egy része délre menekült, mások a Maruf Kartell kötelékébe álltak. A 800-as évek berber háborúi során a perzsák elfoglalták új hazájukat a mai Marokkó északi partvidékén, a Gibraltári-szoros afrikai oldalán és *de facto* **megalakult az Atar Dastūrátus** (az elnevezés viszont csak 1212-től használatos).

## Állam és társadalom

#### Államberendezkedés

A Dastūrátus államszervezete a 800-as évektől folyamatosan nyerte el végső formáját és számos kulturális hatás alakította. Kezdetben a Szászánida és az arab világ emlékeiből táplálkozott, később az ibériai keresztény királyságok gyakoroltak rá jelentőst hatást.

Az állam élén a zoroasztrizmus főpapi méltóságából (dastūr) kialakult **Shahan Dastūr** áll. Szó szerint "Királyok Főpapjának" fordítható, amely elnevezés az új uralkodói címet az óvilág szekuláris királya fölé helyezi. A dastūrátus történetének hajnalán még a dastūr elnevezés volt használatos, II. Zorast vette fel először a Shahan Dastūr címet. A dastūr élete végéig az uralkodó marad, halála után 13 napig tartó szertartássorozat veszi kezdetét, amely utolsó szertartását az új dastūr tartja - a tűz nemcsak pusztít, hanem életet ad, az uralkodó halála egyben az új uralkodó születése is. A halott uralkodó holttestét a királyi dakhma toronyba tették, ahol a keselyűk táplálékává váltak. Az öröklés kezdetben a seniorátus elve szerint zajlott: a papi főtanács (*meshawehr*) legidősebb tagjából vált a következő uralkodó. Ez egészen I. Vahdat uralkodásáig volt érvényben, aki elfogadtatta a primogenitúrát. I. Vahdat idejétől kezdve a Shahan Dastūr alapíthatott családot, de a poligínia számára és az egész országban Ahura Mazdától származó tiltás. Felesége a **Dastūran Banbishn** vagyis a "Dastūr Királynője" címet kapja. A trón várományosa az elsőszülött fiú, a **wlahded**.

Az uralkodó személyes testőrsége különleges helyet foglalt el a Dastūrátus irányításában. A **Neguheb** ("a tűz őrzői") válogatott kardforgatókból áll, akiknek már fiatal korában megkezdődik a felkészítése az élethosszig tartó feladatra. A Neguheb ugyanakkor több volt, mint a Dastūrátus hadseregének elit alakulata. Kiképzésük végeztével egy önállóan elvégzett tűzszertartás keretében váltak az alakulat teljes jogú tagjaivá. Nőtlenséget fogadtak, és a **manaster** (felételezhetően a keresztény szomszédok monostor szavának átvétele) nevű "rendházba" vonultak, emiatt a keresztények a Neguhebet meglehetősen téves elnevezéssel "keleti lovagrendnek" tartották. Ez jelentette a Neguheb főhadiszállását és lakosztályát is, mely mindig egy Királyi Tűz közvetlen szomszédságában helyezkedett el. Így az országban három található belőle: Debagha, Guranada és Ashebla tüzei mellett. A három közül is az asheblai töltötte be a vezető pozíciót, az itteni rendház vezetője volt egyben a Neguheb parancsnoka is, az **Emwa**. A Neguheb tagjai beavatáskor állukra háromszög formájú ornamentika tetoválást kaptak, páncéljuk fölött pedig egész testüket mélyvörös vászonba tekerték, amely szemük kivételével szűk "turbánként" fejüket és arcukat is teljesen elfedte. A Shahan Dastūr és családjának védelme mellett a dastūri kémhálózat is az ő felügyeletük alá tartozott, a félelmetes hatékonysággal összegyűjtött információkról az Emwa közvetlenül a dastūrt értesítette.

