1.1

Napisal Hazad

Jaro bylo v plném proudu, když se pod břitem mé sekyry skácela k zemi Lolth, pavoučí démonka a vládkyně. Spolu s jejím doupětem lehla popelem i část Šerohvozdu, v čemž měli výhradný podíl mí souputníci. Po dobře odvedené práci si všichni dopřáli zaslouženého odpočinku v Horních dolech. Někteří ho strávili ve více či méně chlupaté nebo opeřené naruči svých milých, jiní v teplé posteli po vydatné večeři a dobrém pivu. Ráno dne následujícího bylo ve znamení připrav k další ceste. Nákupu zásob, prodeje zbytečných magických cetek z kořisti a nezbytných oprav vybavení. Za další cíl byl vybrán Tursen, obchodní přistav na severu a brána k novým cestám a dobrodružstvím. A taky tam prý mají problémy s vlkodlaky a divokými orky. Tak to vezmem jedním vrzem. Pěší pouť náhorními plošinami byla lehce nudná a bez vzrušení. I průchod Dvojčaty, Kara-tur a Bara-tur, proběhl hladce a k mému lehkému podivu, nikdo z mých souputníků se je nepokusil vzit stečí, vypálit ani vyhodit do povétří. Nejspíš to bude tím jarem. Troška vzrušení se nám naskytla v jedné s desítek bezejmených vesnic, kterýma jsme prošli na širých pláních od Dvojčat na sever. Místní občané byli právě uprostřed příprav ke svátku pálení vlkodlaků. Už si ani nevybavuji, zda to bylo kvůli modrooké blonďaté matce, jejíž krásu by mohla závidět nejedna šlechtična, nebo kvůli těm ubohým pěti vlčatům, ale padlo rozhodnutí je pro tento krát ohnivé smrti ušetřit. Jistě, chvíli ješte zabralo přesvědčit některé členy načeho společenstva, že už opravdu nemusí nosit dřevo na hranici a dněšní upalování se bude rušit. Poté se jal vedení náš magikus, kejklíř a mluvka Heliodor. Svou obratnou výřečností a za vydatné podpory svého a Karkanova naditého měšce, vyzval všechny přítomné tuto velikou událost náležitě oslavit. Hostinský vyvalil sudy, jídlo i ohnivou vodu a rozhostilo se veselí. Když už místní nebyli schopni hlídat si zlatý hřeb večera, náš ork Jack odtahal matinku i s vlčaty postupně do polí za vesnici, z dohledu bujaré společnosti. Když se s ním však shledal i zbytek družiny, probíral se Jack právě z mdlob a po jeho chlupaté společnosti ani stopa. Vzal to těžce, neuvědomujíc si, že pokud by ho chtěla zabít, tak už ho sbíráme po kouskách. Ale co může jeden čekat od orka. Pravdu má nicméně v tom, že prosté „Ďekuji“ by bylo výrazně lepším začatkem vzájemné komunikace. Opustili jsme tedy vesnici, dřív než rozjařený dav stihne dopít roztočené sudy a někdo z nich si náhodou vybaví, jaký byl původní účel toho shromáždění. A rozhodně nesmíme zapomenou, že pokud do těchto míst ještě v budoucnu někdy zabloudíme, bude možná lepší se oné vesnici vyhnout trochu větším obloukem.

