Epilog Stín a plamen

## Cíle:

* Vrátit se do Marigradu a zúčastnit se zasedání hornomarské zemské rady. Družina tam má také další nevyřízené pohledávky (např. Remi La Roche ohledně prodeje radgastského pokladu, univerzitní učenci ohledně artefaktů a spisů z radgastského pokladu, Illeanův kontakt z Kartelu ohledně Mariky a Jankovi krve a snad tam někde pořád je dokonce i proradný Skamm). *✓*

* Hlásit se v Ostrogněvu Siru Henrimu de Tournai, pomoct mu vyřešit tamní nepokoje a zabezpečit tak knížecím silám týl pro další operace. Po cestě navštívit převorství církevního Řádu zlatokřídlých a nechat tam z ivrijštiny přeložit radgastské spisy. *✓*
* Najít Sira Henriho de Tournai v hlubinách ostrogněvských hvozdů. *✓*
* Bitvou o Ostrogněv zdržet postup armády démonů, v pravý čas se stáhnout k Marigradu a přeskupit tam síly pro rozhodující bitvu. *✓*
* Dostat sebe i Leu ze zajetí Snového světa. *✓*
* Postavit se Gul'tharu Vyvolávači v Temnohradu. *✓*

## Zápis:

#### **Sezení prvé (27.05.2021)**

Mocná sedma ve svém lesním úkrytu za bouřlivé noci čelí přepadení skřetů vedených odpornou rohatou bytostí, která snad sama kdysi bývala skřetem. Po boji do jejich rukou přistane malý z pergamenu složený ptáček, který se rozloží v dopis od arcimága Balthuse. Za cenu ztrát a kompromisů se mu prý podařilo znovu ovládnout město a zve je tak na zasedání hornomarské zemské rady. Za úsvitu družina doráží na dohled Marigradu, který je vítá odbíjením zvonů a černými vlajkami.

#### **Sezení druhé (03.06.2021)**

***TLDR:** Mocná sedma se před branami Marigradu střetává s davy uprchlíků z okolních vesnic, které byly v noci vydrancovány skřetími hordami. Od nich se též dozvídají, že zvony a černé vlajky ohlašují skon milovaného velimarského duchovního vůdce a arcibiskupa, otce Metoděje. Za branami je pak k tomu všemu zřejmé, že město v uplynulých dnech zachvátil chaos, rabování, pálení a vraždění vyvolané zatčením vůdců marigradského podsvětí, kteří ho do té doby drželi na uzdě. Družina se rozděluje a Illean s Aughi se dávají do sledování jejich společného nepřítele, paranoidního radního Viléma od Tří růží. Nakonec však zjišťují, že překonání jeho obran by byl nadlidský úkol.*

Mocná sedma za rozbřesku přichází k branám v černých vlajkách zahaleného Marigradu. Před nimi jsou davy přeživších uprchlíků z okolních vesnic, které dnes v noci vydrancovali skřeti. Ty méně šťastné prý pobili, nebo odtáhli. Družina též brzy vyzvěděla, že zvony a černé vlajky ohlašují skon Metoděje, davy milovaného arcibiskupa velimarského. A městská stráž posílená o knížecí zbrojnoše ze strachu před nepřátelskými zvědy a kriminálními živly z rozkazu hornomarské zemské rady kontrolovala každého, kdo usiloval o vstup do města. Za branami bylo družině zřejmé proč. Město v uplynulých dnech zažilo chaos, rabování, pálení a vraždění, do nějž ho uvrhlo zatčení zločineckých bossů, kteří zdejší podsvětí drželi pod kontrolou. Bylo zřejmé, že si teď Marigrad nemůže dovolit další potíže.

Družina se rozdělila a nedaleko za branou Illean postřehl známou tvář muže, který ho připravil o všechno. Ctihodný marigradský konšel Vilém od Tří růží se pod ochranou tuctu elitních osobních strážců nesl v družném hovoru s jakýmsi cizincem na radnici. Aughi v onom cizinci poznala slavného Mistra Talhöffera, nejlepšího šermíře z Falcké říše, muže, na jehož služby museli čekat i králové a platili mu zlatem. Illean je sledoval a odposlechl, že si domlouvají lekce šermu. Bylo zřejmé, že Vilém musel přijít k velkým penězům, které zjevně investoval, jak měl ve zvyku, do své ochrany a obranyschopnosti. Aughi v něm navíc k Illeanovu překvapení poznala rabiáta, v jehož domě jako malá vypomáhala v kuchyni a který bil a zneužíval kuchtičku Magdu, která se jí tehdy ujala. Proto jej s Illeanem několik hodin sledovali nejdřív na radnici a pak i do jeho domu U Tří růží. Čím déle ho však pozorovali, tím bylo jasnější, že překonat jeho ochrany byl nadlidský úkol. Rozhodně nebylo možné to dokázat nenápadně. Illean se proto prozatím vypravil za oním kontaktem z Kartelu, který jeho i Mocnou sedmu poslal kvůli Jankově krvi do pasti.

Našel ho v jedné zaplivané putyce. Párátko, jak se ten odporný zlořád jmenoval, se před ním nejdřív pokusil prchnout, ale jeho pokus o proskočení oknem skončil rozmláceným nosem o zajištěné okenice. Přesto začal zpívat, až když ho Illean napumpoval stříbrňáky. Illean mu sice nevěřil ani půlku z toho, co navykládal, ale v jednom mluvil pravdu. Najal ho Vilém od Tří růží, a to na objednávku nějaké větší ryby.

Aughi mezitím zamířila promluvit se skřety, kteří byli jako ilegálové (tj. bez registrace u Černých chodců) zatčeni při nedávných čistkách a čekali na rozsudek v městské šatlavě. Byl mezi nimi i její starý známý detoxem stižený Skamm, kterého skřípla a on začal zpívat. Prý ji nezradil, s Vyvolávačem prý mluvil naposled před měsíci v Černé bažině. Tam ho prý sice mučil, přičemž mu udělal i ty jizvy na obličeji, ale bylo to nakonec něco jiného, co Skamma přimělo ke spolupráci. Jeho úkolem nicméně bylo vypátrat v Koldavě Gul'troq a, bude-li to možné, přesvědčit tamní skřety, aby se ke Gul'tharovi přidali. Když pak v obojím selhal, neměl prý žádnou chuť vracet se ke svému pánu pro trest. Aughi Skammovi věřila a vymohla na něm slib, že přestane s chlastem a pak ho nechala z vězení propustit pod svůj dohled.

#### **Sezení třetí (11.06.2021)**

***TLDR:** Mocná sedma vyřizuje pochůzky po městě a poté se odebírá na zasedání hornomarské zemské rady. Tam jim zemský velmistr arcimág Balthus vyjevuje, že celé knížectví je v hluboké krizi na pokraji zkázy a žádá je proto o pomoc. Sedma souhlasí, stávají se z ní zvláštní knížecí agenti a jsou vysláni na jih, do Ostrogněvu, kde mají pomoci silám Sira Henriho de Tournai se zabezpečením týlu samotného Balthuse, který se chystá plnou silou Marigradu oblehnout znovuobnovenou pevnost Gurthang v nitru Černé bažiny, z níž Gul'thar Vyvolávač vysílá své drancující skřetí hordy.*

Mocná sedma se schází v příhodně umístěném hostinci U Tancujícího zajíce, kde je bodrý hostinský Luba Zajac i přes četné potyčky mezi Skammem, Baindilem a Jyykuem královsky pohostí. Jyyku nakonec odhalí, že Skamm skutečně nemusí být zrádcem, nebo alespoň, že to nemusí být oni, koho zradil. Zradil totiž Gul'thara, jemuž ze strachu sloužil. V jizvách na jeho tváři totiž Jyyku rozpoznal magický obrazec oka, jehož prostřednictvím Gul'thar na Skamma bez jeho vědomí dohlížel. Teď už byl ale neaktivní, jeho moc se vytratila při rovnodennosti, kdy vyráželi z Býkova do Radgastu. Do té doby o nich ale Gul'thar věděl vše z první ruky a nebylo pro něj těžké je sledovat až do útrob Boraxovi hrobky. Bylo též zjevné, že Gul'thar teď z nějakého důvodu pase po Drangheimu, neboť to byl jeho menší bratr, Gul'troq, pro co Skamma vyslal do Koldavy a ten byl zničen. Borax mu jej tehdy zřejmě i přes ovládnutí odmítl vydat a tak mu přikázal, aby jej s sebou přinesl do Černé bažiny, až skoncuje se Sedmou.

Od Tancujícího zajíce se vydali do La Roche Empória, kde jim Remi La Roche vyplatil 300 zlatých dukátů, které po odečtení prodejních výdajů a nepatrné provize utržil z prodeje jejich radgastského pokladu. Jako omluvu za nepříjemnosti s aukcí a projev vděku za svou záchranu pak pokryl i jejich pohledávky vůči Baindilovi, jemuž za ně vyplatil 30 zlatých dukátů. Illeanovi, který sedmě přinesl informace o Remiho zajetí Kartelem, pak jako projev vděku za záchranu života i podniku daroval svůj vlastní kouzelný prsten, Ouroboros. Když si navíc Remi uvědomil, že je Baindil při penězích, probudil se v něm obchodnický duch a nabídl mu jeden z artiklů své osobní sbírky, které pro nakopnutí podniku při inventuře určil k prodeji. Šlo o pěknou těžkou zbroj dwergheimského designu z proslulé černé trpasličí oceli. Baindil si ji zkusil a přestože bylo vidět, že mu není dělaná na míru, seděla obstojně, a tak ji s nadšením za 25 zlaťáků od Remiho zakoupil (Remi tvrdil, že za normálních okolností by ji prodal nejmíň za dvojnásobek, ale doba je zlá).

Od Remiho se pod vedením Janka odebrali na Univerzitu, kde je sám slovutný alchymistický Mistr Tragen seznámil s výsledky jejich výzkumu. Spisy, které z Anfůru přinesli a které si pro Univerzitu místo podílu na radgastském pokladu vyžádal Janek mají nesmírnou akademickou hodnotu, ale jsou zajímavé spíše pro historiky a učence. Jediné, co se z nich může týkat zájmů Sedmy je opis oné fresky s vyobrazením démona, který našli na jedné ze stěn centrálního sálu Anfůru. Je psán dávno mrtvým ivrijským jazykem, v němž byli napsány originály posvátných textů Svaté církve. V celičkém Velimaru je však prý jen jediný učenec, který dokáže ten jazyk přeložit - učený bratr Řádu zlatokřídlých Augustin, který dlí ve velimarském převorství řádu na jihu knížectví. Univerzitní jazykovědci dokázali jen rozpoznat, že jde o jakousi veršovanou lyrickou baladu, píseň, epos, báseň, hádanku či jiné sdělení ale nic určitého.

