Epizoda VII: Mor a krysy

**Dějové a časové zasazení**

Král Karel IV. si připravuje půdu pro zvolení císařem svaté říše římské a navštěvuje Porýní. Nedaleko od Rýna stojí i hrad Eltz, kterému vládnou tři rozdělené rodové linie - Kempenich, Rübenach a Rodendorf, potomci Johanna von Eltz, který před 80 lety rozdělil hrad pro své tři syny. Hrad má zvláštní pravidlo, které praví, že kdokoliv na jeho půdě někoho zabije, musí být vyhoštěn, leda by mu snad někdo důležitý z hradu odpustil a zvláštní sál, kterému se říká sál růží. Taky docela barvitou historii, ale ta v současnosti nikoho moc nezajímá. Do výbavy hradu pak patří i podivný šašek.

Na hradu momentálně vládne Elias za Kempenichy a Wilhelm za Rübenachy. Ještě je tu Johannes, ale větev Rodendorf je takovým rodinným zklamáním. Nemají ve znaku lva jako ostatní, ale býčí rohy, a už od dob nejmladšího ze tří bratrů, Theodorika, se rodí poněkud znetvoření. Taky jim byla přisouzená úplně nejmenší část hradu. Johannes tedy tráví většinu času ve sklepení, kde provádí alchymistické a hermetické pokusy se svou ženou Walpurgou, která je původem vesničankou z okolí, což oblibě Johannese u příbuzných opravdu nepomáhá. Ale stále doufají, že třeba jednou vyrobí to zlato a konečně z něj něco kápne.

**Události v Kolíně nad Rýnem**

V současnosti je hostem na hradě krysařka Agnes, která s manželem a dětmi akorát odkrysila hrad. Wilhelm a Johannes se chystají druhý den do Kolína nad Rýnem, kam byli povoláni, a Walpurga se k nim přidává, aby navštívila přítelkyni. I Agnes se nakonec přidává, míří stejným směrem - byť manžel a děti prý ještě chvíli počkají, což zní zvláštně, ale Agnes to odmítá vysvětlit.

Po příjezdu do Kolína hledá Agnes práci a Walpurga svou přítelkyni, mladou lékařku Gertrudu. Wilhelm a Johannes dostávají od královského pobočníka choulostivý úkol - někdo zavraždil mladého Thomase Hetzenschechtera a je to třeba diskrétně vyšetřit a vyřešit, neb se do toho jednak snaží montovat inkvizice, jednak Thomasova matka s jedním radním vykřikují, že za to mohou určitě židé a kují pikle. Králi by se opravdu nehodilo, aby zde vypukl pogrom jako v jiných městech, kde jsou lidé z čím dál víc šířícího se moru poněkud rozdivočelí.

Wilhelm tedy pátrá, s pomocí umírněného radního Lautenschlagera. Johannes spíš tráví čas s Walpurgou, Gertrudou a Gertrudiným přítelem Enricem (co tvrdí, že je Janovan, ale taky trochu Mongol) nad velmi zajímavou knihou, což se mu vymstí - ke Gertrudě vpadnou Benátčané a Johannese jako výstrahu zabíjí. Enrico jim šlohnul něco, co vážně chtějí zpátky. Do toho k večeru přijíždí Agnesina rodina a Gertruda ke svému zděšení poznává, že mají mor. Izoluje je u sebe ve sklepě a snaží se jim pomoci, neb možnou léčbou moru se už dlouho zabývá. Její teorie ani teorie doktora Schniderbauera ale moc nenesou ovoce. Wilhelm chce okamžitě odjet z města, ale brány jsou uzavřené, neb i v okolí Kolína už je prý mor, tudíž zůstává a dále řeší svůj úkol, byť výslech strážných a Thomasova kamaráda Niklause moc nového nepřinese.

V noci mají všichni zvláštní sny o městě, které se brání mongolské invazi kdesi na východu. Ráno přicházejí zprávy, že v jednom blízkém městě se radní pokusili zabránit pogromu, tak se jich měšťané zbavili, zvolili novou radu a k pogromu tedy stejně došlo. Wilhelm tedy řeší už hlavně to, jak zabránit pogromu zde. Navrhuje místnímu rabínovi, že by židé měli prokázat dobrou vůli a zaplatit nějaké extra poplatky, především ti nejbohatší. Rabín je skeptický - před lety tu místní vrchnost falešně obvinila a zavraždila žida Meyera, u kterého měli dluhy, aby nemuseli splácet, plus lůza zapálila jeho dům a zabila celou jeho rodinu. Nejen že by gesto dobré vůle nemuselo fungovat, ale od té doby už si také ostatní dávají pozor, aby tak příliš bohatí nebyli. Ale pokusí se něco sehnat.

K večeru Wilhelm zahlédne inkvizitora Lucase Sprengera i s jeho lidmi, jak někam míří a rozhodne se ho sledovat. Přicházejí k domu Gertrudy, kde se nachází i Walpurga, a obě tam bádají nad nějakými starými listinami. Je tam i Agnes, která nechce příliš opouštět svou rodinu. Inkvizitor obviní Gertrudu, že se ve skutečnosti jmenuje Ráchel Meyer, je dcerou onoho zavražděného žida, a smrt Thomase i dalších byl její plán pomsty. Již dříve se postarala o starého Hetzenschechtera i arcibiskupa Walrama. Hrdá Ráchel se přiznává a vypráví svou verzi příběhu, včetně brutální vraždy svého otce. Sprenger ji nechává odvést na hranici. Přes veškerou Wilhelmovu snahu se pogromu zabránit nepodaří.

