Inge Kempenich von Eltz

* Inge Weyer
* V dětství

#### Vzhled a povaha

Inge byla zelenooká dívka s kudrnatými tmavými vlasy, zpočátku poněkud menší postavy, ze které později trochu povyrostla. Poněkud prostořeká, extrémně sebevědomá a s jaksi zanedbaným vychováním a vzhledem, Inge byla již od dětství očividně velmi inteligentní. Někdy až moc. Což v kombinaci s její tendencí strkat do všeho nos občas přinášelo řadu problémů. Měla ale dobré instinkty pro přežití a byla poměrně herecký typ, tudíž dovedla dobře imitovat a případně skrývat svou povahu, bylo-li to třeba. Většinou to ale nevydržela dlouho, neb trpělivostí až tolik neoplývala, a poté přicházel výbuch.

Byla také velmi cílevědomá a moc se neohlížela na metody, které pro dosažení svých cílů případně používala. Přehnanými citovými výlevy také moc netrpěla, podle některých byla možná až trochu chladnokrevná. Ve vypjatých situacích měla tendenci přepnout do věcného, poněkud kamenného módu. Nerada odhalovala své nitro, lhaní jí nedělalo potíže - a umět se omluvit, přiznat chybu a přestat kolem sebe kopat, to pro ní bylo věru těžké.

#### Rodinné zázemí

Inge údajně pocházela z německé šlechtické rodiny z Porýní, byť na to na první pohled zcela nevypadala. Jejím předkem mohl být Elias III Kempenich von Eltz. Jak se ovšem posléze ukázalo, byť Inge zvládla hrát šarádu celých šest let, ve skutečnosti žádnou šlechtičnou nebyla. Narodila se coby Inge Weyer v holandské vesnické rodině u rodičů, kteří byli velmi přísní a fanatičtí katolíci a v jejím dětství nešetřili tresty a bitím. Spolu s rodinou na hradě Eltz skutečně žila, ovšem coby jedna ze služebnictva. Neb své rodiče nesnášela, její jedinou útěchou byl starší a oblíbený bratr Johann Weyer, s nímž také nakonec utekla. Přes přísnost rodičů měla Inge rodinný život zřejmě velmi divoký, neb při prvotním setkání s ostatními dívkami postrádala řadu velmi základních znalostí, jako například zásady stolování.

#### Zájmy a koníčky

Ingin největší zájem byla vždycky alchymie a už od dětství ráda ke všemu čuchala, experimentovala a snažila se míchat věci. Jejím cílem bylo najít alkahest, univerzální rozpouštědlo, a překonat tak samotného Paracelsa. Nebo se alespoň naučit dost na to, aby ho mohla opravovat. Zajímala se tak tedy docela i o bylinky a léčení a poměrně hodně četla, soustředila se spíš ale na hledání střípků toho, co ji zajímalo nejvíc. Nejraději si hledala konkrétní lidi a učila se přímo od nich. Na cestách se tak přiučila trochu od lékaře a astrologa Michela de Nostredame a později se v Paříži stala oficiální pomocnicí parfuméra Reného Bianchi. Díky bratrovi se také dostala k protestantskému pohledu na náboženství a poměrně často studovala svou bibli, což ji bavilo víc, než neustálé opakování modliteb.

Ráda si také hrála a byla obecně pohyblivější, s velkou mírou energie, byť její znalosti co se týče ježdění na koni, lovu či tance byly dlouho nulové, neb se ani doma, ani v klášteře moc nenaučila. Jízda na koni ji, po nějaké té počáteční roztřesenosti, ale poměrně šla. Při lovu pak preferovala kopí, ale nepohrdla ani lukem. Plavat uměla jako jedna z mála a její zájem o to naučit se trochu se zbraněmi se ostatní museli hlavně snažit krotit. Nezdálo se, že by měla jakékoliv umělečtější sklony - přezdobené katolické kostely označovala za plýtvání peněz.

### Biografie

#### Raný život v Německu

Ingino rané dětství bylo dlouho zahaleno tajemstvím, byť ráda všechny zvala k nim domů na hrad Eltz. Nakonec se ukázalo, že na Eltzu s rodinou tedy pouze sloužili a ona tam měla blízko jen ke svému staršímu bratru, Johannovi, který ji učil o protestantství a kterého tuze ráda šmírovala. Jednou se jí to málem nevyplatilo, když ho našla v jakémsi podzemí hradu Eltz ve společnosti velmi znetvořeného muže, který ji vyděsil a o němž se jí posléze zdály noční můry. Když pak její bratr spěšně opustil hrad spolu se svým novým mistrem, lékařem a alchymistou Paracelsem, šestiletá Inge se k nim tajně přidala, schovaná na voze. A pak už jaksi nebylo jak ji poslat zpátky. Spolu s nimi tak procestovala Německo, Francii a Švýcarsko, občas značně ve spěchu, když odněkud museli díky Paracelsovým neuváženým přednáškám utíkat. Četné zastávky v putykách se také podepsaly na Ingině slovníku, byť se přece jen za tu dobu stihla přiučit něco o té alchymii.