Az uralkodó jobbkeze és legfőbb politikai tanácsadója a **vazir'i**. A Shahan Dastūr nevében ő adta ki az uralkodói parancsokat (ferman) és felügyelte azok végrehajtását. A hadsereg főparancsnoki posztját mindig ketten töltötték be: a vazir'i és az **eran-spahbed** ("főarancsnok"), akik a hadjáratok során a haditanács legfontosabb méltóságai voltak és a legfontosabb hadügyi döntéseket hozták meg. Az egyes seregrészek irányítása a **spahbed** feladata volt.

A vazir'i kétségkívül a kezdetleges bürokrácia legfontosabb személye volt, az ő keze alá dolgozott a dastūri kancellária vezetője, a **keaneslar**. A dastūrátus államigazgatása a spanyol királyságok Karoling örökségének mintájára vette át a hivatalt. Feladata ugyanaz, mint minden európai királyságban: hivatalos okiratok, oklevelek és dokumentumok írása, hitelesítése és őrzése.

A Dastūrátus területe a keleti típusú államokhoz hasonlóan erősen centralizált. A Shahan Dastūr közvetlen felügyelete alatt az arisztokraták soraiból évente kinevezett "helytartók" (**shardar**) álltak a közigazgatási területek (prawens) élén. Erre a rendszerre a rotáció volt jellemző, az évenkénti kinevezések ellehetetlenítették a shardarok lokális megerősödését. Helytartói idejük alatt szolgálati birtokokat kaptak.

Ugyan a Shahan Dastūr döntései *megkérdőjelezhetetlenek* voltak, két fontos tanácsadó testület állta az uralkodó rendelkezésére. Az állandó papi főtanács (**meshawehr**) és a félévente összehívott helytartói tanács (**shardawehr**). A meshawehr állandóan ülésezett, formálisan sosem oszlatták fel, ugyanakkor többször emgesett, hogy a Shahan Dastūr nem foglalkozott a létezésével. Tagja volt a papi réteg öt legmagasabb rangú tagja, a vazir'i és maga a Shahan Dastūr. Az uralkodó személyes tanácsaként kulcsfontosságú szerepet töltött be az állam irányításában. A shardawehr lényegében egy országos gyűlés volt, amelyre meghívó szerint hivatalos volt minden shardar (prawens-iális helytartó). A gyűléseket az év első és utolsó negyedében tartották meg, így minden shardar adott pozíciójában kétszer vett részt a tanácson, mielőtt újabb méltóságba került volna. Háborús időben legfőbb feladata az ország védelméhez köthető döntések megtárgyalása, a sereg megajánlása és a hadiadó mértékének megvitatása. Békeidőben az uralkodó által előterjesztett javaslatok megvitatása. A shardawehr nagymértékben hasonlít az Európában kialakuló rendi gyűlésekhez, békeidei szerepét éppen ezért csak később, a 15. század közepén nyerte el. Azelőtt kizárólag hadügyi okokból hívták össze.

## A Dastūrátus kronológiája

#### Korai szakasz, 785 - 1212

785 - az Anefsal kezdete.

792 - első Córdobai írásos említés Mazda követőiről.

797 - Athad selh-Amaz (Segítő megállapodás): a Córdobai Emirátus, a Maruf Kartell és a bevándorló perzsák vezetőinek megállapodása, együttes fellépés a térség berberjei ellen.

797-801 - I. berber háború.

802 - Perzsák letelepedése a Maghreb térség nyugati oldalán, a Gibraltári-szoros afrikai felén, amelyet ekkoriban kezdenek a perzsa Sengutar (Sengu -szikla, tar -a Tarik név csonkolva) néven emlegetni. A berber Rebat és Jeshen városok perzsa lakosoknak adnak otthont. Amtar alapítása.

811 - Debagha városában felépül a térség első tűztemploma, az Adur Debagh, amely 812-ben *Atas Bahram*, azaz "Királyi Tűz" rangot kap. Felszentelő szertartásán a dastūr **I. Zorast** néven hűséget fogad Ahura Mazda és a gibraltári perzsák szolgálatára.