Salaperäinen savu

Tämä tarina kertoo eräästä lohikäärmeestä, joka löysi salaperäisen savun ja paikan. Amalia on juuri palannut ystävänsä luota ja lähtee yksin lentämään jonnekin päin. Rauha lohikäärme heimojen välillä, joka on ollut ties kuinka kauan voimassa alkaakin särkyä ja voi tulla sota. Syttyykö sota? Löytääkö Amalia takaisin kotiin?.

## Salaperäinen savu

### seuraava

Ei vielä ole

Amalia: hopean vihreät suomut, jossa on pieniä sinisiä täpliä naaras.

Silja: hopeat suomut, jotka hohtavat hiukan valkoista. Tähden muotoisia kuvioita, jotka ovat valkoisia. Keltaiset silmät, mustat kynnet ja naaras.

Tulijää: oranssin keltaiset suomut, jossa on punaisia täpliä. Silmät ovat oranssit. Ja kolli. (Amalian veli)

## Luku 1

Lenteli pilvien ala puolella. On tyyntä ja lentelen puolelta toiselle, koska on tylsää. Edessä päin näkyi taivasta. En huomannut ketään lohikäärmettä vain lintuja, mutta nekin lentelivät kaukana oikealla. Pohalsin ilmaan tulta, joka näytti vihreältä. Tuli tuoksui metsälle ja väkevä pihkan haju. Katselen alhaalle ja huomasin meren.

Aloin laskeutua todella lähellä veden rahja. Siipeni koskettivat kylmää vettä, joka tuntuu mukavalle. Tuntui aina koskettaessa vettä mukavalle ja aloin rauhoittua. Aina vettä koskiessa siivilläni muistin ystäväni nimeltä Silja.

Siljalla on hopean hohtoiset suomut, valkoisia tähden muotoisia kuvioita ympärillä kehoa, keltaiset silmät ja mustat kynnet. Ystäväni on kyky syöstä hopeaa tulta, joka tuoksuu vedelle.

Hetken lenneltyäni lähellä vettä. Aloin räpytellä siipiä ja nousen vähän ylös päin. En enään kuullut lintujen ääniä. Rapsuttelen ihmeissään silmiäni, kun huomaan kaukana alhaalla maata.

Mitä lähemmän tulin maata huomasin, että se oli kokonaan puita. Keskellä maata on lampi, joka ei minua ihmetyttänyt.

Laskeudun huterasti kahdella jalalle ruohikkoon ja lammen eteen. Siipeni menivät viereeni, mutta ne eivät olleet levällään, kuin lentäessäni. Laitoin etu käpäläni veteen. Peruutin kolme askelta taakseppäin. Vesi tuntui hiukan kuumalle. Haistan savua. Mitä savuako täällä on en minä näe mitään savua!, ajattelen himeissään ja vilkuilen ympärilleni.

Yhtäkkiä aloin kuulla vaimeaa supinaa veden alta. Se kuulosti, kuin minun olisi pitänyt mennä sinne. Osasin uida, mutta en osannut pidättää veden alla hengitystä.

-Tule tänne, kuulen takana tutun äänen.

Käännyn ympäri ja olen hämilläni, koska ei täällä pitäisisi olla ketään lohikäärmettä varsinkaan veljeäni. En nähnyt ketään lohikäärmettä vain puita. Olisi pitänyt arvata!, ajattelen vihaisesti. Yritän lentää puitten välistä, mutta siitä ei tullut mitään koska puita oli tiheään ja lopulta aloin kävellä.

-Hei!, kuulen ylhäällä naaras lohikäärmeen.

Katselen varautuneesti ylhäälle ja huomaan vihreän naaras lohikäärmeen, joka näytti tarkaavaiselta. Tämän silmät ovat vaalean siniset, kuin aamuinen taivas.

-Hei ja kuka olet?, kysyin.

Harvasin, että naaraalla pyöri sama ajatus, kuin minulla. Sentään en ole yksin tai kuullut omia; mutta miksi kuulin veljeni äänen, ajattelen miettiväsi.

-Nimeni on Sila ja kuka sinä olet, kysyi Sila hiukan ystävällisesti.

-Nimeni on Amalia, vastasin.

## Luku 2

Sila oli näyttänyt minulle paikkoja. Tämä asui isossa puussa, jossa oli iso kolo johon mahtuisi kolme lohikäärmettä olemaan. Sen koti oli kirjaimelliesti puun sisällä, joka mielestäni oli hyvin kekseliästä. Meistä alkoi tulla kavereita. Hän ei ollut nähnyt ketään lohikäärmettä vuosiin.

Tunsin itseni ylpeäksi, mutta outo tunne valtasi minut. Ei ole sattumaa, että tällää on lohikäärme!, ajattelin. Istuskelin puun oksalla juuri sen ison puun, jossa Sila asusteli. Raikas tuuli tuiversi naamalleni ja se tuntui mukavalle. Ja suljin silmäni.

Kesken.