Další cesta ubíhala opět v poklidu, a tak jsme po několika málo dnech dorazili do cíle. Naše první kroky vedli samozřejmě k místnímu Lordu Správci Senovážnému, ale birokracie funguje všude stejně a tak jsme byli nuceni vyčkat v dvoudenním poradníku na audienci. Nebylo kam spěchat, rozhodli jsme se proto užít si alepoň krás, které nám Tursen nabízel. Hospody tu měli příjemné, pivo mělo říz a jídlo skvělou chuť. Při toulkách přístavištěm jsem se seznámil s jistým kapitánem Morganem z Ren-Gobu. Příjemný chlapík a ještě lepší šermíř. Co-to jsem se od něj po přátelské rozmluvě přiučil, jen mne mrzí, že nevládne sekyrou. Ty jeho kudličky nejsou nástroj pro poctivou trpasličí práci. Ale zmínil jednoho mistra trpaslíka, co tomu umění vládne. Až nadejde vhodný čas, musím ho vyhledat. Nemohlo mi uniknout, že se s Morganem sblížil i náš stopař Hodor. Nejsem si zcela jist povahou tohoto sblížení, ale po noci strávené s kapitánem na jeho lodi Písečná Blecha, se Hodor vždy vracel se širokým úsměvem na rtech a druhé ráno si přinesl i malý dárek. Zřejmě to jaro. Když už jsme se nabažili místních krás a začínala nás opět obcházet nuda, vydal jsem se poptat po nějaké práci hodné ostřílených dobrodruhů. Vyzvěděl jsem něco o zmizelé rudě Mizzia, strašících duších na hřbitově a jistém „krysím“ problému v docích. Shodli jsme se, že začneme deratizací doků. Heliodor se jal role krysaře a počal Krysy svolávat. Jen místo píšťaly využil svůj podříznutý jazyk. A uspěl, i když s mírným spožděním, ponejvíce k nevoli našeho druha Karkana, jemuž Krysy narušili láskyplný večer s jednou z trpasličích servírek. Strhla se veliká honička nočním městem, ale na našeho stopaře byli Krysy krátké a tak jsme v závěru vysnořili jejich smradlavé doupě. Čekali nás, ale jejich mrzké bojové umění se nemohlo ani zdaleka rovnat tomu našemu a nedohnali to ani počty. Když jsme se na tom tuctu pobudů zlehka rozcvičili, nastal čas vymítit samotnou jejich noru. Byla zamořená pastmi a nástrahami, ale žádným smysluplným odporem. Ani bytelné dveře neodolali Jackove orčí síle. Netrvalo dlouho a stanuli jsme tváří v tvář vůdci této bandy a jeho dvaceti pohůňkům. Bláhově si myslel, že nás zláka na svou stranu, ale se zlou se potýkal. Boj to byl rychlý. Nějací kanáloví banditi se nám nemohli ani zdaleka rovnat a padali k zemi jako by je kosili. Já sám jich udolal nejmíň tucet. Aby boji dodal velikosti, uspořádal nám Heliodor alespoň ohňostroj. Následovala už jen nutná očista v teplé lázni, vydatna večeře a několik škopků na její spláchnutí. Následující den nás přijal Lord Správce Senovážný. Odevzdali jsme mu hlavy vůdčí Krysy a on si při tom postěžoval na náhlou absenci části městské stráže ve službě. Stejně tak nás seznámil s potížemi v pohraničí, kde divocí orkové unášeji jeho lid, aby jej prodali do otroctví. Byla tím určena další zastávka našeho putování, ale to už je na jiný příběh.

Toto byli události onoho jara, tak jak se událi a jak je zapsal Hazad Rudovousý z rodu trpaslíků.

