Den romantiska tragiska sagan

Det var en gång en vacker flicka som växte upp i en välbärgad familj. De ansågs oerhört godhjärtade och hjälpsamma, då de ofta besökte de mindre bemedlade i denna stad och delade med sig av sin rikedom. Man hjälpte sjuka, och såg till att alla fick ett mål mat om dagen.

En dag kom en Lord från ett rike som inte var vänligt inställda till landet flickan och hennes familj bodde i. Han var magi-kunnig och drog sig inte för att utföra smärtsamma magiska experiment på de fångar man tog. Ofta tog de inga fångar alls. De red igenom landet och dräpte alla i sin väg, de nådde till sist denna staden och startade en blodig belägring.

Men en kväll fick Lorden syn på den vackra flickan och lovade att staden skulle få fred bara hon lovade att gifta sig med honom. Hennes familj såg ingen annan utväg. Utan lovade bort sin vackra dotters hand till denna blodtörstiga Lord. Mycket riktigt så gav sig Lorden av med sina män och tog flickan med sig, till sin borg och låste in henne där. Familjen och alla de som familjen hjälpt vände sig till Kungahuset och bad att någon av prinsarna skulle rädda deras vackra dotter. Kungen ville så klart hjälpa familjen, då familjen även visat stor kärlek för Kungahuset.

Kungen hade fyra söner, en stilig, en stark, en klok och en vanskapt. Han gick först till sin stilige son.

-”Min son, skulle du vilja rida med några av dina män för att fri ta en flicka som blivit bortförd av en av de Lorder som strider emot oss?”

Sonens svar var. –”Är hon vacker? Är hennes familj rik? Vad får jag ut av det?”

Kungen återvände till familjen och frågade fadern de frågor som hans son ställt. Modern skakade på huvudet och tog sin mans händer. Hon vände sig sedan mot sin Kung.

-”Nej ers Majestät. Vår dotter är ful som om hon vore förbannad av Månen självt. Vi har gett bort våra tillgångar till de som behöver de bättre än oss, för att mätta sina små. Vi är rädda att vi inte har något att ge prinsen i utbyte.”

Kungen återvände till sin son med dessa svar. Prinsen fnös och svarade att han inte ville beblanda sig med denna expedition.

Kungen gick då till sin andra son som var stark som en björn. Sonen frågade sin far; -”Är dottern modig? Är hon stridsduglig? Vad får jag ut av det?

Åter igen vände sig Kungen till familjen och ställde sin andre sons frågor. Modern valde återigen att svara sin Kung. ”Ers nåd, vår dotter är rädd för minsta mus som finns hos de fattiga. Hon är inte stridsduglig, och vi har inget att erbjuda er son.”

Kungen återvände till sin andre son med dessa svar. Sonen bemödade sig inte att svara utan fortsatte med sitt tärningsspel.

Kungen gick då till sin tredje son som var klok och frågade honom om han kunde tänka sig att fri ta flickan. Den tredje sonen funderade ett tag och sade sedan –”Hon är ful, fattig, feg och inte stridsduglig. Dessutom har inte hennes familj något att erbjuda i utbyte? Tar ni mig för en dåre far?” Kungen försäkrade om att så inte alls var fallet, utan gick vidare till sin fjärde och sista son som var vanställd efter att ha slagits mot en is-orm i de norra bergen. Kungen suckade och gick med tungt hjärta in till sin siste son. Sonen som såg att något tyngde hans far blev oroad.

-”Vad är det som tynger er far? Kan jag stå till tjänst?”

Kungen tittade på sin son med uppgivna ögon och frågade även honom om han kunde tänka sig att rida och fri ta denna bortförda flicka. Sonen undrade om familjen möjligtvis kunde tänka sig att gifta bort sin dotter? Och om hon hade ett hjärta som skulle kunna älska denna vanskapta man som han nu var?”

Kungen återvände återigen till familjen med sin siste sons frågor. Modern log denna gång när hon svarade sin Kung. ”Ers majestät, vi kan mycket väl tänka oss att gifta bort vår dotter med er son. Hon har ett hjärta som ingen annan, och om han skulle älska henne är vi övertygade om att hon skulle älska honom hundra gånger mer.”

