Krátká povídka: Svědectví magické pohromy

**Svědectví magické pohromy** bylo původně napsáno pouze pro dotvoření světa pro autora a dala stvořit mnoha principům, kterých se Meadrot dále drží. Pro opravdové fanoušky je to informační nálož, tedy absolutním *must-read*. Existuje také verze přeložená autorem do angličtiny.

## Svědectví magické pohromy

*24. únor roku 968 po Tichu*

*hluboké vnitrozemí Deštné kotliny, Opadrot*

***Měla to být rozhodující bitva mezi Šerosvětím a Jitrem o Opadrot. Počátek poslední fáze světové války. Když boj vzplál, nikdo nevěděl, jakými okolnostmi bitva o Deštnou kotlinu vejde do dějin. Výbuch, který neměl obdoby. Byl fyzicky cítit až na Středostrovech přes daleké moře. Byl to otřes, který měl začít přepisovat směřování krvavých dějin. Jak strašná pohroma na Hranici mohla skutečně být, neví téměř nikdo. Po tom strašném výbuchu se nicméně odehrál příběh. Příběh, který se nedostal do žádných spisů a tudíž nevešel do dějin. Je to nicméně příběh důležitý, jeden z těch, díky kterým historie sama pokračuje.***

          Bojový mág upustil krátký meč z klepající se ruky. Táhl nohy skrz rozblácenou půdu a klopýtal jak o kořeny stromů tak o mrtvá těla. Opustily ho veškeré síly, zdroj Nenávisti byl zničehonic pryč. Stalo se to náhle. S tím odešla i nepříčetnost, kterou trpěl již nepřetržitě poslední tři měsíce. Najednou bylo všechno vzdáleným snem. Přes zeleno fialovou mlhu nedokázal prohlédnout. Nikdy neviděl tak zvláštní, nemocnou barvu. Přiložil si ruce k uším. Tekla mu z nich krev. Prasklé bubínky. Přes tupou apatii k němu volalo uvědomění, že to co se právě stalo byla hrozná chyba.

          Mezi svým kruhem přisluhovačů Nenávisti byl znám pro svou relativní citlivost, díky které dokázal naslouchat skladbě magie i během bitevní vřavy, kdy byl opojnou nepříčetností zaslepen nejvíce. Jeho maličký drahokal k němu byl ostýchavý, vládl nad ním “tak akorát,” jak on sám vždy tvrdil. Ale drahokal, který s ním rostl celé roky, teď byl prostě pryč.

          Rituální magie, která měla podpořit Zapoharovi oddíly proti opadrotským nadaným Jitra, se zvrtla. Tohle nebylo součástí plánu, věděl to. Bylo to mocné, jako by se otevřel nový silopád, možná silnější. Neváhal by tvrdit, že se musel otřást celý kontinent. Zpadané a poničené stromy Deštné kotliny tomu nasvědčovaly, i přes mlhu byli všude. Za svůj překvapivě dlouhý život (bylo mu třicet osm let!) nezažil víc zdrcující magickou explozi. Roztrhla se obloha, ano, přišlo to ze shora. Poslední co viděl před tím, než se vřítila nepřirozená mlha, bylo jak některé jeho nepřátele i druhy trhá neznámá síla na kusy.

          Smrtí si byl v ten moment jistý. Byl si jistý, že cosi dopadne vahou samotného Oselunu. Jenže žil. Padl na kolena a do bahnivé břečky vykašlal spoustu krve.

          Nejvíce se divil tomu, jak čistá je jeho mysl. Nenávist, které poslední roky propadal byla najednou pryč. To protože drahokal, který měl na řetízku, byl pryč. Zdroj jeho síly byl pryč. Aby ověřil to, co již cítil, zvedl jednu ruku těsně k obličeji a pokusil se zhmotnit byť sebemenší náznak leptajícího plamene, kterým jinak vládl.

          Vůbec nic.

          To, co se stalo, muselo vysát veškerou magii. Přímou, nepřímou, nebyla zde žádná. Ti, kteří přežili, právě po letech zažívali, jaké to je být bez ní. Nevěděl, jak je to možné, ale dělo se to. „Bez naší modli,“ zašeptal. Nechápal, co si má myslet. Byl zvláštně prázdný a pravdu vstřebával bez potíží, nezúčastněně.

          Necítil rovněž žádnou magii takzvaného Jitra. Ale Jitro je lokálnější, nešíří se prostorem tak snadno. Spíše se slévá a koncentruje kolem jednotlivých nadaných jako olej na vodě. Nikdy znepřátelenou magii nerozeznával tak dobře, je možné, že jeden z těch svatokrádežníků se právě teď plíží za jeho zády a chystá se ho zabít. Nemohl přece přežít on jediný? Ale co na tom záleželo. Byl stejně konec.