Tragen jim dále popsal, co zjistili o artefaktech, které přinesli z Anfůru. Meč Drangheim obkreslili, rozluštili runy na jeho čepeli a dospěli k jistým hypotézám. Ty však nemohli kvůli Boraxově nespolupráci podrobit experimentálnímu ověřování. Jediný učenec, který se prý odvážil na Drangheim vztáhnout ruku prý skončil s mnoha polámanými kostmi na vzdálené stěně místnosti. Jyyku tedy zařídil, aby Borax alespoň napřáhl ruku s mečem, akademici k němu přistavili kamenný stojan s ocelovým mečem a důmyslnou aparaturu opatřenou mnoha měchy a žhnoucí pecí, aby oba meče vystavili horoucím plamenům. Zatímco se ocelový meč žhavil do běla a nakonec i zcela roztavil, Drangheim v Boraxově ožehnuté kamenné ruce nejenže nejevil nejmenších známek poškození, ale dokonce byl pořád studený. Tragen tak potvrdil svou hypotézu, že čepel je nezničitelná, nejspíš vyhotovena z černého meteorického kovu a opatřena ochrannými runami. Víc o něm však za těchto podmínek zjistit nemohou. Jen jedno je jisté. Ta věc je zlá a bezesporu na ní lpí prokletí. Proto prý rektor Balthus nařídil, aby opustil Univerzitu a ideálně i město. Takové věci prý totiž přitahují zlo.

Z univerzity se družina odebrala na zasedání zemské rady. Trvalo dobrou tři čtvrtě hodinu, než se do sálu dostavil v posledních dnech nesmírně vytížený zemský velmistr Balthus a zasedání zahájil. Písaři nadiktoval hlavičku zápisu a pak jej, spolu se strážemi, poslal pryč ze sálu, aby se Sedmou mohl mluvit v soukromí. Brzy bylo jasné, že po zmizení knížete Mojmíra, smrti hejtmana Mrzena a odjezdu biskupa Gorazda je posledním akceschopným členem zemské rady právě Balthus, protože komoří Vladimír Vranovic byl na základě podnětu Sedmy a důkazů, které se posléze našli, diskrétně uvržen do domácího vězení pro podezření z velezrady, dokud se věc neprošetří a dokud o ní po jednání s arcimágem a patriarchou rodu Vranoviců Dragovítem nerozhodne sám král. Na otázky ohledně situace a čistek ve městě Balthus odpověděl, že jedním z kompromisů, ke kterým se byl v této souvislosti nucen uchýlit, bylo propuštění zločineckých bossů, které Sedma dostala za mříže. Bez jejich přičinění by prý totiž nebylo možné město udržet, ne za současného oslabení knížectví. Ujistil však hrdiny, že jejich snahy v této věci nebyly zcela marné, neboť město bylo očištěno od mnoha korupčníků a kriminálních živlů. Co se samotných vůdců podsvětí týče, má prý Balthus jejich poslušnost pojištěnu, dokud nepřijde na způsob, jak od nich město očistit nadobro.

Balthus družině dále osvětlil, že je pozval na přání knížete. Ten totiž před svým zmizením vyslyšel arcimágovu radu a začal hledat zdroje k preventivní ochraně knížectví mimo řady svých vlastních mužů, z nichž většinu tehdy odváděl s sebou na sever do války. Princ Mojmír na Býkově vybral Sedmu a zemská rada od té doby prostřednictvím svého špeha sledovala a posuzovala každý jejich krok. Tím špehem nebyl nikdo jiný, než jejich přítel Albert, v současnosti mistr královských špehů pro Hornomar, který se teď k překvapení Sedmy vyloupl z tmavého kouta místnosti a jakožto stínový člen zemské rady se zasedání zúčastnil. Jak Albert předpokládal, prokázala Sedma nejen své schopnosti, ale i charakter a byla tak shledána hodnou práce pro knížectví. Arcimág jim tím vyjevil záměr rady, učinit z nich zvláštní agenty, kteří by pomohli zastavit zkázu, do níž knížectví spěje.

Pak Albert vyjmenoval dlouhý seznam ohrožení, jímž knížectví čelí. Avarská horda srocující se na severní hranici knížectví, Gojkovi renagáti řádící na cestách a hordy krvelačných Gul'tharových skřetů drancující hornomarské vesnice a unášející jeho lid patřili mezi ty nejzávažnější. Arcimág dodal, že král Svatopluk na jihu zmobilizoval síly svých vazalů a vyráží na sever na záchranné tažení proti Avarům. K Marigradu dorazí za méně než dva týdny a Balthus mu chce předat knížectví, nikoliv chaos na pokraji zkázy, kterým teď je. Musí se proto jednat rychle. Arcimág vyslechl návrhy všech a shodli se, že nejpalčivějším a nejznepokojivějším problémem jsou aktuálně skřeti, o nichž sama Sedma přinesla nové znepokojivé zprávy. Bylo jasné, že není v jejich silách ochránit každou vesnici, ani ukrýt všechen lid za hradbami. Aughi proto navrhla useknout hlavu hadovi. Jyyku však poznamenal, že porazit Gul'thara v jeho znovuobnovené pevnosti Gurthang v neprostupných hlubinách Černé bažiny nemusí být v silách ani samotné Sedmy. S tím Balthus souhlasil a prohlásil, že se o tuto záležitost postará sám. Osobně povede proti Gurthangu plnou sílu svých bitevních mágů a marigradských podpůrných sborů a, bude-li to třeba, strhnou Gul'tharovi Gurthang na hlavu.

Mocná sedma mezitím zamíří na jih, do Ostrogněvu, kde se mají hlásit Siru Henrimu de Tounrai, veliteli, kterého tam Balthus vyslal s oddíly nově naverbovaných knížecích zbrojnošů, aby ukončili tamní nepokoje. Od té doby však od Henriho nepřišly žádné zprávy, což nejspíš znamená, že řešení tamní situace je složitější, než se čekalo. Zda za ni ale mohou skřeti, Gojkovi renegáti či následovníci pohanského kultu starých bohů, kteří na ostrogněvsku stále tu a tam působí problémy, to nebylo jasné. V každém případě by pro Marigrad bylo nebezpečné vyrazit v plné síle proti Gurthangu bez zabezpečení týlu. Balthus sice neočekává, že by na Ostrogněvsku šlo o něco vážného, ale v této situaci nelze nic podceňovat. Kdyby totiž padl Marigrad, pak padne i knížectví. Až pomohou Siru Henrimu zabezpečit ostrogněvsko, připojí se s jeho silami k obléhání Gurthangu, bude-li stále trvat. Balthus se svými silami vyráží za úsvitu a Sedmu nabádal, aby vyrazila nejpozději na úsvitu dalšího dne. Po zasedání byl již Marigrad zahalen závojem noci, a tak se družiníci rozešli do svých ubytování. Jen Illean se od nich oddělil, aby se sám prošel nočním městem a utišil tak rozdivočelé myšlenky.

#### **Sezení čtvrté (17.06.2021)**

***TLDR:** Mocná sedma se v Marigradu připravuje na cestu a vyráží na jih, k Ostrogněvu. Cestou zastavují v poklidném převorství církevního Řádu zlatokřídlých, kde místního učeného bratra Augustina žádají o překlad ivrijských textů, které našli v Anfůru. Ukazuje se, že text v němž Jyyku podle větné skladby a počtu slov rozpoznal říkanku, kterou neustále dokola opakuje jeho domnělý otec Magnus, není ničím jiným, než Proroctvím Apokalypsy. To je zaznamenáno jednak v Knize zjevení Svaté církve a jednak mezi pouštními elfy, kde je známo jako Písky proroctví. Družiníci proto s bratrem Augustinem probírají dosavadní výsledky jeho výzkumu Knihy zjevení, Apokalypsy, démony i další teologické záležitosti. Nakonec se však uchýlí za hradby převorství do ubikací vyhrazeným návštěvníkům. Brzy se ukáže, že jim to zachránilo život. Ze spánku je totiž vytrhne strašlivá rána, záblesky světla a zemětřesení. Když vyběhnou z hroutící se budovy, místo rajských klášterních zahrad se kolem rozprostírá peklo. Převorství Řádu bylo padající hvězdou smeteno z povrchu země.*

Následujícího rána se Illean, Aughi, Jyyku a Baindil, kteří pro tu noc nalezli nocleh v hostinci U Tancujícího zajíce sešli ve společenské místnosti k bohaté snídani. Tam už na ně čekali Janek, Leslav a Albert, kteří jim od Balthuse přinesli dekret zemské rady a také zprávu, že komunikace bude zajištěna jako doposud - skrze Janka a jejich vlasy. Nic lepšího takto narychlo vymyslet nelze a to ani přesto, že zanedlouho bude slunovrat a spojení se tak přeruší. Do té doby by už ale mělo být po všem a s trochou štěstí ho spolu všichni živí a zdraví oslaví zpátky v Marigradu. Leslav ještě zmínil, že čeládku Lovcova odpočinku instruoval, aby Sedmě ze stáje zapůjčili, co budou chtít - koně, poníky, případně celý povoz (čeká tam ostatně i Aughin černý válečný oř). Sám Leslav se prý totiž uvolil, že Balthusovu výpravu zrádnou Černou bažinou provede podobně, jako jí kdysi jeho učitel Ctibor provedl dragouny. Bez dalších zbytečných řečí si přátelé popřáli štěstí a Janek s Leslavem a Albertem zmizeli ve dveřích hostince.

Vzápětí do něj však vtrhl vzrušený chlapec s horkou novinkou: "*Už jste to slyšeli? Radní Vilém je mrtvý! Vilém od Tří růží je mrtvý! Zamordovali ho ve vlastní posteli. Ložnice bez oken, za dveřmi dobrý půl tucet stráží, dům plný služebnictva a nikdo neslyšel ani pípnutí. Teprve před chvílí našli jeho postel celou od krve a Vilém nikde. Prý si ho snad vzal samotný Ďábel, nebo nevím!*" Když se družiníci obrátili na Illeana, vypadal stejně překvapeně, jako oni. Vilémovo zmizení však nezůstalo záhadou dlouho. Když se družina vydala na Horní náměstí, aby se porozhlédla po trzích, krámech a dílnách a vybavili se tam na cestu a do války, spustila měšťanka vedle nich takový vřískot, až jim zalehly uši. Byla děsem bez sebe a ukazovala kamsi nahoru. Když se podívali, viděli na radniční věži naražené zkrvavené tělo. Později se potvrdilo, že patřilo Vilémovi a ještě dlouho potom se v Marigradu a celém knížectví vyprávělo, že musel mít pletky snad se samotným Ďáblem, nebo Bůh ví s čím horším. Sedmu to sice znepokojilo, ale Illean s Aughi cítili zadostiučinění. Brzy se nicméně rozešli a každý šel po svém.