Kungen var mycket nöjd med detta svar, men oroade sig ändå för vad hans son skulle säga. Men hans son sade inget utan rustade på tillsammans med sina närmsta män, och red sedan för att möta denna blodtörstiga Lord. Det blev en stor strid mellan prinsen, hans män och Lorden med hans män.

Flickan kom springande nerför trappan från tornet ner mot borggården för att se vad som stod på. Hon såg Kungens fana vaja, och hon såg Kungens män strida. Hon letade efter vem av prinsarna det var som kommit för att rädda henne. Men hon såg endast en vanskapt best i mörk plåtrustning. Hon förstod att det var prinsen som dräpt is-ormen för flera år sedan och hon gladdes åt detta. Hon skulle bli fritagen av en man med heder, mod och med ett enormt hjärta. Han hade slagits mot is-ormen för att rädda sitt folk, och höll på att gå en säker död till mötes. Lorden hånskrattade åt prinsen och sa

-”Den dagen någon älskar dig och låter sina tårar falla över ditt ansikte, den dagen du vänder kärleken ryggen då skall ditt ansikte återställas och du skall få tillbaka ditt gamla vackra anletsdrag!”

Prinsen fnös, svingade sitt svärd på nytt och lyckades skada Lorden som med sin magi förvandlade sig till en örn och flög sin väg. Flickan sprang ner för att möta sin räddare. Hon kastade sig i hans armar och kysste hans sargade läppar. Prinsen tittade på henne med djup förundran.

-”Jag ser ut som ett monster, men ändå är ni inte rädd för mig?” Flickan som Prinsen fann oerhört vacker bara log mot honom. Det var det vackraste leende han någonsin sett. Lorden hade under tiden flugit tillbaka och smög nu sig inpå Prinsen. Men Prinsen hörde steg bakom sig och de båda slogs igen. Till slut lyckades Lorden utmanövrera Prinsen som föll till marken. Flickan skrek förtvivlat, medan Lorden skrattade hånfullt.

-”Om du lovar att gifta dig med mig så skonar jag hans liv! Jag vill ha ditt svar nu, annars skär jag halsen av honom. Hur skall du ha det?” Lorden drog med sitt svärd sakta över Prinsens hals och det började blöda.

-”Nej snälla låt honom gå!” Flickan grät och skakade.”Jag lovar att älska dig, och jag gifter mig med dig bara du låter honom leva..”

Prinsen som aldrig trott att någon flicka skulle kunna älska honom tog Lordens svärd och tryckte det igenom sitt eget bröst och föll till marken. Lorden, tog några förfärade steg bakåt, och såg inte att en av Prinsens män smög sig upp på honom bakifrån. Flickan rusade fram till Prinsen och höll honom mot sin bröst. Hon grät floder och många av hennes tårar föll i Prinsens ansikte. Efter den dagen var Lorden ett minne blott. Prinsen återvände med den vackra flickan till sitt rike, och hans far Kungen, beslöt att man skulle bygga honom ett slott i den stad flickans familj kom från”

Den vanskapte prinsen gifte sig med sin vackra flicka och de levde ett bra liv i sitt fina slott. Men efter några år började många av adelsmännen att planera uppror mot Kungen som de ansåg inte tog hand om sitt folk. Prinsen kom hem sena nätter efter att ha varit ute på vildsvinsjakt, och fann sin vackra fru samtalades med många av de adelsmän som man misstänkte för förräderi. Hans hjärta blödde, och han visste inte hur han skulle göra. Han älskade sin vackra fru, som var den enda kvinnan i hela riket som älskade honom. Men han älskade också sin far, och var lojal mot sin Kung. En kväll när han kom hem hörde han hur en av adelsmännen sa;

-”När det är dags kommer vi att dräpa Kungen och hans söner. Deras rikedomar skall splittras och vi kommer att välja vilka som skall dela på den Kungliga marken. Dela, så som er far gjorde med sin rikedom!” Adelsmannen vände sig mot Prinsens vackra fru. Prinsens hjärta brast. Adelsmannen fortsatte.

