Secret of Mana

**Secret of Mana** ei liene vaativan erityistä esittelyä, koska kyseessä on Super Nintendon yksi tunnetuimmista roolipeleistä.

## Näin kaikki alkoi

Piikkitukkainen poika repii äänen johdattelemana Manamiekan kivestä, jotta hän pääsisi ylittämään ylikasvaneet rikkaruohot. Miekka olikin sinetti ja hänen kotikylänsä ympärille ilmaantuu hervoton määrä pikkuhirviöitä. Kyläläiset karkoittavat muutenkin mystisesti kylään vauvana saapuneen pojan, ja tekemisen puutteen vuoksi poika päättää palauttaa ruostuneen Manamiekan entiseen loistoonsa käymällä latailemassa sen akut Manasiemenien avulla.

Matkalla tarttuu mukaan Tyttö, jonka poikakaverin on kaapannut uutta kehoa itselleen hamuava Thanatos-niminen ilkimys. Kapina-armeijasta huolimatta hän on jo yhdessä häijyn Keisarin kanssa miltei onnistunut käynnistämään muinaisen Manalinnoituksen, jolla voi kätevästi vallata tai tuhota koko maailman. Päähenkilötrioon mahtuu vielä Menninkäinen, jonka motiivi olla mukana on lähinnä rodun mukana tulleiden manavelvollisuuksien täyttäminen, eli melko mitään sanomaton.

Juoni ei omaan makuun ole järin kiinnostava, eikä erikoisemmatkaan hahmot ole kovin mieleenpainuvia. Pelimaailma on kuitenkin tarpeeksi nätti ja monipuolinen lukuisine eri vihollisineen, ettei seikkailussa ehdi varsinaisesti kyllästyä. Maisemia kannattaakin ihailla tarkoin, sillä alkupäätä lukuun ottamatta koko pelin aikana ei ole juurikaan tarvetta palata niihin. Pelin lineaarisuudesta kielii myös se, ettei sivutehtäviä ole koko pelissä tarjolla kuin pari, ja nekin ovat mitättömän lyhyitä.

## Ladataan, hutkitaan ja karataan

Koska Secret of Mana on toimintarope, hakataan vihut jo pelikartalla erillisen taisteluskenen sijaan. Täydellä vimmalla ei voi kuitenkaan käydä monsujen kimppuun, sillä aseessa on lyömäprosentti. Jotta lyönnit eivät menisi huti jatkuvasti ja niissä olisi maksimaalinen teho, kannattaa mittarin antaa kiltisti nousta takaisin sataan, varsinkin, kun se kestää vain sekunnin tai kaksi. Myöhemmin lyöntiä voi myös ladata pitämällä hyökkäysnappia pohjassa, joten pientä tilaa strategialle löytyy lyöntitilaisuuden odottelun ja itsensä parantelun välillä. Karkuunkin voi luikkia, mikäli vihut ovat liian voimakkaita, vaikka he voivatkin pommittaa pahimmassa tapauksissa ikäviä loitsuja pakenevan pelaajan niskaan.

Valitettavasti kahden aisaparin myötä, etenkin mutkia täynnä olevilla alueilla niin pakeminen kuin perusliikkuminenkin käy nykiväksi. Jompi kumpi heistä päätyy enemmän kuin usein jumiin johonkin kulmaan tai kiveen, jonka vuoksi eteneminen junnaa ärsyttävän monesti. Jopa haamuina nämä veijarit saavat itsensä jollain ilveellä jumiin mitä mielikuvituksellisimpiin paikkoihin.

Junnailua voi jonkin verran setviä manuaalisesti ottamalla ohjat jumissa olevasta kaverista, vaikka silloinkin on jäljelle jääneillä kavereilla riski tarrautua kiinni jonnekin muualle. Itsellä apurit päätyivät haamuiksi toisinaan yllättäenkin, sillä he saattoivat joskus jäädä hampurilaiseksi vihollisten väliin tai muuten vain juosta paikoillaan. Kutsuisin tätä kehnoa tekoälyä yhdeksi pelielämyksen pilaajaksi. Pelissä on onneksi tuki toisellekin pelaajalle, joten paremman elämyksen toivossa voi värvätä kaverin kylkiäiseksi mukaan seikkailua helpottamaan ja rikastuttamaan. Mistä moisen kaverin löytää onkin toinen juttu.

## Expit ropiskoon kasvoille

Grindauksen ystäville on luvassa herkkua, sillä perusleveleiden lisäksi on mahdollista kerätä kokemusta niin aseille kuin loitsuillekin. Eri tyyppisiä aseita on kahdeksaa eri sorttia, joiden levelikatto nousee sepän avustuksella pelin mittaa. Jotta kolmella eri hahmolla ei tarvitsisi levuttaa joka asetta tappiin (johon menisi hillitön määrä aikaa), on suotavaa valita kolme parasta. Itse päädyin miekkaan, ruoskaan ja kirveeseen, koska nämä ovat ainoat aseet, joita tarvitaan myös maailmankartalla joko mentäessä rotkon yli tai pilkkoessa esteitä.

Aseiden merkitys on kuitenkin toissijainen, kun pelaaja pääsee käsiksi eri taikoihin. Tyttö ja Menninkäinen voivat oppia kahdeksan eri elementtiä, jotka voi pelin edetessä surutta levuttaa huippulukemiin. Menninkäisestä tulee korvaamaton apu, kun tämä nakkelee överivoimakkaita loitsuja toisensa perään, kaataen kenet tahansa. Loitsut ovatkin melko rikkinäinen osa peliä, mutta onneksi lähitaistelun ystävät voivat selvitä Tytön parannusloitsuilla sekä tavallisilla aseilla. Itse suosin loitsuja etenkin pomovastuksissa, sillä peruslyönnit eivät tunnu rekisteröityvän läheskään aina, joka on paikoin tuskallista.

Vaikka loppua kohden peli kierrättää samoja pomovastuksia uudelleen, on peli silti tarpeeksi viihdyttävä, että sen jauhaa väsyneestä loppuspektaakkelista huolimatta läpi. Matkan varrella kohtaa etenkin loistavaa musiikkia, joka värittää niin grindaussessioita kuin itse tunnelmaakin. Juoni ei itseäni säväyttänyt, vaikka loppua kohden pari hyvää twistiä löytyykin. Secret of Manasta tuskin kellään löytyy enää uutta sanottavaa, mutta itse tyydyn toteamaan, että peli toimii erinomaisena ponnahduslautana sitäkin parempaan Seiken Densetsu 3:seen.