Když se večer zase sešli U Tancujícího zajíce, povečeřeli, prošli nakoupené vybavení, dokoupili zásoby jídla u hostinského, trochu popili a vyrazili na kutě. Ráno vstávali časně a zamířili pro koně do Lovcova odpočinku. V městských branách se nicméně střetli s Mistrem Talhöfferem a jeho muži, kteří odjížděli z města. Když mu Aughi skočila do cesty s tím, že má peníze a že se od něj chce učit, řekl jí, že i tenhle Vilém měl peníze a stejně by ho neučil. Své žáky si totiž vybírá. Když Baindil vychválil její činy, Talhöffer potvrdil, že o ní slyšel a kdyby měl čas, snad by s ní i čepel zkřížil. Měl ale na spěch a tak jí dal alespoň dobrou radu: "*Prašivé skřetí nohsledy můžeš zabíjet po tuctech a přesto tím nezískáš víc, než kočka vraždící bezbranná ptáčata. Skutečná velikost šermíře se totiž měří až velikostí jeho soupeřů. Mistryní meče a opravdovou legendou se proto staneš až tehdy, porazíš-li v souboji jinou legendu. Najdi nepřítele hodného tvé čepele, to je má rada.*" S těmi slovy kopl Talhöffer svého koně do slabin, projel branami a zamířil se svým doprovodem na západ. Družina se vydala k jihu.

K převorství Řádu zlatokřídlých i přes svéhlavost Baindilova poníka dorazili po poledni. Bratři řádu tam zrovna rozdávali horkou polévku uprchlíkům z okolních vesnic, kteří v převorství kvůli drancujícím skřetům hledali útočiště. Bratři už Mocnou sedmu čekali, protože arcimág o jejich záležitosti předem poslal zprávu. V prostém mnišském hávu oděný převor Gregor je srdečně přivítal a pověřil nejlepšího ze svých rytířů, Sira Vaughena, aby je zavedl na ubikace pro hosty, kde mohou složit své věci, a potom do skriptória k bratru Augustinovi. Dalšího z bratrů pověřil, aby zaopatřil jejich koně.

Ve skriptóriu na ně čekal starý bratr Augustin. Předali mu ivrijské přepisy a svitky z Anfůru a když si uvědomili, že je slepý, začal si Baindil mrmlat pod vousy, že to potrvá věčnost. Augustin odvětil, že možná slepý je, ale je vidí dobře. Požádal je nicméně o to, aby v převorství našli jeho pomocníka jménem Leo a poslali ho k němu. Našli ho v klášterních zahradách a k jejich překvapení to nebyl mnich, ba dokonce ani muž, ale mladá pohledná a svobodomyslná ženština jménem Lea. Zbytek dne strávili procházením nádherných klášterních zahrad, které díky píli a lásce mnichů vypadali jako učiněný ráj na zemi.

Lea je navečer vyhledala s tím, že se s nimi vzrušený Augustin chce podělit o první plody jejich práce. Prozradil, že přepis ze stěny Anfůrského hlavního sálu, který Jyykua zajímal nejvíce (protože to nejspíš byla tatáž slova, která si mumlal jeho domnělý otec Magnus) je Proroctví Apokalypsy, konce světa, který popisuje Kniha zjevení Svaté církve. Ukázal též nějaké materiály ze svého výzkumu, který za ta léta nashromáždil a oni v ilustracích rozpoznali mimo jiné i Drangheim. Pak s Augustinem zabředli v dlouhou debatu o jeho práci a o Apokalypse, démonech i jiných teologických věcech tak zjistili mnoho znepokojivých věcí. Bylo zřejmé, že Augustin jim věří doslovně, zatímco Lea jen obracela oči v sloup. Nakonec však nechali Augustina s Leou dál v klidu přes noc pracovat na překladech a sami se vydali na kutě.

Probudila je neskutečná rána, záblesky světla a dunění hroutících se budov. Celá budova, v níž se nacházeli, se otřásala v základech a když vyběhli ven, zjistili, že převorství bylo smeteno meteoritem a že se tak kolem nich rozprostírá hotové peklo na zemi. Zdálo se že nikdo, kdo byl za hradbami kláštera (oni sami byli ubytováni před hradbami) nemohl přežít. Pak ale uslyšeli ze sutin klášterní kaple řinčení mečů, které záhy ustalo. Když tam doběhli, všude zuřily plameny a z kouře jim v ústrety vyšel planoucí rytíř s insigniemi Řádu zlatokřídlých na štítu. Další ohořelí mniši ho následovali a když vítr na okamžik rozehnal kouř, prach a popel, uviděli, že u chrámového oltáře klečí o svůj meč opřený Sir Vaughen obklopený zářivým štítem, do nějž zvenku bušili další planoucí rytíři a snažili se jej prolomit. U jeho nohou pak leželo bezvládné tělo Augustina a na rohu oltáře se choulila vyděšená Lea.

#### **Sezení páté (21.06.2021)**

    ***TLDR:** Mocná sedma poráží ohnivé běsy, kteří posedli zlatokřídlé zhynuvší v plamenech padlé hvězdy. Za cenu nemalých obětí tak zachraňují jediné přeživší oné strašlivé katastrofy - Sira Vaughena, bratra Augustina a Leonu.*

Mocná sedma v plameny zachvácené hroutící se kapli svedla epický boj s ohnivými běsy, kteří posedli ohořelá těla zlatokřídlých rytířů, kteří nepřežili pád hvězdy na jejich převorství. Baindil mocnou ranou svého válečného kladiva prorazil stěnu plné křtitelnice, která se rozlila pod nohy syčících běsů. Illean si ve svěcené vodě smáčel průrazné šipky, kterými pak ze své kuše pořádně zavařil těžce obrněným planoucím rytířům. Jyyku pomocí své Sluneční zbroje odolával jejich žáru, vědmáckými znameními je odvracel a lámal mocná ohnivá kouzla, kterými ohrožovali jeho přátele. Situaci ztěžovalo hroutící se trámoví a šířící se burácející plameny. V jednu chvíli byli přičiněním ohnivé magie planoucích rytířů obklopeni neprostupnou stěnou žhnoucích plamenů, kterou prolomil až Jyyku. Démoni však prolomili magický štít Sira Vaughena, a ten jim tak čelil s mečem v ruce a štítem i světlem bránil Leu s Augustinem. Jyyku se dostal do problémů, když ho jeden z rytířů popadl za krk a snažil se mu svou planoucí rukou upálit hlavu, ale Illean obdařen téměř až nadlidskou rychlostí ho bleskově zachránil. Aughi byla od ostatních oddělena plamennou stěnou, Baindila se snažili uškvařit v jeho rozpálené plátové zbroji a Illeana jeden z rytířů prohodil plameny. Mocná sedma však nakonec zvítězila a Jyyku za cenu nemalého vyčerpání zkrotil běsnící plameny, takže stačili z hroutící se kaple uniknou dřív, než lehla popelem.

#### **Sezení šesté (29.06.2021)**

***TLDR:** Mocná sedma pohřbívá učeného bratra Augustina a loučí se se zlatokřídlým rytířem Vaughenem, který do úkrytu na sever odváží jak Leu, tak démonický artefakt, který převorství střežilo. Sama sedma se vydává na jih k Ostrogněvu. Tlupa otrhaných zbrojnošů na jeho chatrných palisádových hradbách je však nechce vpustit dovnitř, a tak je Jyyku povýšenecky zesměšňuje. Nakonec je však na základě Balthusova průvodního glejtu vpouští dovnitř. Z masivní kamenné katedrály ve středu hradiště je zjevné, do čeho místní vladyka Gozil vráží peníze. Při audienci ve vladykovském paláci se navíc brzy ukáže, že to není on, kdo tu třímá otěže, ale spíš jeho matka se svými našeptávači z řad duchovenstva. Tak jako tak se družina dozvídá, že Sir Henri de Tournai, jemuž se tu mají hlásit, odvedl nedávno své muže kamsi do hlubin ostrogněvských hvozdů.*

Zranění bratra Augustina jsou mimo schopnosti jakéhokoliv felčara a tak mu Sir Vaughen poskytuje poslední rozhřešení. Učený bratr tvrdí, že ke Stvořiteli odchází v míru, neboť odpustil všem svým viníkům, dokonce i svému synovci. Když se ho Vaughen ptal, kde najdou jeho synovce a zda mu chce něco vzkázat, odvětil starý umírající bratr, že nic a že jeho synovec právě vede své muže na sever. Na Vaughenovo vyptávání pak prozradil, že jeho synovcem je král Svatopluk, který ho před šestnácti lety zradil a uvěznil v klášteře. Než se stal Augustinem, učeným bratrem Řádu zlatokřídlých, byl Rastislavem I. z rodu Mojmírovců, velkokníže velimarský, který je dnes považován za mrtvého a dokonce byl svatořečen na sv. Rastislava, jemuž je zasvěcena marigradská katedrála. Ve svém vězení v klášteře nicméně časem našel svobodu, mír a především klid k tomu, co miloval nejvíce - studiu Písma svatého.

Zatímco Illean uklidňuje hysterickou Leu, kterou ještě rozhořčilo Jyykuovo necitlivé sobecké naléhání, Vaughen se vydává do hořících ruin zachránit, co se dá. Baindil s Aughi mezitím z hořících stájí zachraňují jejich koně a věci. Vaughen se vrací s tím, že většina cenných či nebezpečných artefaktů, které převorství střežilo, byla zničena a že se mu podařilo zachránit jen Černou sedmu a několik cenných lektvarů, které jako díky rozdává družiníkům. Protože dosud není jisté, zda je na návrší bezpečno, rozhodnou se bratru Augustinovi poskytnout jen rychlý pohřeb na hranici, při němž se Lea rozhoduje, že bude pokračovat v jeho práci. Jyyku nakonec Vaughena přesvědčuje, aby se s Leou i démonickým artefaktem ukryl v Lovcově odpočinku, kde by je snad mohl střežit i Borax, kterého tam zanechali. Mocná sedma pak s přicházejícím úsvitem vyráží k jihu.

I přes Baindilovo a Jyykuovo opovržení pomáhají Illean s Aughi na cestě se zlámaným kolem od vozu šeroblatskému kováři Barlinovi, takže k cíli své cesty, Ostrogněvu, přijíždějí se zpožděním až po poledni. Tlupa otrhaných zbrojnošů na jeho chatrných palisádových hradbách je však nechce vpustit dovnitř, a tak je Jyyku povýšenecky zesměšňuje. Nakonec je však na základě Balthusova průvodního glejtu vpouští dovnitř. Tam družina prochází zahnojeným hradištěm plným ze dřeva, bláta a slámy postavených domů, kterému vévodí mohutná z kamene rozestavěná katedrála, která si rozměry a velkolepostí nezadá s katedrálou svatého Rastislava v Marigradě. Je více než zjevné, do čeho v Ostrogněvu tečou peníze.