~~Duben se přehounul do své druhé poloviny, když jsem se svou družinou opět opustil Tursen a vydal se za dalším dobrodružstvím. Náš cíl byla tlupa nájezdnických orků, jenž sužují místní obyvatele.  A nebyli sami. Cesta nás chtě-nechtě zavedla opět do vesnice, kde jsme za Heliodorova výrazného přispění, proměnili popravu bez chlastačky v chlastačku bez popravy. Dutnala větší část vesnice a dokonce to vyjímečně nebylo naší vinou. Místní obyvatelé, než se ještě stihli vzpamatovat z kocoviny, museli už čelit nájezdu orků, podle popisu nejspíš Rudookých. Nekolik obyvatel pobili, jiné odvlekli. Prý na prodej do otroctví. Nu což, alespoň jme měli větší šanci nalézt rukojmí ještě živé. A skutečně, netrvalo nijak dlouho, než byl tábor orků nalezen. Byli přitomni všichni, rukojmí i orkové. Jacka jsem využili jako návnadu. A vyšlo to. Orkové se rozdelili a část z nich se vydala Jackovi na pomoc s bohatou karavanou, která ho měla honit po lesích. Jejich konec byl rychlý a plamenný. Se stejnou se potýkala i druhá část. Zvládli jsme je bez větších problémů, jen Hodor dostal ošklivou ránu do hlavy. Jak se následně však ukázalo, měla pro nej více pozitiv než negativ a v konečném důsledku se mu po ní rozsvítilo. Vzpoměl si na své pravé jméno Meo Gard a vyplakal se nám ze své dávné traumy se ztraceným vlčetem. Vzpoměl jsem si při tom na jeden starý příběh o Lassie, který za korbel piva vypravoval jeden opilý bard kdysi u nás v knajpě. Vzali jsme našeho nově se nalezeného druha a vyrazili vyzvednout rukojmí a pár dalších zbytečností, které orkové v záhrobí již určitě potřebovat nebudou. Samozřejmě byla v řadách prostého obyvatelstva obrovská radost z toho, že nabyli spět svou svobodu a mohou se navrátit k práci a placení daní. Až tak veliká, že se od samého štěstí nabídli Heliodorovi, že mu budou dělat horníky v dolech, až je opět otevře. Trpaslík, co je houby pijan, houby bojovník, bude i houby horník, ale snad to nebude horší, než když by si to Heliodor měl těžit sám.~~

- Babííí, babííí... budeš nám vyprávět příběhy? -

- To víte, že ano děti. A který by jste rádi dneska? -

- O dědečkovi! – vykríklo všech jedenáct dítek najednou – Ten jak jste se potkali! –

- Ten je můj nejoblíbenější babi. – proneslo jedno z děvčátek.

- To i můj Terrinko, i můj. – přisvědčila babička – Tak se teď hezky usaďte a poslouchejte. – usmála se na drobotinu.

- Bylo to jednoho teplého dubnového dne, velmi velmi dávno, když ještě i vaši strejdové a tetičky byli menší než jste teď vy. Byla jsem s nimi v lese, kde jsme si hráli a učili se a přiznám se, byla moje chyba, že jsem v zápalu her polevila v ostražitosti a vpadli jsme do pasti místních lovců. –

Obecenstvem zašumělo vyděšené hýknutí.

- Babi, - osmělil sem malý Bron – proč jsi ty pasti nerozbila? –

- To nebyli obyčejné pasti. Někdo je nalíčil specielně na někoho z nás. Pálili již při samotném doteku. Když pak prišli lovci, svázali nás a odvlekli do jedné z blízkých vesnic, kde nám chtěli udělat něco moc moc ošklivého. Snad štěstěna tomu chtěla, že tentýž den tou vesnicí procházela družina dobrodruhů. A tehdy jsem ho uviděla prvně. Byl silný, statný a mužný, jeho kštice a vous pláli stejně divokým plamenem, jaký mu koloval v žilách. Se svou družinou pak odvedli pozornost místních, aby nás mohli zachránit. Nevěděla jsem tehdy, zda ho ještě někdy spatřím, ale jak už teď všichni dávno víte, Luna mi byla nakloněna. –

- Anóóó! - ozvalo se sborově.

- Jak mi pak dědeček často vyprávěl, byli tehdy na cestě do Tursenu, kde hledali další práci. Ta je zavedla ke Karkanu, kde ze spárů krvežíznivých Rudookých vyrvali zotročené obyvatele jedné vesnice. Ti, ze samé vděčnosti, vztyčili na hoře jméno jednoho z jeho přátel, podle něhož se ta hora dnes zve. A když pak byla opět spuštěna těžba v Heliodorovych dolech, odstěhovala se celá vesnice tam, splatit prací svůj dluh. Další z jeho přátel, Meo, utrpěl v boji s orky tehdy ošklivé zranění hlavy. Ale se pak ukázalo, bylo mu i vcelku ku prospěchu. Ta rána mu uvolnila staré, dlouho potlačované vzpominky na osklivé zážitky z dětství a na to, kdo opravdu byl. –

- A babi, kdy jsi se opět viděla s dědečkem? –

- Nepředbíhej Maki, - usmála se na nedočkavou holčičku – všechno ve správnou chvíli. – a pohladila ji po platinově osrstěných ouškách.