–”När tiden är inne skall ni sända iväg ett brev, med en postryttare på en vit springare. Då skall våra styrkor inta det Kungliga palatset och dräpa Kungafamiljen.”

Prinsens vackra fru nickade instämmande och lovade att hon skulle skicka ett brev, med en postryttare på en vit springare, så att det kunde bli frid i riket. Prinsen var arg, men hur skulle han kunna bevisa deras skuld. Om han sprang in och dräpte dem på plats skulle folket undra och begära bevis. Annars skulle de kalla honom för mördare och han skulle riskera att bli hängd av sitt eget folk.

Han återvände till sitt gemak och tänkte, och tänkte i flera dagar. Han vägrade komma ut för att träffa sin vackra fru som bönade och bad att han skulle komma till henne. Men en dag när han inte stod ut med att vara inlåst i sitt gemak gick han förbi hennes, och fann till sin förfäran ett brev med instruktioner över hur mordet på Kungen skulle gå till. Alla adelsmännens sigill fanns på detta papper samt deras underskrifter.

Det hördes fotsteg och Prinsen gömde sig i sin frus garderob för att inte bli upptäckt. Han kikade ut genom nyckelhålet och såg hur hans vackra fru rullade ihop brevet och stoppade det i en cylinderformad postväska. Hon tog väskan och skyndade ut, utanför slottets portar. Där bröt man sten på den tiden, stenar som man senare byggde upp staden med. En postryttare tog där emot väskan.

Prinsen skyndade ut på balkongen och såg till sin fasa att den häst som väntade på postryttaren var vit som snö. Postryttaren gav sig av med väskan och Prinsens vackra fru stod kvar vid stenbrottet. Nu stod Prinsen inte ut längre. Han skyndade ner och drog sitt svärd. Hans fru tittade förfärat på sin okontrollerat förargade man.

-”Förrädare!” skrek han. ”Jag förbannar den dagen jag räddade dig och tog dig till min fru!”

-”Jag älskar dig!” snyftade hans vackra fru. Men det hjälpte inte. Prinsen högg ner sin vackra fru, och blodet flödade ner i stenbrottet. Han stod över henne och tittade ner på henne med avsky. Hon låg döende på marken och tittade upp på honom med all den kärlek hon någonsin känt.

-”Jag förlåter dig..” viskade hon och höll upp sin hand emot honom.

-”Jag hatar dig, det finns inget hos dig som jag älskar..” svarade han henne kallt.

-”Jo…” en tår föll ner för hennes kind. ”Din ofödde son..” Hennes hand föll till marken och ett sista andetag lämnade hennes läppar.

Prinsen var stum, han visste vare sig ut eller in. Men när han tog sig samman hoppade han upp på sin springare och red ifatt postryttaren. Han krävde att postryttaren skulle lämna över väskan, om inte lovade Prinsen att postryttaren skulle förlora sitt huvud och att hans män skulle slå ihjäl postryttarens familj. Postryttaren lämnade förfärat över väskan med brevet och red förskrämt iväg i full galopp.

Prinsen hoppade av sin springare och öppnade väskan med brevet. Han insåg snabbt att rullen med sin vackra frus sigill inte innehöll ett brev utan två. Det ena hade prinsen redan sett. Det var Instruktionen på hur man skulle mörda Kungen, med alla adelsmännens sigill.

Det andra brevet innehöll hans vackra frus handstil, och var adresserat till hans far. Där beskrev hans avlidna fru hur adelsmännen sökt upp henne, och hur hon infiltrerat deras förrädiska grupp för att kunna betala tillbaka den skuld hon stod till sin man. Han hade räddat hennes liv, och nu tänkte hon rädda hans. Så hon fick alla adelsmän att skriva ner instruktionen på hur mordet skulle gå till, och sedan skriva under med sina underskrifter och sigill så att Kungen visste vilka adelsmän som var förrädare. Hon gratulerade även Kungen för att han skulle bli farfar, han skulle få en sonson.

Prinsen föll gråtandes och skrikandes ner på sina knän. Hans män som först ville hjälpa honom upp på sina fötter hejdade sig när de såg att hans vanställda ansikte förvandlades tillbaka till hur han en gång sett ut, innan han dräpte is-ormen

Slut