Vladykův dvůr je vítá ve starém dřevěném vladykovském paláci. Přes veškerou jeho snahu se při audienci nezdá, že by tu mladý vladyka Gozil svíral otěže, a tak družina většinu času mluví s jeho matkou, diplomaticky zdatnou paní Annou Prvoslavskou, které neustále našeptává místní duchovní vůdce, vikář Všetěch. K vladykovým nejbližším rádcům zde patří i Sir Otto, zasloužilý preceptor rytířů Řádu zlatokřídlých, kteří tu kvůli neustálým problémům s pohany udržují trvalou posádku. Družiníci se nicméně dozvídají, že Sir Henri de Tournai, velitel marigradských sil, jemuž se mají hlásit, prý v Ostrogněvu není. Je tomu prý pět dní, co odvedl své muže do hlubin ostrogněvských hvozdů, aby tamním nepokojům (z nichž místní elity na základě zkušeností viní pohany) učinil přítrž. Od té doby o něm neslyšeli.

#### **Sezení sedmé (23.07.2021)**

Mocná sedma od ostrogněvských zjišťuje více o místních poměrech, nebezpečích zdejšího kraje i misi Sira Henriho. Bez zbytečného zdržování se pak za ním vypravují do lesů, směrem k dřevorubecké osadě Dřevice, kudy musel projít. Tou podle místních se svými zbrojnoši, podpůrnými sbory z řad ostrogněvských řemeslníků i vozy naloženými proviantem prošel před celými čtyřmi dny a směřoval odsud dál na východ, směrem k Samotám pod Mohylovými vrchy v radgastském podhůří. Stopovat takto početnou válečnou družinu nebylo nic složitého, a tak je vyšlapané a vysekané lesní pěšiny brzy dovedly až na místo, kde našli zohavená těla menší patroly marigradských vojáků. Všechna byla bez hlav a jejich prázdné přilby byly navázány na kůly, jako pro výstrahu, či nějaký zvrácený rituál. Až příliš to připomínalo masakr, který za sebou zanechali skřetí uctívači démonů v Šeroblatech (viz Smrtelný hřích obžerství). Jyyku použil Dotyk osudu a viděl, že vojáky nejspíš pobila mocná rohatá bytost s velikým mečem, ne nepodobná těm, s nimiž se utkali v býkovské aréně (viz Domov sladký domov). Zřejmě zběsilec a velký.

#### **Sezení osmé (26.07.2021)**

***TLDR:** Mocná sedma pokračuje v pátrání a brzy tak odhaluje i osud zbytku Henriho výpravy. Dotyk osudu odhaluje, že byli i se svým velitelem zmasakrováni armádou zběsilců, v jejichž řeči družiníci s překvapením rozpoznávají jazyk radgastských horských kmenů. Ve vůdci zběsilců pak rozpoznávají Kromma, fanatického náčelníka kmene Kamenných býků, s nímž se již v minulosti setkali. Zdá se, že jeho krvavý rituál tehdy fungoval. Družina po Skammovi posílá zprávu do Ostrogněvu a když je pak v noci vyděsí rohatý zvěd, sami tam hledají útočiště.*

Další pátrání Mocnou sedmu přivedlo na mýtinu, kde bylo rozvrácené vojenské ležení. Tentokrát tu však podlehla celá marigradská armáda včetně svého velitele, Sira Henriho, jak dokazovalo tělo navlečené ve vojenskými vyznamenáními bohatě dekorované rytířské zbroji. Dotyk osudu (byl při tom nicméně zničen) odhalil, že byli přepadeni a zničeni celou armádou zběsilců. Jejich velitel s velikým mečem navíc mluvil povědomým jazykem. Jazykem barbarských klanů z hor Radgastu. Teprve potom ho podle meče a zbroje poznali.

Oním strašlivým velitelem zběsilců nebyl nikdo jiný než Kromm, náčelník radgastského kmene Kamenných býků, který v očekávání Zvěstovatele, který by je odvedl do života věčného, obětoval svůj vlastní lid (viz Legenda o Kamenném býku). Zdá se, že jeho krvavý rituál skutečně fungoval. Sedmě navíc při vzpomínce na skřety proměněné ve zběsilce nedalo mnoho práce, aby se dovtípila, že oním Zvěstovatelem nebyl nikdo jiný než Gul’thar Vyvolávač. Ten musel povolat démony hněvu, kteří se zmocnili obětovaných Kamenných býků a proměnili je tak ve strašlivou armádu inteligentních zběsilců. Ta pak pod velením Kromma sestoupila dolů z hor a začala terorizovat ostrogněvský lid. A co hůř, Dotyk osudu odhalil, že Kromm svolává po lese roztroušené klany, aby na úsvitu třetího dne srovnali Ostrogněv se zemí. Pokud ten padne, cesta k Marigradu a do zbytku království bude volná.

Protože se smrákalo, vyhledala zděšená družina spěšně úkryt a utábořila se. Jyyku sepsal dopis, který po Skammovi spěšně poslali do Ostrogněvu k rukám Sira Otta. Nabádali jej v něm, aby vzburcoval Ostrogněv a vyslal posla do Lovcova odpočinku k Siru Vaughenovi, aby ten vzburcoval Marigrad. Jyyku dopis ovázal pramenem vlastních černých vlasů. Pak se v plné zbroji pokusili na chvíli zamhouřit oči.

Aughi na své hlídce sice usnula, ale ostražitého Illeana vzbudil neklid jejich koní. Přešlapovali a odfrkovali. Bylo zjevné, že něco větří. Illean sice v okolním lese nic neviděl, ale přesto vzbudil Jyykua. Jeho elfí oči posloužili lépe a on uviděl siluetu mohutného stínu, který se prosmýkl mezi stromy nějakých 30 sáhů od jejich tábora. Měl rohy. Když tiše vzbudili Baindila, ten s kladivem v ruce vyskočil a stín se hbitě ztratil mezi stromy. Illean za ním sice vyrazil, ale o kořen stromu si zvrtnul kotník. Naložili ho tedy na koně, sbalili tábor a spěšně sami vyrazili k Ostrogněvu. Baindila s Jyykuem doprovázel nepříjemný pocit, že jsou sledováni a zraněný Illean byl dokonce přesvědčený, že je pozorují stovky očí a že tak jsou v pasti.

#### **Sezení deváté (05.08.2021)**

***TLDR:** Mocná sedma promlouvá s vladykou i místními a dává dohromady plány bitvy, před kterou se pokusí zachránit co nejvíce z ostrogněvského lidu a postupující armádu démonů co nejvíce zdržet. Přípravy zahrnují hloubení příkopů, stavbu barikád, podminování mostu i konstrukci mechanických pastí.*

Za úsvitu doráží Mocná sedma zpátky do Ostrogněvu, kde za hojné účasti místních přednášejí svá zjištění vladykovskému dvoru. Posli se s těmi zprávami rozjeli do sousedních okolin, do Marigradu, Prvoslavy i Býkova. Vladyka nakonec rozhoduje, že v jeho okolině jsou teď sotva povolanější velitelé, než-li zasloužilý Sir Otto a slavná Mocná sedma. Obranu Ostrogněvu proto svěřil do jejich rukou, zatímco sám se se svou matkou i vikářem odebrali do Stvořitelova chrámu k ranní modlitbě. Plány svých velitelů prý vyslechne po poledni.

Mocná sedma se odebrala do klidu svých komnat, kde se občerstvili, lehce odpočali a nad korbelem piva se vrhli do víru plánování. Rychle došli k tomu, že proti armádě démonů nemají s nuznou ostrogněvskou obranou šanci na vítězství. Nezbývalo, než pokusit se zachránit co nejvíc lidí a co nejvíc zdržet postup démonů, čímž dají Marigradu a zbytku království více času na přípravu. Po poledni tak nastínili svůj plán vladykovskému dvoru s tím, že by snad bylo nejlepší, kdyby sám vladyka s paní Annou a duchovními vedli exodus žen, dětí a starců do většího bezpečí marigradských městských hradeb. Vladyka váhal. Když se prý sám nepostaví do čela obrany svého lidu, proč by ho ten pak měl považovat za svého pána a obránce? Jeho rozpačitě uvažování přerušila až paní Anna, která prohlásila, že tuto záležitost proberou později v soukromí.

Mocná sedma pak vyjevila detaily svého plánu, jak démony zdržet. Zahrnoval zpevnění nejzchátralejších míst hradeb, hloubení příkopu i podminování bran a především jediného mostu, který vedl přes řeku směrem na západ, dál do knížectví (*pozn.: do výcviku svých jednotek, ani oprav jejich výzbroje se hrdinové nepouštěli, což se projeví na statistikách a schopnostech oddílů*). Sir Otto také navrhl zabarikádování bran a ulic vozy a nábytkem a Baindil chtěl využít i sudy s olejem, které zbrojnoši našli ve skladišti. Vikář Všetěch se pak s Baindilem dohadoval ohledně toho, že nejlepší obranou proti silám pekel, je modlitba. Vladyka nakonec nechal do velkého sálu svolat celé město, aby jim představil velitele a plány jejich obrany.

Baindil se chopil vysvětlování plánu i přesvědčování místních ke spolupráci. Přestože Baindilova řeč byla obstojná a Jyyku k ní dobře načasovanými poznámkami přispěl, našli se pochybovači, kteří se za hlasitého hlaholu davu připomněli, jak od nich vladyka vybírá daně a teď, když je má bránit, nechá město radši lehnout popelem. Když se pak ze zadní části čím dál neklidnějšího davu ozvalo, že je to trest za to, že zavrhli staré bohy a že by měli hledat pomoc u Bojana, vyskočil vladyka ze židle a začal se s pištěním dožadovat toho, kdo to řekl. Dav začal bouřit, vladykova osobní stráž se za svými štíty přetlačovala s hřmícími vesničany a nebýt Baindila, Illeana a nějakého místního stařešiny, nejspíš by tam došlo ke krvavému převratu. Bylo vidět, že mnozí z ostrogněvských jsou se současným vedením dlouhodobě nespokojení a k zažehnutí nepokojů stačilo málo. Zhruba třetina obyvatel se tak s mručením odebrala ze sálu, aby se o svou ochranu postarali sami, jak nejlépe dovedou (většina sbalila svých pár švestek a opustila Ostrogněv nadobro, zatímco jiní se vydali přečkat nadcházející bouři do svých úkrytů v lesích). Zbytek byl ochoten pomoci a následovat vedení Mocné sedmy.