- Další práci dostali dědeček a jeho přátelé od proradného Vericka, prastarého rivala nešeho bílého vůdce, Mora. Chtěl po nich Morovu hlavu, nebo alespoň jeho amulet, doufaje, že ho stejně sejmou až z Morova mrtvého těla. Neznalí tehdy co je Verick zač a že je chce napálit, přijali ten úkol v přesvědčení, že se jim s Morem podaří vyjednat výměnu amuletu, aniž by museli měřit síly. Dědeček s přáteli tedy vyrazili do lesů. Netrvalo moc dlouho, než poprvé narazili na skupinu našinců. Neznaje, že se jedná o Zdivočelé, chtěli s nimi vyjednávat, ale vyústilo to jen v krvavou řež. Dědečkovi i jeho přátelům rychle ubývali síli, i když se prali jak rozezlený drak. Zdivočelí jsou tvrdí soupeři. A nelítostní. Na sklonku bitvy se přidal ještě Moro se svou smečkou, když se jim podařilo dostihnout Zdivočelé, jež celý den stopovali. Když prach boje sednul, obrátil sem Moro proti dědečkově družině. Narušili naše teritorium a patřil jim trest. Podařilo se jim však s Morem vyjednat jeho amulet a slobodný odchod, nicméně stále byli povynni vybrat jednoho ze svého středu, kdo zůstane Morovi jako hračka. Dědeček, vida, že proti Morově družině nemají šanci, se přihlásil dobrovolně, aby ochránil své přátele. Obě strany se pak rozešli kažá svým směrem. –

- A tehdy přivedli dědečka domů? – ozvalo se další z vlčat.

- Ano Temi, - pokračovala babička – tehdy jsem znova spatřila dědečka, když ho přivedli k nám do města. Sice spoutaný, přesto nezlomený a silný. Věděla jsem, že ho nemůžu nechat Morovi na hraní jako jednu z jeho kořistí pro mladé. A nebylo to jen abych splatila svůj dluh za záchranu života. Vědela jsem, že když na to Moro přijde, setkám se s jeho krutým hněvem, neboť jsem ho jako vůdce neuposlechla, ale nemohla jsem jinak. Poslala jsem ráno před první zkouškou strýčka Samrika, aby dědečkovi předal vzkaz, který ho ke mě přivede. Nechtěla jsem, aby se mu neco stalo, ale stejně tak jsem nechtěla, aby ublížil některému z vlčat, když se jim bude bránit. Podařilo se. Dědeček našel cestu dřív, než ho vlčata stačila vystopovat a doběhnout. Ukryla jsem ho v tajné místnosti a vysvětlila mu, že jediná možnost, jak se odsud dostane je, když bude jedním z nás, když se promění. Zprvu váhal, bál se neznámého, ale nakonec svolil. Potřeboval žít a potřeboval se dostat ke svým přátelům. Aslespoň proteď. Tři dny a tři noci blouznil v divokých horečkách, když zápasil s Velkým vlkem a je se o něj celou dobu starala. Dávala mu vodu, zahřívala ho vlastním tělem a ošetřovala odřeniny, jež si v zběsilém snění uhnal. Když opět otevřel oči, byli jasné jako hvězdná obloha a zářila v nich Luna. Ulevilo se mi protože jsem ho neztratila. Luna stála při nás a Velký vlk shledal, že dědeček je hoden. Chvíli se rozhlížel, seznamoval se s novými smysly. Pak se postavil a zahleděl se na mne a vášnivě mě políbil. Při doteku jeho rtů se mi snad zastavilo srdce a tak jsem téměr nezaznamenala jeho „Děkuju“ než vyběhnul do temné chodby a mě zbyl v paměti jen obraz jeho ohnivé srsti. Rychle jsem za ním ještě vyslala strýčka Samrika s jeho věcma a já se vrátila ke svým dětem. –

- A kdy jste se opět setkali babi? –

- To už je jiný příběh Toto. Teď všichni spát. – usmála se stará vlčice a olízla malého zvědavce po ohnivě rudé srsti...