          Mohli za to Zasvěcení. Cizí mágové, přijeli z Versanotu a nikdo až na Zapohara je neznal. Podle všeho mluvili pouze a výhradně k němu. Zaprodal se jim, slepě následoval jejich rady a zosnoval záhadný rituál, o kterém až na ně nikdo nic nevěděl. I pokud Zapohar a nejužší okruh Zasvěcených přežili, neměli komu velet. Ani s kým válčit.

          Mlha kolem něj se hýbala, rozestupovala a zase vracela, jako by byla živá. Měla nemocnou, odpudivou barvu. Poprvé si přes krví zalité oči všímal, kolik mrtvých všude leželo. Málokdo byl vcelku, mnozí byli zavaleni sesuvy svahů nebo popadanými kmeny. Měl štěstí, nebo přežil cíleně? Kdosi se ploužil hustou mlhou. Osoba šla k němu, sebral ho v úmyslu bránit se. Byla to žena, očividně rovněž otřesená, celá od bláta, jako by ji sem vyvrhla sama země. V pravačce něco držela, levou měla zle zraněnou. Krvácela a šla k němu. Stále prožíval zvláštní klid bez nepříčetnosti. Nebyla by smrt pohodlná? Není v ní klid, jak říkali Zasvěcení?

          Něco pronesla a on, stále klečíc na kolenou, ukázal na zakrvácené uši. Přišla až k němu, zvědavě krčila obočí, možná překvapená tím, že nehodlá bojovat.

          „Koukni, co tví páni napáchali, šerosvětský,“ řekla hlasitěji zablácená nadaná. Teď si všiml, že pod špínou se skrývají oranžové šaty. Je to nadaná Odvahy. A v ruce držela… vyhaslý svítiskal.

          Ne, byl rozbitý! Bez přemýšlení popadl svůj řetízek, kde visel zbytek netečného drahokalu, jako kusu tmavého broušeného skla. Byli na tom oba stejně, žena jen tiše přikývla a ukázala svítiskal blíž.

          Přes prasklé bubínky a uši plné krve ji sotva rozuměl, ale odpověděl: „Musela se stát chyba. Byla to- chyba. To ti versanští seveřané…“

          „Ano, snažili se poručit celému spektru magie najednou. Nikdy nemohli vědět, co dělají. Částečně ale uspěli,“ řekla a pohlédla nahoru do nemocné mlhy. Zatřásla svítiskalem, jako by čekala, že se rozsvítí. Věděl, že by se jím mohla alespoň částečně vyléčit, alespoň tak, aby mohla urazit smysluplnou vzdálenost rozbořeným terénem. Na kolenou se napřímil a také se zahleděl nad sebe. Měla pravdu. Něco tam nahoře…

          „Nikdo nic nevěděl. Lhali i nám…“

          „Ha, ha!“ zasmála se hořce. „A tebe to překvapuje? Šetři dech, šerosvětský. Umíráš,“ řekla a začala se trmácet dál.

          „Poč-kej! Cítíš tu prázdnotu?“ zeptal se potichu a vylekaně. „Ten klid? Už jsem ani nevěděl…“

          „Ano. Pro Jitro je to značně snesitelnější než pro vás,“ křičela mu k uchu a záhdně se smála. „Technicky vzato jsme byli zbaveni veškeré magie najednou, všichni do jednoho. To ale nemá být možné. Řád Ontadiátu si tím byl jistý,“ řekla spíš sama sobě a opět pohlédla nahoru. Byla nadaná od malička a teď si přišla jako slepá. Vrstva vnímání, na kterou byla zvyklá celý život, byla pryč.

          „Nemáme vůbec ponětí, co je možné,“ prohlásil temně mág. „Co budeš dělat?“

          „Pokud jsi přežil ty, přežil i někdo další. Musím zjistit, co se stalo. Nebo se o to pokusit. Po tom rituálu žijeme na dluh.“

          „Počkej,“ zastavil ji. Na kolenou se za ní otočil a pokoušel se narovnat, ale měl závrať. Nespokojeně pohodila rukama a přistoupila k němu, aby mu pomohla. Když se narovnal, všiml si, že ta nadaná je vysoká téměř jako on, tedy dosti vysoká.