Ta proto poslala ženy, děti a starce balit, aby co nejdříve opustili Ostrogněv, zatímco bojeschopné muže a ženy rozdělili do pracovních skupin a ty zaúkolovali. Jedna měla na starosti vykopat podél hradeb, kde bylo možné očekávat útok, příkopy s naostřenými kůly, jiní se dali do budování barikád a Illean pak vedl rozlévání oleje po a mezi domy, aby z nich udělali hořící past, která stíží postup démonů. Jyyku rozložil svou polní laboratoř a s několika asistenty se dal do výroby nestabilních substancí, kterými chtěli podminovat brány a hlavně most. Štěstí mu ovšem nepřálo a v jeho provizorním laboratoriu došlo k explozi. Ta poškodila aparaturu, takže se mu nakonec podařilo vyrobit nálože jen dvě, akorát tak k podminování mostu a jedné z bran. Pak začal promýšlet, jak k obraně přispět pomocí ohnivých magických obrazců a Illean se mezi domy dal do konstrukce vystřelovacích pastí s naostřenými dřevěnými bodci. Druhého dne se exodus odebral k Marigradu a před úsvitem třetího dne byly dokončeny všechny přípravy.

#### **Sezení desáté (10.08.2021)**

***TLDR:** Mocná sedma sbírá poslední posily a dodává odvahu mužům pod svým velením. Za úsvitu se pak z hlubin hvozdů rozléhá mocné troubení velikých válečných rohů a z mlhy se na okraj lesa rojí další a další rohatí válečníci. Nelidský řev a dupot stovek kopyt, po němž se chvějí hradby i samotná zem, zasévá strach do srdcí obránců. Bitva o Ostrogněv začíná.*

Mocná sedma v předvečer bitvy povzbuzuje ostrogněvské obránce a následně jsou prostřednictvím magie mysli kontaktováni Jankem s tím, že bitevní mágové oblehli Gul'tharovu pevnost v Černé bažině a za úsvitu se chystají prolomit její obrany. Zprávy z Ostrogněvu jsou pro něj překvapivé a hrdiny nabádá, aby své životy zbytečně neriskovali a včas se stáhli k Marigradu. Jejich hovor přeruší troubení rohů od západní brány. S povznesenými srdci hrdinové zjišťují, že vladyka Ctirad z Prvoslavy poslal svému synovci na pomoc oddíl dobře vycvičených a vyzbrojených halapartníků pod velením zkušeného kapitána Vojtěcha.

Do mrazivého rána pak hrdiny budí jejich zbrojnoši s tím, aby se šli na něco podívat. Před hradbami nacházejí svého přítele Hruna s hrstkou ostřílených bijců, kterou dal v Marigradu dohromady. Vítání posil však přeruší další mocné troubení válečných rohů, tentokrát z východních hvozdů. Všichni pospíchají na pozice a vidí, jak se z mlhy na okraj lesa rojí další a další rohatí válečníci. Nelidský řev a dupot stovek kopyt, po němž se chvějí hradby i samotná zem, zasévá strach do srdcí obránců. Bitva o Ostrogněv začíná.

Přes děsivý pohled na zástupy řvoucích démonů se Siru Ottovi a jeho neochvějným zlatokřídlým rytířům daří udržet morálku ostrogněvských obránců. Velitel démonů Kromm pak vysílá houf válečníků, aby si ostrogněvské obrany oťukal. Přes salvy Illeanových střeleckých oddílů i plošné bombardování Aughi naváděného katapultu dobíhají k bráně, kde jsou však rychle zdecimováni Jyykuovou magií. Baindil prvních úspěchů využívá k povzbuzení pěchoty pod svým velením. Kromm nicméně zjistil, co potřeboval a vydává povel.

#### **Sezení jedenácté (24.08.2021)**

***TLDR:** Bitva o Ostrogněv pokračuje. Navzdory hrdinnému úsilí obránců je však opevnění brzy prolomeno a hordy pekelných zplozenců pronikají do města.*

Na troubení rohu odpovídá hrstka rohatých obrů, kteří se přes stromy i zástupy menších bratří prodírají vpřed, shazují z ramen pytle plné kamení, roztáčejí nad hlavou veliké praky a střelbou z bezpečné vzdálenosti obracejí opevnění obránců v ruiny. Trosky brány navíc padají na tlakový spínač, který aktivuje rozbušku trhaviny nastražené v bráně. Neplánovaná exploze a létající trosky tak zasévají další chaos do řad obránců. Když se rozptýlí kouř a lehne prach, zeje v opevnění obránců díra. Kromm s řevem vysílá své hordy ztéci hradby a zuřící masa zběsilců i obrů se dává do pohybu. Ostrogněvští střelci je pod Illeanovým velením ostřelují, stejně tak Aughi velící obsluze onageru, Jyyku před branou čaruje ohnivou stěnu a Baindil připravuje pěchotu na zteč. Přes veškeré snahy obři na třech místech prorážejí palisádu a hordy zběsilců se probíjejí dovnitř.

Zatímco u severního průlomu je zpomaluje plošná střelba z onageru, na jihu jejich postup hrdinně zpomaluje pár zbrojnošů a rytířů, kteří zběsilce na okamžik drží v úzkém prostoru mezi domy, čímž je zbavují výhody jejich přesily. Prolomenou bránu brání těžce obrnění prvoslavští pikenýři a když je situace kritická, vrhá se jejich velitel Baindil z hradeb do houfu zběsilců a zasévá tam svým válečným kladivem chaos. Brzy je nicméně obklopen velikou přesilou a jen tak tak se zvládne stáhnout za linie pikenýrů a vyváznout tak životem. Běsnící obři nicméně drtí řady obránců a svým řevem a brutálním běsněním naprosto devastují morálku ostrogněvské domobrany i zbrojnošů, kteří se ve snaze zachránit vlastní životy obracejí k panickému úprku.

#### **Sezení dvanácté (05.09.2021)**

***TLDR:** Bitva o Ostrogněv je ztracena. Mocná sedma velí k ústupu a daří se jí tak zachránit část svých jednotek pro pozdější boje.*

Zatímco prolomenou bránu stále drží Baindil, Vojtěch a jeho prvoslavští pikenýři, Sir Otto a jeho bojem vyčerpaní rytíři jsou u jižního průlomu nahrazeni Hrunem a jeho bijci. Rytíři tak mají čas oddechnout a přeskupit se. U severního průlomu je však situace dramatičtější. S úprkem zbrojnošů a domobrany tam totiž zběsilcům nestojí nikdo v cestě a ti se tak vlévají do pevnosti, zlézají hradby a masakrují lukostřelce na ochozech. Illean velí k ústupu a sám se stahuje za barikádu, zatímco se jeho střelci seskupují pod hradbami. Tam do nich ovšem vletí běsnící rohatí obři a během pár momentů je zcela rozpráší. Nezabrání jim v tom ani Jyyku, který se s meči v ruce obrům hrdinně postavil, aby dal lukostřelcům čas k ústupu. Kromm vidí, že se postup na jihu a středu zpomalil a sám proto vede zbytek svých hord, aby své oddíly podpořil čerstvými posilami.

Aughi má z věže bitvu jako na dlani a s novou hordou démonů hrnoucí se od lesa ví, že je ztracena. Troubením proto velí k ústupu za most a jednotky se pozvolna stahují. Těžce otřesený Baindil se vrhá mezi domy, ale za nohu ho zachycuje jeden z obrů a snaží se ho vytáhnout. Rytíři se mezitím přeskupují a v úzkých uličkách vedoucích k mostu vytvářejí druhou linii obrany, kterou chtějí podpořit své ustupující spolubojovníky. Nápor posil konečně rozpráší i linii Hrunových bijců na jihu a ti tak prchají každý o svůj vlastní život. Prvoslavský kapitán Vojtěch ví, že s průlomem na jihu budou jeho muži brzy obklíčeni a velí tak k ústupu. Pikenýři se přeskupují u posledních volných uliček vedoucích k mostu a velmi efektivně se k němu za minimálních ztrát stahují. Jak masy zběsilců postupně zaplavují celé město, šplhá Illean na jednu z věží a zápalnou municí zapaluje olejem polité budovy. Brzy hoří celé město, což do řad zběsilců vnáší chaos, díky němuž se za most dostávají i poslední z Vojtěchových pikenýrů. Jyyku tahá za lanko nastražené rozbušky a most se po explozi řítí dolů do propasti. Řvoucí hordy zběsilců se šikují na druhé straně, v bráně i na hradbách. Nakonec se na hradbě objeví i sám Kromm a z jeho nenávistného pohledu směrem k Mocné sedmě je zřejmé, že si ji pamatuje.

Sedmě je nicméně jasné, že jejich lest zběsilce dlouho nezadrží a bez zbytečného otálení tak prchají směrem k Marigradu. Když padne večer, zahlédne Illean něco mezi stromy a jde na obchůzku. Vrací se až po dlouhé době a jako zlomený muž. Nakonec přátelům ukáže ženský snubní prsten a vyjeví, že po tom všem našel tam v lese svou ženu. Nic víc, než trávou zarostlé zvěří ohlodané kosti a cáry šatů v příkopu u cesty. Jeho Marika byla mrtvá. Podle kostí tam navíc nebyla zavražděna sama, ale přesto nebyla nikde k nalezení jediná lebka. Někdo je odnesl a nebylo těžké uhodnout, na čí příkaz. Gul'thar Vyvolávač.

#### **Sezení třinácté (10.09.2021, průvodcoval Tomáš)**

***TLDR:** Mocná sedma je kontaktována Jankem, ale jsou uvězněni ve Snovém světě. Nakonec uzavřou dohodu s královnou víl vedoucí odboj proti tyranické vládě vílího Konkláve, získají pro ni krystal navracející rovnováhu moci do jejího světa a jsou i s Leou osvobozeni. Lea ze svého zajetí démony navíc přináší klíčovou informaci, že obležení Marigradu je jen zástěrkou, která má odvést pozornost od místa, kde chce Gul'thar otevřít pekelnou bránu - od Temnohradu.*

Zlomený Illean se odebírá do samoty přilehlých lesů, aby tam truchlil nad hrůzným nálezem, který právě učinil. Zbytek družiny je však kontaktován Jankem a dozvídá se, že Bitevní mágové byli zničeni, arcimág Balthus je zabit nebo zajat a sám Janek těžce raněn a naživu jen díky Leslavovi, který ho na bojišti našel a odtáhl do bezpečí. Bitva v Černé bažině skončila katastrofou. A co hůř, démony posílené armády skřetů nyní pochodují na Marigrad, kde ho spolu s Krommovými Kamennými býky vezmou do kleští. Všichni se shodnou, že se sejdou tam a budou svému osudu čelit společně.