Konec na sebe pak nenechá dlouho čekat. Agnes umírá na mor se svou rodinou, kterou odmítla opustit. Walpurga se posléze vrací domů a snaží se pokračovat v alchymistickém díle svého manžela, neb díky Ráchel získala mnoho indicií, a zároveň se strachuje o dceru Irmel, která někam záhadně zmizela. Brzy jí i jejího synka Hilaria někdo na Eltzu, kde nikdy nebyli vítaní, zavraždí. Wilhelm po cestě domů zbloudí, neb mu cestu skříží podivný přízrak psa, o kterém už dříve v rodině slýchal jako o předzvěsti smrti, a utopí se v rozbouřené řece.

Jenže pak se stane něco podivného.

**Tajemství kláštera svatého Jana**

Walpurga, Agnes a Wilhelm se znovu setkávají na Eltzu, spolu s jeptiškou Ritou, která se oběsila v nedalekém klášteře svatého Jana, a Salvatorem di Spoleto, jedním z druhů inkvizitora Sprengera, jehož družinu někdo u kláštera celou pozabíjel, a dávným přítelem Johannese (a vlastně i Rity), biskupem Giovannim di Marignolou. Nikdo z nich netuší, že se děje něco zvláštního. Zamíří pak do kláštera svatého Jana, kde ale brzy začnou chápat, že klášter není normální. Ztratila se v něm abatyše, novicka i nějaké další řádové sestry. Zástupkyně abatyše Wulfhilda ani otec Konrád nejsou moc nápomocní. Podle pověsti je v klášterních útrobách skryt oheň, jehož plameny se hodí pro alchymistickou práci. Podivně se chovající jeptišky v něm přepisují Zjevení svatého Jana v knize, do níž není radno nahlédnout. Salvatore neposlechne a pak už jen šíleně podezírá všechny, že vykonávají dílo ďáblovo. Údajná relikvie svatého Jana je nádoba, o níž by se Walpurga ze svých studií vsadila, že je spíše popsaná runovým písmem. Objevuje se tam Johannes. Na stěnách kaple jsou reliéfy, které jako by popisovaly alchymistické stvoření homuncula, o které Walpurze a Johannesovi vždy šlo. Rozhodují se, že musí své dílo dokončit.

Objevuje se Ráchel. Začínají přemýšlet o tom, že asi už nebudou mezi živými. Nechávají klášter klášterem a s loďkou se vydávají přes jezero, kde už je čeká jen řada velmi podivných výjevů.

Temná jeskyně s podivnou, rozlomenou maskou na zemi. Labyrint, kterým je provádí prasátko se zvonečkem na krku. Králík, v kterém je ukryto modré pírko. Pavučiny, kterými se musejí prosekat. Starodávný chrám zdobený býčími rohy a zvířecí funění. Sloup omotaný hady. Bažina plná mrtvol v římské zbroji. Vlčí vytí, zakrvácený sníh a bojiště plné mrtvol. Mluvící, nepříjemný havran. Propast. Děsivé a krvežíznivé děti. Nakonec ale dorážejí do středu ostrova, kde se třpytí všemi barvami hrající kámen. Walpurga, Johannes a Giovanni prohlašují, že je třeba dokončit Velké Dílo. Wilhelm a Salvatore se jim v tom snaží zabránit, ale nedaří se jim to.

Dílo je dokončeno. Ozve se potlesk. Děsivý, mrtvolně vyhlížející muž je chválí - to by možná nezvládl ani jeho mág. Představuje se coby Jochannán, zakladatel místního kláštera, ale moc svatě nevypadá. Navíc ho doprovází muž, který vypadá jako druid. Jochannán prohlašuje, že je skvělé, že sem došli, jeho pán má duše rád. Pak chvíli mluví o temnotě a duších, které když jsou do ní uvrženy, už se nevrátí. Johannes se snaží natáhnout po svém Díle, ale marně. Všichni se propadají do temnoty a tráví tam dlouhou, předlouhou dobu.

Nakonec se ale Ráchel podaří prolomit pouta, která je drží, a pomáhá i ostatním. Mluví o svých životech a o svých chybách. Náhle všechny řetězy praskají a oni vidí opět výjev z daleké bitvy s Mongoly v horách, kde jejich černovlasý vůdce Tamerlán bojuje s mužem v masce. Maska praská a pod ní se objevuje šedovlasý, jednooký, špičatouchý muž. Všechno mizí a opět se objevuje prasátko. Vede je do trosek orientálního města, kterými se prodírá tmavovlasý muž. Další výjev. Vesnice s mírumilovnými vesničany, kteří nosí na krku trojlístky a čtyřlístky. Jsou pobiti, ale zde už i muž padá k zemi. A nakonec se výjev mění naposledy a prasátko je dovádí ke svému pánovi, hnědovlasému, špičatouchému, s holí. Pro někoho možná svatý Antonín, pro někoho třeba Hermés Trismegistos či egyptský Thovt. Na otázku po jméně ale neodpoví. Je rád, že prošli temnotou. Budou tak mít šanci se znovu zrodit a vykonat velké věci. Pojí je víc, než jen přítomnost u velkých historických událostí. Agnes zahraje na flétnu a ještě tak utvrdí jejich pouto. Slíbí si, že se jednou znovu setkají na břehu jezera Eltzsee a na vše si vzpomenou.

Pak se jeden podruhém ztrácejí a jejich duše míří tam, kde se mají znovu narodit.

První, co zapomenou, je cokoliv o jezeře Eltzsee.