          „Že budu pomáhat jednomu z vás mne tedy nenapadlo,“ prohlásila kriticky a prohlížela si ho. „Kde bylo vaše velitelství? Předpokládám, že někde na jihozápadě téhle… planě, nebo toho, co z ní zbylo?“

          „Ty tam chceš jít? Proč?“

          „Protože se bojím, že to co se vám zde povedlo, bude mít nedozírné následky, šerosvětský,“ řekla se samozřejmostí. „Žiji, je tedy mým úkolem pokusit se dostat k řádu Ontadiátu…“ u toho jí přes vrstvy bahna obličej pobledl. „A ty mi v tom rozhodně nezabráníš,“ změřila ho přísně.

          „Ne, to nemohu. Ale mohu tě nasměrovat. Podle starokůrů určím směr i v téhle mlze,“ ukázal na nejbližší sotva viditelný ostrůvek stromů, které vydrželi zemětřesení.

          „Ty? Proč bys mi pomáhal?“ divila se.

          „Protože nás zradili. Ta válka trvá už dlouho. Tohle,“ rozhodil rukama, „není řešení. Možná to nemělo řešení nikdy.“

          Mohla se na něj snadno obořit, že jeho prohlášení je alibistické, dokonce slabošské. Když byl v opojení nepříčetnosti, rozhodně sám zabil spoustu nevinných, jejichž jediným prohřeškem byla neschopnost se bránit. Takoví oni prostě jsou, pomyslela si. Mohla by ho zde na místě zabít a podle zákona Matky by neprovedla zločin. Mohla by toho hodně, ale místo toho se ho zeptala na jméno.

          „Palsek. Palsek z Mestrenu. Tedy z toho, co z města zbylo.“

          Nadaná se zamračila, zavrtěla se, jako by se vzpouzela nějakému nutkání a promluvila až po dlouhé době. „Aksaral-Glor Elvera z Kalvetalu,“ uklonila se skromně.

          Mohl pouze usuzovat, co to všechno znamená. Netušil, že kombinace titulů dělá z Elvery jednu z nejvýznamnějších nadaných Aksaly své doby. Nevěděl, s kým má tu čest.

          „Nemáš důvod mi důvěřovat-“ začal Palsek.

          „To nemám! A protože jsem na tom lépe, nedám ti příležitost mne zradit. Vzdej se meče a začni hledat velitelství, pokud máš dostatek sil. Jakmile by se měla magie navrátit, víš dobře jako já, že naše spojenectví končí.“

          Pokýval hlavou - nemělo cenu se s ní hádat. Přišel si, jako by držel pohromadě jenom zázrakem. Předal jí meč a přes citelná vnitřní zranění udělal první bolestivý krok ve zbytku svého života. Tak společně dva nepřátelé vykročili ve velice vzácné příležitosti. V pokusu zjistit, co se odehrálo. Rakovinová mlha a cosi tušeného tam nahoře v obloze slibovalo, že to nebude nic dobrého ani pro jednu ze stran bojujících ve Velké válce, která kdysi, když ani jeden z nich nebyl naživu, bývala obyčejnou válkou obyčejných králů a jiných vladařů o obyčejnou moc, kontrolu nad územím a dalších pozemských věcí, které byli dávno naprosto nepodstatné.

[ \* \* \* ]

          Procházka bitevním polem je nechávala beze slov. Nic na tom, co viděli, nebylo přirozené. Ani na poměry nepřirozené magie. Oba zažili nejednu bitvu velkých rozsahů. Čím dále zašli, tím menší smysl jim vše dávalo. Ještě před záhadným rituálem došlo k prvním střetnutím. Šlo o prudkou bitvu, kdy obě strany neměli příliš možností k taktizování. Šerosvětí mělo podpůrné prapory techniků ze všech koutů Alber, kteří vládli určitými schopnostmi a nadaných bylo víc. Nadaní Jitra jsou ale neúměrně mocní, dokonce tak mocní, že sami mohou podlehnout své síle, jako když stavíte přesně vyváženou stavbu na tisících sirkách. Jedna chyba a je konec. Nakonec se z bitvy stala krátká a nepřehledná řežba. Původně souvislá planina obklopená lesy se místy změnila na rozpraskané bludiště, což dále komplikovalo orientaci ve špatné viditelnosti. Dvakrát také narazili na močáliště, což vyžadovalo obcházení a to zvláště vyčerpávalo Palseka.

          Za celou dobu nikdo neprohodil jediné slovo. Pozorovali roztrhaná těla lidí, koní a občas i lesních zvířat, snažili se sami sobě odůvodnit, co za magii by tohle dokázalo. Nikdo jiný v jejich cestě nepřežil, kotlina byla dočista zbavená života, nepřirozeně mrtvá a tichá. Až na ten pocit, že tam nahoře…

          „Tudy,“ ukázal Palsek mezi hromadu těl šerosvětských nenadaných techniků rozesetých mezi balistami a dalším zařízením. „Poznávám to místo, první podpůrné levé kříd-“ ale rozkašlal se a podlomila se mu kolena. Byl bledý.