Janek též přináší naléhavou vizi, kterou mu seslala Lea. Při náročném bádání nad Knihou zjevení usnula a démoni ji uvěznili ve Snovém světě. Družiníci se shodují, že její bádání může přinést klíč k porážce démonů a že se ji tak musí zpátky v Marigradu pokusit zachránit. Když se však Janek snaží ukončit spojení, zjišťuje, že nemůže. Něco teď drželo ve Snovém světě i je a oni zde uvízli. Nakonec se jim zjevila snová bytost, královna víl Mirosa, která nabídla pomoc za pomoc. Dokáže prý osvobodit je i duši jejich přítelkyně Lei. Je však vůdkyní odporu vílích království proti tyranické vládě tzv. Konkláve, sdružení pěti nejmocnějších víl jejího světa, a potřebuje ve svém nerovném boji pomoc. Družina se chce ze snového světa co nejdříve dostat a tak jí svou pomoc obezřetně přislíbí. Jsou však na pozoru, protože mají podezření, že se možná sami zapletli do léčky démonů.

Královna je zavede do třpytivých tunelů osázených mnoha světélkujícími krystaly, v nichž se zračí odraz různých fantastických krajin. Při průchodu královna vypráví o existenci mnoha světů, které smrtelníci ve své aroganci a ignoranci všechny kolektivně označují jako Snový svět. Než jim však stačí vyjevit víc o jejich úkolu, jsou přepadeni přesilou vílích vojáků Konkláve, kteří se domáhají kapitulace královy. Strhne se boj, v němž královna očaruje jeden z krystalů a křikne na hrdiny, ať utečou a vyhledají Elmag. Krystal začne růst a když je pak královna doslova rozsápána vílími vojáky, hrdinové do něj naskáčou a objeví se uprostřed lesa stromů s fialovými a modrými listy. Nakonec na stezce potkávají mladičkou poletující vílu sbírající nektar, která je přivádí do vílí vesnice, kde zjišťují, že Elmag je jejím vůdcem. Ten se nejdřív sice tváří nepřátelsky, v soukromí však přiznám, že odboj podporuje a že jim pomůže. Pověděl jim, že královna měla v plánu zmocnit se kouzelného krystalu střeženého vojáky Konkláve na nedalekém hradě Budendes. Jeho kouzelná moc prý dokáže narovnat nerovnováhu moci v jejich světě a pomoci tak odboji svrhnout tyranickou Konkláve. Prozradil také, jak se na hrad dostat a přislíbil, že v noci vyšle svou služebnou, aby jim ukázala tajnou chodbu do hradu.

Pomocí služebné pak Sedma proniká do věžatého hradu pohádkového vzezření, prochází spletí chodeb až do velkého sálu, kde lstivě poráží strážce krystalu a zmocňují se ho. Vydávají ho pak do rukou královnina bratra, který dodrží slib daný jeho sestrou a osvobodí je i Leu ze Snového světa. Nakonec se ukazuje, že ve světě smrtelníků mezitím uběhlo sotva pár chvil a že sebejistý démon Lei při jejím mučení prozradil víc, než kdo čekal. Zjistila totiž, že invaze démonů přijde z Temnohradu. Jankovi to dávalo smysl. Temnohrad, dříve Starhrad, bylo místo z neobyčejně krvavou a temnou historií, které nedokázali očistit ani spojené síly univerzity, dragounů a zlatokřídlých. Závoj mezi světy tu byl zpřetrhán, začali přes něj ze světa snů do světa smrtelníků volně pronikat duchové a démoni a celé místo tak bylo magicky vysoce nestabilní. Bylo to místo zhmotňujících se nočních můr a jen velmi málo těch, kdo tam kdy vešli, vyšli také ven. A dávalo smysl, že se Gul'thar pokusí energie tohoto místa využít k otevření brány. Navíc byl den zimního Slunovratu, což mohla být jen těžko náhoda. Janek byl přesvědčen, že chce Gul'thar využít síly i tohoto magického okamžiku, což znamenalo, že nezastaví-li ho do soumraku, Slunce nad světem smrtelníků už znovu nejspíš nevyjde.

**Finále (11.09.2021)**

***TLDR:** Zatímco armády Hornomaru vzdorují démonům u Marigradu, Mocná sedma čelí svým nočním můrám v Temnohradu a prochází jím až do samého srdce znesvěceného města, kde se na prahu stabilizujícího se pekelného portálu střetávají s Gul'tharem a jeho posluhovači. Kataklyzmatická bitva nakonec sice končí vítězstvím Sedmy, ta ale s hrůzou zjišťuje, že moc potřebnou k zavření brány nemá. Jyyku se proto vystaví běsnícím démonickým energiím sálajícím z pekelné brány, absorbuje je a sám se tak proměňuje v démona. Jeho nově nabytá síla mu pak umožňuje trhlinu zacelit a zavřít tak pekelnou bránu dřív, než jí může pekelný kníže se svými legiemi projít. Zaplatil za to však vlastní duší a pro své přátele z Mocné sedmy se tak stal právě tím zlem, které přísahali, že zničí. Tak jako tak, Mocná sedma tím zachraňuje svět a vstupuje do legend.*

Mocná sedma opouští Snový svět a vydává se do Marigradu. Ten je v pohotovosti, protože na jihu hoří vesnice a je tak zřejmé, že armáda démonů tu bude co nevidět. Sedma se souhlasem městské rady, z níž už většina utekla z města, přenechává velení nad Marigradskou obranou Siru Vaughenovi, Siru Beltromovi a Hrunovi, dávají jim k dispozici Boraxe, spěšně doplňují vybavení, přibírají Alberta a ženou koně na sever.

Nedaleko Bojanova, nejbližší vesnice ležící nějakých dvanáct mil od Temnohradu, slyší panický křik jdoucí od lesa. Když na sněhem pokrytých polích spatří vyděšeného prchajícího chlapce, kopou koně do slabin a vyrážejí k němu. Jeho šat podle pytlovinového pláště s kápí vypadá jako kostým a za pasem má zastrčeny dvě dřevěné dýky. Chlapec je však v šoku. Než se jim vytrhne a zamíří do vesnice, dostanou z něj jen, že jeho sestra je pořád tam v lese, kde je něco napadlo.

Mocná sedma vyráží do lesa a po chvíli naráží na rezavou pihatou dívku v černým blátem natřeném brnění z kůry, jak pomocí dřevěného meče vzdoruje dvěma dorážejícím kostlivcům. Mocná sedma přichází v poslední chvíli. Kostlivec zrezivělým otlučeným mečem zrovna rozsekl dívčin dřevěný meč a shodil ji na záda. Sedma je s nimi nicméně rychle hotova a kurážná dívka je sdílnější. Prý si v lese hráli na Mocnou sedmu a zatoulali se příliš blízko k Temnohradu. Napadli je tam však dva kostlivci a hnali vyděšené děti až k Bojanovu. Zde neúnavní nemrtví zcela vyčerpané děti dohonili a dívka se jim postavila k poslednímu odporu. Sedma dívku nasadila na koně a odvezla do mohutnou palisádou obehnaného Bojanova.

Tam už místní vyslýchali chlapce a chystali záchranou výpravu do lesů. Když viděli rezavou Sašu na hřbetě Aughina černého válečného oře, ulevilo se jim a děkovali hrdinům za záchranu bojanovských dětí. Stařešina vesnice je pak zavede do chýše, v níž ubytovali Janka s Leslavem, kteří už na ně čekali. Společně vyslechli zkušenosti místních ohledně Temnohradu (o příšerách a strašlivém kvílení, které odtamtud občas vychází, o podivném blýskání, ohních i sloupech kouře, které jsou vidět na míle daleko i o dobrodruzích a ukvapených mladících, kteří bláhově vstoupili dovnitř, jen aby je už nikdy nikdo neviděl) i vzpomínky na lepší časy, kdy byl ještě Starhradem, a bez dalšího otálení tam sami vyrazili.

Ruiny zničeného města viděli už od Bojanova. Na vrcholu kopce porostlého mrtvým lesem se jej nedalo přehlédnout. V okolní krajině pokryté několika couly běloskvoucího sněhu byly ohořelé černé hradby vidět široko daleko. Když se k němu přibližovali, neviděli jediné zvíře ani jediného ptáka a rostly tu čím dál ošklivější rostliny, ošklivé šlahouny plné trnů a jedu. Celá krajina kolem Temnohradu jako by byla otrávena, jako by umírala. Hrdinové však neměli na výběr a brzy stanuli nedaleko bran mrtvého města. Jejich koně byli čím dál neklidnější a když před branami sesedli, začali se vyděšeně vzpírat, vytrhli se a tryskem s hlasitým ržáním prchli zpátky ke vsi. Mocná sedma však tasila zbraně a přes pobořené plameny ožehlé brány vstoupili do města.

Celé město bylo zničeno požárem, ulice lemovaly ruiny ohořelých domů a sama zem byla pokryta nemalou vrstvou popela. Tu a tam se po zčernalých zdech táhli trnité šlahouny z nichž tekla rudá míza a země byla pokryta kalužemi hustého smrdutého slizu temně rudé barvy. Páchl jako zkažená krev. Janek s Jyykuem a Leslavem zkoumali šlahouny a Janek s neklidem prohlásil, že tu nemají co dělat. Je to prý něco, co lze potkat jen ve Snovém světě. Jejich rozjímání však přerušil šok způsobený strašlivou ránou za jejich zády. K jejich úlevě to bylo jen zbývající křídlo ožehnuté brány, do kterého se opřel vítr. Šok a pohled na Slunce nedaleko obzoru jim nicméně připomněl, že není času nazbyt. Sebrali odvahu a vyrazili do města.

Jyyku, Illean, Baindil, Janek, Aughi, Leslav a Albert pomalu ostražitě postupovali. Průchod městem byl ovšem jednou velkou noční můrou, při níž se děly strašlivé věci, jako by se je snad samo město snažilo zabít. Cestou míjeli ohořelé kostry, čerstvější mrtvoly dobrodruhů, nebo jen lebku novorozence a zlámané kosti trčící z popela. Nejdřív slyšeli tlumený dětský hlásek recitující říkanku o Snovém světě. Znělo to jako ze studny. Když Baindil usoudil, že jsou na hlavní ulici příliš na ráně a zavedl je do úzkých postranních uliček, domy tam vzplály, ulice zahalil kouř, z hořících domů začali vybíhat ječící lidé. Jyyku ostatní uklidňoval, že je to jen obyčejná iluze, ale když do něj vrazila křičící žena nesoucí své dítě a Baindila zasypaly hořící trámy, bylo jasné, že je to něco horšího. Když překonali hořící ulice a stanuli zas na hlavní třídě, z všudypřítomného dusivého kouře vyjel černý zahalený jezdec na černém koni, tasil meč, který zaplál plamenem a s děsivým jekotem se na družinu vrhl. Ta ho však pomocí zbraní i vědmáckých znamení zahnala a pro jistotu se znovu uchýlili do kouřem zahalených postranních ulic.

Tam se brzy ztratili a když po několikáté narazili na stěnu slepé ulice, Baindil ji rozmlátil kladivem a prolezli skrz. K jejich překvapení vylezli u pobořené hlavní brány, kterou do města vešli. Ta zeď tu ale předtím nebyla. Jyyku s Baindilem ji prozkoumali a když zjistili nejen to, že to není iluze, ale že malta mezi ohněm začernalými kameny vypadá, jakoby tu stála po staletí, na klidu jim to nepřidalo. Město se mění. Jyyku demoralizovanou družinu povzbudil zářivou aurou světla, kterou kolem nich vyčaroval a která jim další postup usnadnila. Mnozí duchové, nemrtví i ohniví démoni, které cestou potkali se radši stáhli do svých temných skrýší a nepůsobili jim tak větší problémy. Nakonec se jim země začala zvedat pod nohama a oni zjistili, že jsou na úpatí Palácového vrchu, srdce města, kde za starých časů stávala tvrz starhradského vladyky. Jejich postup však zastavila nepřekonatelná magická bariéra.

Jyyku s Jankem zjistili, že ji nedokážou prorazit a že ji na dvou různých místech Temnohradu udržují dva mocní kouzelníci. Jeden na východě, kde byla měšťanská čtvrť a druhý na západě, ve čtvrti chrámové. Nebylo těžké uhodnout, že budou v největších budovách oněch čtvrtí, což za starých časů býval hostinec U Stříbrného gryfa a Chrám svaté církve. Jak bouřlivě probírali další postup, vyjekl Leslav ukazujíce vzhůru a když se tam podívali všichni, viděli, že se nad nimi s roztaženýma rukama vznáší Albert. Nějaké zlo se ho zmocnilo a než stačili zareagovat, smýklo s ním za strašlivého řevu párkrát o okolní domy, o zem a pak ho to nad nimi roztrhlo vejpůl. Hrůzná podívaná i ztráta přítel zamávala morálkou slabších jedinců a Leslav s Jankem potřebovali čas, aby to rozdýchali.

Nakonec se však sebrali a slíbili si, že Albertova hrůzná smrt nebude zbytečná. Rozdělili se na dvě skupiny a vyrazili zlikvidovat kouzelníky držící bariéru. Jyyku, Illean a Baindil si vzali na starost kostel. Když však k veliké ohořelé a pobořené budově obehnané rozsáhlým hřbitovem dorazili, zjistili že sama země tu byla zničena. Jako by se ji zlí duchové snažili znesvětit do základu. Stěny byly pokresleny démonickými obrazci a na velikém spadeném kameni byly stopy velkého množství zaschlé krve, jako by snad sloužil k obětování. Ze svatostánku církve tak učinili děsivou Nekropoli a Jyyku svým vnitřním zrakem odhalil, že všude pod nimi i v jejích katakombách spí nemrtví. Přesto se do nepřirozeně promrzlých katakomb vydali.

Krom nemrtvých tam na ně číhali i sofistikované pasti, jako například iluze stěny v dlouhém přímém tunelu, za níž stáli kostlivci s balistou a jakmile na ni Illean sáhl a iluze začala mizet, vypálili. S ohromnou dávkou štěstí se smrtící střele všichni vyhnuli a střela se zabodla do zdi na konci chodby. Kostlivce pak rychle pobili a pokračovali kryptou dál. Nakonec přišli do velké síně s mnoha sarkofágy ve stěnách, kde je zastavil strašný skřípavý syčivý šepot a po krátkém hovoru se jim zjevil neviditelný nemrtvý kouzelník, lich.

Z děsivého rozhovoru vyplynulo, že býval černokněžníkem Waldkartem a že mysl jeho a jeho úhlavního nepřítele, velitele ohnivců dlícího v měšťanské čtvrti, pomocí jakéhosi temného artefaktu ovládl Gul’thar Vyvolávač. Lich však jeho kouzlo prolomil a považuje ho za nepřítele. Byl ochoten se Sedmou vyjednávat. Bariéru prý zruší, pokud ho zbaví jeho úhlavního nepřítele, mocného ohnivce, který se usídlil v ohořelých ostatcích starhradského vladyky Radvana. Zdálo se, že netuší, že už s ním touto dobou nejspíš Janek s ostatními měří síly. On a jeho nemrtví jsou tu prý uvězněni v nekonečném konfliktu s ohnivci z měšťanské čtvrti a dokud nebudou poraženi, nemůže Waldkart město opustit. Zatímco Jyyku vyjednával, Illean ztratil trpělivost a úlisného licha záludně zabil ze zálohy.

Když však přiběhli k bariéře, zjistili, že pořád stojí. Jyyku věděl, že takovou bytost, jakou je lich nelze tak snadno zabít a bál se, že Illeanova netrpělivost odsoudila svět k záhubě. Netrpělivě čekali, co se bude dít a z východu, z měšťanské čtvrti, slyšeli výbuchy a hřmění hroutících se ruin. Bylo zjevné, že druhá skupina svůj boj ještě nevyhrála. Slunce už se ale téměř dotýkalo obzoru a doběhnout jim na pomoc a vrátit se by za tu chvíli nestihli. Museli věřit, že to jejich druhové dokážou.

    Po několika minutách bariéra zmizela a družiníci vyrazili tryskem do kopce. V jeho půli je oslnila exploze, která rozmetala ruiny vladykovského paláce a sloup ohně vytryskl k nebi. Slunce se dotklo obzoru. Když doběhli do tvrze, rozprostřela se před nimi scéna jako z pekla. Z rozpraskané podlahy hlavního sálu vyrůstaly ohavné rohovinové výrůstky, ty ze stěn a sloupů, které ještě stály, byly částečně natavené a porostlé jakousi ohavnou organickou hmotou. Všude kolem se válely hromady lebek, těl zajatých otroků i rohatých skřetů, které zřejmě zabila exploze. Na konci toho chaosu pak před obrovským ohnivým kolem chaoticky bouřící démonické energie pekelné brány stál Gul’thar s rozpřaženýma rukama.

Když Illean bleskově vyrazil, aby ho zastavil, chytil se do Gul’tharova ochranného obrazce, který ho zvedl nad zem a drtil v neviditelném železném sevření. Gul’thar je přivítal s tím, že přišli právě včas, aby byli svědky velkolepého začátku konce světa. Jak prý vidí, počítal s tím, že se možná ukážou, a proto se na ně připravil. Znovu už si od nich zkřížit plány nenechá. Ale stejně prý jdou pozdě. Brána je dokořán a sám Baal zanedlouho vstoupí do světa smrtelníků v čele nekonečných legií pekelných stvůr. Jyykuovi argumenty pak odbil tím, že jednoho démona odsuzuje, zatímco s druhým se bratříčkuje. To zaselo nejistotu do srdcí sedmy začali se nervózně dívat jeden na druhého.

Spoutaný Illean pak v bolestech vykřikl, že tím myslí jeho. Nebylo prý v silách smrtelníka Mariku najít, ani vykonat pomstu na Vilémovi. A on pro ni udělá cokoliv. Přijal proto nabídku, která v Marigradu přišla, vstoupil do služeb Hraběte Nikolaje Vranovice (to on je prý oním Balthusovým tajemným dočasným řešením krize marigradského podsvětí, která trhala město na cáry; viz Pavučina lží) a stal se upírem. To proto už přes den nesundává kápi a vyhýbá se přímému slunečnímu svitu. To proto je rychlejší a silnější, než býval. Teď na tom však nezáleží. Tohle celé je prý totiž Gul’tharova lest. Vyvolávač prý podle Illeana hraje o čas.

Zabralo to pár chvil, než se Jyyku s Baindilem vzpamatovali a pokusili se Illeana osvobodit. Gul’thar na to reagoval vyvoláním hejn okřídlených ďáblíků, kteří hrdiny obklopili a zuby jako jehly se do nich pustily. Baindil při odrážení ďáblíků pořvával po Gul’tharovi a dohnal ho tak k zuřivosti. Ďáblíci jim nicméně dávali zabrat a nikdo se přes ně a ochranné obrazce nedokázal ke Gul’tharovi přiblížit. Ten tak v klidu čerpal sílu sálající z otevřené pekelné brány, začali mu žhnout oči a vyčaroval kolem sebe neproniknutelnou ohnivou stěnu pro případ, že by se k němu hrdinové dostali. Jyyku však nakonec vyčaroval mocné kouzlo a magickým žalářem Gul’thara postavil mimo prostor a čas. Zatímco jeho druzi zápolili s ďáblíky, Jyyku vzdoroval Gul’tharově hněvu a železné vůli, jíž chtěl svůj žalář prolomit.

Baindil s Illeanem sice udolali jedno z hejn, k smrti vyčerpaný Jyyku však konečně podlehl a Gul’thar se osvobodil. V hněvu pak vyvolal pekelné psy, kteří utvořili nepřekonatelnou obrannou linii mezi ním a hrdiny a sám je začal zasypávat ohnivými meteority. Stěny se hroutily, kusy podlahy se propadaly a celá tvrz se rychle měnila v hromadu seškvařených ruin. Pro hrdiny to nevypadalo dobře, Illeanovi se nicméně podařilo zmizet ve stínech, Jyyku na sebe svedl pozornost Vyvolávače a díky své Sluneční zbroji vzdoroval Gul’tharově surové všeničící ohnivé moci a Baindil díky své těžké trpasličí zbroji vzdoroval náporu ohnivých psů, zatímco hejno ďáblíků jim kroužilo nad hlavami a hledalo Illeana. Ten se mezitím stíny blížil ke Gul’tharovi.

Když mu Jyyku zasadil těžkou ránu magií, zasypala Gul’thara i smršť Illeanových dýk a pořádně mu zatopila. Jyyku pak magií rozmetal hejno ďáblíků, které se zběsile vrhlo na Illeana, Baindil zdržoval psi, kteří se snažili stáhnout ke svému pánu a Illean vydal další salvu. Jedna z dýk se zabodla Gul’tharovi do břicha, druhá do hrudi a třetí mu přeťala tepnu na krku. Vyvolávač padl.

Slunce už bylo téměř za obzorem, když se do boje vložili ohněm těžce poranění Janek, Aughi a Leslav a společně tak rychle vyřídili jak psi, tak zbývající ďáblíky. Zbývalo jen pár chvil a jak Janek začal panicky běhat kolem brány, zkoumat její magii a zjišťovat, jak ji zavřít, Mocná sedma se shromáždila před branou a s neklidem pozorovali blížící se nekonečné řady pekelných legií. Janek křičel, že to nedokáže, nejde to prý zavřít a Mocná sedma se tak začala připravovat ke svému poslednímu boji.