          „Už nemůžeš, šerosvětský,“ pronesla netrpělivě Elvera. „Odpočiň si, porozhlédnu se zde po nějakých všedních zdravotnických pomůckách. Tohle nám bude k ničemu,“ zastrčila zklamaně rozbitý zbytek věčnosvitu do zablácené tuniky. Ještě tě potřebuji, pomyslela si.

          „Je to něco uvnitř mně, po té silné vlně. Nespraví to žádný obvaz. Jediné, co by mohlo pomoct, je odblokování přímé magie. To by ale znamenalo tak jako tak můj konec,“ kouknul na ni se špatně zakrývanou bázní v očích.

          To ji zarazilo. V té větě totiž Palsek, pokud se nepletla, uznal, že proti ní nemá šanci. Že by ani nebojoval. A pravděpodobně neměl, ani kdyby bojoval. Elvera nebyla žádná léčitelka, vládla Odvahou. Byla bojovým mágem Jitra, živoucím a spravedlivým hněvem Matky, jak sama věřila. Jakmile by se šerosvětskému navrátila síla, určitě by rychle rostla i jeho nepříčetnost a rozum, kterým nyní překypoval, by byl rychle pryč. Přestal by být užitečný. Musí mu být hrozně, napadlo ji. Sama se začínala bez jakékoli magie potit, byla roztěkaná a možná dokonce, Matko chraň, cítila hněv. Bála se trestu. Ne trestu ve smrtelném těle, ale trestu poté, až zde nebude již mít její smrtelná schránka dalšího účelu.

          Bylo ale zapotřebÍ konat. Samotného ho tu nechat nemohla, musela ho mít pod kontrolou. Znovu se rozhlédla, tentokrát ignorovala mrtvoly i jejich zápach a zaměřila se na vše ostatní.

          „Možná mám řešení!“ vykřikla a rozeběhla se, co ji nohy dovolili, podél převrácených vozů, které měli tvořit jakousi barikádu, za kterou se tyčil roztrhaný stan, zřejmě místní velitelství. Doběhla k maličkému dvoukoláků, na kterém technici po bitevním poli převáželi obří šípy do balist. Měla ale funkční pouze pravou ruku.

          „Elvero! Hej, Elvero!“ křičel její dočasný spojenec. Rozeběhla se od vozové hradby zpět.

          „Co se děje?“

          „Tam, za tou balistou se někdo hýbe. Myslím, že žije.“

          „U Matky všech matek nejsvětější!“ zabědovala a už zase běžela i přes dosti vzdušné plíce, pocit žízně a nevolnosti.

          Palsek nelhal. V bahně byl pod mrtvým koněm ponořený člověk v pruhované uniformě. Lapal po dechu a měl zavřené oči. Něco říkal, ale musela blíž, aby mu rozuměla.

          „…pomoc, neslyším, já, já neslyším. Pomoc, já…“

          Prasklé bubínky z nárazové vlny. Šetřila slovy a rovnou se pokusila ho vyprostit. Kupodivu se jí to podařilo, technika z pod koně a z mazlavé břečky za značného překvapení vytáhla bez obtíží jednou rukou. Ukázalo se, že ji pomáhal nohama, když jimi ještě nějakou dobu zmateně mával.

          „Už jste v… bezpečí,“ řekla nepřesvědčivě a rozhlédla se po hrozící, kroutící se mlze.

          „Neslyším skoro nic. Co to je za mlhu? Co se stalo? KDE TO JSEM?!“

          „VŠECHNO SE VYSVĚTLÍ, NEBOJTE!“ zakřičela mu do méně zakrváceného ucha a pomyslela si, jak je ráda, že v moment onoho výbuchu zrovna byla hlavou a většinou těla v blátě. Dobře slyšet se jí zamlouvalo. „Doufám, že můžete chodit, ctěný. Vy a já totiž musíme něco zařídit.“

[ \* \* \* ]

Text

## Dovětek autora

Děkuji za přečtení. Když povídka vznikala, měla mít pouze okolo pěti stránek, ale nakonec mi pomohla s budováním jak historie, tak principů magie, hierarchie Aksalanů a Šerosvětí, v rituální magii a mnoha dalšího. Vážím si vašeho času, budovat tento svět je pro mne jak volnočasovým únikem, tak posedlostí. - Lajtwing

## Zajímavosti

* Práce na povídce začala 7.5.2019 a na dlouhou dobu ustala.
* Povídka byla během dvou nocí dokončena 17.10.2020.