Hledíce do pekelné brány pak Jyyku konečně pochopil proroctví i svou roli v něm. Učinil pár kroků před své přátele, každému z nich věnoval poslední úsměv, pak sklopil hlavu a natáhl ruku. Chaotické démonické energie pekelné brány se začali stáčet k jeho ruce a pronikat jím. Za chvíli ho pohltily žhnoucí plameny, Mocná sedma ustupovala před žárem i světlem a pak to vybuchlo. Brána byla pryč.

Sípající Gul’thar jen nevěřícně natahoval ruku k místu, kde ještě před chvílí bylo jeho vítězství. Pak se za ním roztáhla dvě temná netopýří křídla a veliký rohatý démon ho chytil pod krkem a zvedl ze země. Pak jej začal napájet energií, až ječícího Gul’thara rozmetal na prach.

Janek vystoupil vpřed a křičel na démona, co udělal s jejich bratrem. Na to démon odvětil, že je to on, Jyyku se stal démonem. Pak sebejistě konstatoval, že Vyvolávač byl zničen, závoj se časem zacelí a moc démonů na čas ochabne. Janek však oponoval, že za to obětoval svou duši a stal se tím, co přísahal, že zničí. Neobměkčilo ho ani to, když mu Jyyku se žhnoucími žilami popisoval, jak mu krev démonů vře v žilách. Kdyby prý Janek cítil tu sílu, pochopil by, že to stálo za to. Janek ho pak nazval bláznem s tím, že oheň nelze hasit ohněm. Zlo nelze vymýtit dalším zlem, na což Jyyku jen sebevědomě odvětil, že je to právě naopak. Pak řekl, že si nepřeje jejich smrt, ale pokud se mu v budoucnu připletou do cesty, nebude brát ohledy na minulá přátelství. Pak se odrazil, prolétl nad mraky a Mocná sedma jen pozorovala, jak jako hřmící ohnivá bouře mizí za severním obzorem. Tak Mocná sedma zachránila svět před temnotou a vstoupila do legend… THE END.

## Rozuzlení:

Když v roce 869 c.k. poráží znovuobnovený Dračí řád černokněžného Temného krále i jeho temný kult (viz Poslední bitva), má to pro skřety bojující na jeho straně katastrofické následky. Většina je pobita a ti, co přežijí, jsou porážkou svého Temného boha natolik demoralizováni, že se z krvelačných bojovných klanů brzy stávají ubohé trosky, které hladoví a jsou loveny elfy, lidmi i Černými chodci, jako zvěř. V jejich neutěšené situaci je navíc čím dál jasnější, že Temný bůh už nepromlouvá ani se skřetím duchovním vůdcem Gul’tharem, synem krvelačného skřetího hejtmana Garuga Ničitele, a je proto ze skřetí společnosti vyhnán.

Zlomený Gul’thar sám živoří v divočině a hledá místa moci, na nichž by znovu navázal kontakt se svým ztraceným bohem a obnovil tak svoji sílu. Ten však mlčí. V nastalém tichu však Gul’thar uslyšel jiný hlas. Hlas démonického lorda Baala, dle učení Svaté církve pekelného knížete a arcidémona hněvu, kterého skřeti uctívali v dávných dobách před příchodem Temného krále. Gul’thar horlivě vstupuje do služeb mocného démona a s nově nabytou mocí snadno zaujímá své právoplatné místo v čele skřetích klanů. Postupně obnovuje pevnost Gurthang, sjednocuje hašteřící se poražené skřetí klany, konvertuje je a začíná tak naplňovat vůli svého démonického pána. Ten mu brzy vyjeví své plány.

Prvním krokem je získání mocného temného artefaktu, jehož moc bude klíčová, pro další fáze plánu. Gul’thar proto zlomí svého bratra a odpůrce Skamma Proradného a pod pohrůžkou smrti jeho milovaného bratříčka Uragga ho přiměje jít na misi do Koldavy, kde má vypátrat démonický meč jejich otce Gul’troq. Kromě toho má Skamm naverbovat místní zlomené skřetí kmeny do služeb Gul’thara a jeho démonického pána. Gul‘troq je nicméně zničen Mocnou sedmou (viz Lovec a jeho kořist). Ta však sama nabídne alternativu v podobě ztraceného meče Drangheimu a zdá se, že je schopna jej vypátrat (viz Domov sladký domov). Gul’thar ji proto skrze nic netušícího Skamma bedlivě pozoruje.

Druhým krokem bylo zajetí tisíců otroků, jejichž životní síla má posloužit pro třetí fázi plánu. Gul’thar proto současně se Skammem do širého kraje vysílá i ozbrojené bandy krvelačných skřetích nájezdníků, které navíc instruuje, že pokud nebude možné získat otroky živé, mají přinést alespoň jejich lebky, neboť z těch lze rovněž menší množství potřebné síly získat. Přestože Gul’thar posiluje své drancující bandy nově vyšlechtěnými míšenci skřetů a démonů, získávání otroků jde příliš pomalu a arcidémon hněvu zuří. Popuzen Gul’tharovým neúspěchem při získání Gul’troqu dává svému služebníkovi poslední pomoc a s ní i poslední šanci. Pokud znovu selže, pak zažije nekonečná muka z rukou samotného arcidémona.

Démon prozrazuje, že vysoko v horách Radgastu sídlí horské barbarské kmeny, které ho po staletí uctívají jako svého válečného boha Ronnoga. Gul’thar proto vstupuje do snů jejich náčelníka Kromma a skrze něj postupně zfanatizuje několik kmenů. Sám sebe při tom označuje za Ronnogova zvěstovatele, který je převede do života věčného a dá jim sílu k poražení jejich odvěkých nepřátel z nížin. Když pak Mocná sedma prochází osadou Krommových Kamenných býků, jsou svědky vyvrcholení Gul’tharovy práce (viz Legenda o Kamenném býku) a on sám pak, v patách Mocné sedmy, povolává démonické služebníky svého pána, aby se zmocnili dobrovolně obětovaných těl barbarských válečníků. Ti se tak mění v inteligentní zběsilce a pod velením Gul’tharem vyvoleného vůdce Kromma sestupují dolů do nížin, kde mají tajně posílit snahy skřetů a zvýšit tak dodávku otroků. Později mají být spolu se skřety armádou, která pomůže zničit svět smrtelníků. Sám Gul’thar skrytě pokračoval ve šlépějích Mocné sedmy až do Boraxovi hrobky.

Tam ovšem znovu selhal v získání Drangheimu, ale ve strachu z démona sám přišel s alternativou. Jako tajemný Sběratel zadal novému vůdci Marigradského podsvětí zakázku na zvláštní lebku, kterou střežilo velimarské převorství Řádu zlatokřídlých. Lebku pro mnohé svatého muže, který byl brutálně umučen pro svou víru. Lebku Balthazara, jednoho z nejstrašnějších černokněžníků tohoto věku. Když ji Gul’thar za obrovskou sumu dostal, runorytím a dlouhým temným zaříkáním z ní vytvořil mocný temný artefakt, kterým doufal nahradit moc mečů Gul’troqu či Drangheimu.

***Pozn.:** Sběratelovu zakázku pro vůdce zločineckého podsvětí přitom nenaplnil nikdo jiný, než-li Illean, a to během pobytu Mocné sedmy v převorství zlatokřídlých (viz Stín a plamen). Ani Illean, ani jeho Mistr však nevěděl, k čemu bude lebka nakonec použita.*

Poslední fází démonova plánu totiž bylo proniknutí přes nekonečné hordy ohnivých běsů a nemrtvých až do samého srdce Temnohradu. K tomu byla potřeba síla neobyčejně mocného temného artefaktu. Pro Gul’thara se naštěstí ukázalo, že Balthazarova lebka k tomuto účelu stačí. Instruoval proto své démony posedlé armády skřetů i horských kmenů, aby zaútočili na Marigrad a odvedli tak pozornost od Temnohradu. Tam měl totiž využít temných energií toho znesvěceného místa a vyvolat portál do samotných Horoucích pekel, jímž by na tento svět vstoupily pekelné armády a zahájily tak Apokalypsu. Naštěstí Lea pokračovala ve studiu spisů bratra Augustina a včas Mocnou sedmu varovala, že invaze démonů přijde z Temnohradu a že útok na Marigrad je jen zástěrkou, která od něj má odlákat armády smrtelníků.

Jak po celou dobu rostly řady uctívačů Gul’tharova kultu (nakonec mezi nimi nebyli jen skřeti a barbaři, ale i lidé království), upevňovalo se i sevření démonů nad světem smrtelníků. Jak jeho moc rostla, mohl svět čím dál výrazněji ovlivňovat i sám Baal. Postupně tak například s pomocí Vyvolávače posílal své démonické služebníky, aby posedávali jeho skřety a Kamenné býky, smetl meteoritem převorství zlatokřídlých, v němž učenci pomalu spěli k rozklíčování proroctví Apokalypsy, což ohrožovalo jeho plány, nebo vyvolal svého avatara v Gurthangu, aby se tam konečně zbavil dotěrného arcimága Balthuse a jeho bitevních mágů.

Hledíce přes portál do Horoucích pekel na blížící se nekonečné legie démonů Jyyku pochopil, že přestože je pravda, že démona lze skutečně porazit jen jeho vlastním výtvorem, neznamená to, že ho lze zabít jím vykovanou zbraní, jako je v případě Baala Gul'troq či Drangheim. Ve skutečnosti to znamená, že démona může skutečně porazit jen jeho vlastní zplozenec, jiný démon. Půlelf Jyyku, totiž nebyl napůl člověkem, ale napůl démonem, synem Baala, s nímž sluneční císař Anárion z lidu Sahdar před tisíciletími uzavřel dohodu, že bude vládnout velkolepé říši tak dlouho, dokud bude živ. Když pak při vzpouře otroků zemřel, vzal s sebou celý svůj národ a jeho velkolepá říše se obrátila v prach. Jyyku byl zplozen jako princ pekel, který měl sloužit jako nádoba pro Baala a vést tak démonické armády světem smrtelníků vstříc jeho totálnímu zničení. Nikoliv z elfí krve, ale z jeho démonických kořenů tedy pramenila Jyykuova magická moc, destruktivní vláda nad plameny i ohnivá povaha, která jej nakonec vehnala do záhuby, čímž paradoxně Apokalypsu odvrátil. Protentokrát...

***Pozn.:*** Videoepilog *zde.*

***Pozn.:** Předchází Kapitola VI. Jako štvaná zvěř. Následuje prolog Období III. Prorok. Přehled Tažení je zde.*