#### Léta v klášteře

Johann a Paracelsus nakonec usoudili, že takhle to dál nejde, a rozhodli se Inge zanechat někde na výchovu, navzdory jejím protestům. V devíti letech, roku 1550, byla tak Inge odložena ve francouzském klášteře v Poissy, kde začala předstírat, že je šlechtičnou. Její francouzština i způsoby potřebovaly značnou dávku zdokonalování - a ne vždy se to dařilo - ale byla ubytována spolu s Magdalen Fleming, Margaret Fleming, Maud Seton a Muriel Beaton, se kterými se postupně spřátelila, byť to někdy drhlo a i Muriel působila občas vedle ní jako dáma. Bríde, služebná dívek, z ní zcela nadšená nebyla, neb jim nedávala zrovna nejlepší příklad. Zato s Adou či takovou Beatrix Renwall se Inge spřátelila poměrně rychle, neb záhy nalezly společné zájmy. Jako šmírování romantických dostaveníček či sběr bylinek za úplňku.

Počátkem Ingina pobytu v klášteře byli Paracelsus a jeho pohledný učedník Johann pověřeni přednáškami pro dívky, byť k Inge se oficiálně neznali. Ta ovšem ostřížím zrakem sledovala Johannovy interakce s Magdalen a ráda rýpala do Paracelsa a jeho výzkumu, především tím, že prohlašovala, že se stane lepším než on. Když oba muži museli z kláštera spěšně utéct kvůli obsahu svých přednášek, Johann na Inge ještě pokřikoval, ať se kouká slušně chovat a pořádně se učí - i když ví, že na to fakt moc není. Inge z jejich úplného zmizení pak bylo trochu smutno, tak si alespoň často četla v německé bibli, kterou jí Johann daroval.

Následně měla možnost vidět francouzského krále, Henriho II, který do kláštera zběžně zavítal s lady Fleming obhlédnout budoucí společnice malé královny Marie Stuartovny. Byla tehdy kupodivu vzorem slušného vychování. A taky se skoro bála pohnout. O něco později, roku 1551, pak Inge pomáhala Beatrix Renwall a stařeně Cecile zachránit dítě umírající Elizabeth, ke které je dovedla Magdalenina vize. Bylo to dosti krvavé a i vždy sebevědomá Inge tak posléze trochu ztratila řeč. Roky ovšem plynuly. Občas se zastavil Paracelsus, aby jí sdělil, že Johann zběhl do učení k Agrippovi, a aby ho Inge marně přemlouvala, že může vzít do učení ji a že si ho vybrala za svého náhradního otce. Občas se zastavil sám Johann a nabádal Inge, že se musejí nějak dostat k francouzskému dvoru, tam se všelijakým učencům daří. To se pak Inge snažila realizovat dvěma způsoby - jednak se rozhodla, že se bude učit od Magdalen, aby mohla být dvorní dámou... a jednak se s pomocí ostatních dívek snažila dohodit Magdalen svého bratra, což vzhledem k Magdaleniným nárokům úplně nevyšlo. Když do kláštera zavítal také Jean Bodin, hledající protestanty a čarodějnice, začalo Inge docházet, že si s tím protestantstvím opravdu musí dávat pozor. Ale stále se zmítala mezi snahou následovat vychovaný Magdalenin vzor a nadšeným blbnutím s Maud, se kterou vytvořily poměrně dynamické duo.

Vše se změnilo roku 1553. Jedné noci k Inge vtrhl vyděšený Johann, že musejí s Paracelsem na čas zmizet. Když ho ta s dívkami tajně sledovala, viděla jejich konfrontaci s Johnem ohledně Agrippovy smrti. Paracelsus byl při ní zavražděn a Johann zmizel neznámo kam, pronásledován právě Johnem. Inge ale od umírajícího Paracelsa získala jistý cenný pergamen, po kterém John pátral, a příkaz ho dobře schovat, jakož i další knihy a pergameny - například jeden alchymistický spis podepsaný Walpurgou Rodendorf von Eltz, což Inge trochu zmátlo. Rod von Eltz měl totiž podle ní jen *dvě* větve, Kempenich a Rübenach.

Inginy kamarádky byly vzápětí vyzvednuty Williamem Maitlandem, který je měl vzít ke dvoru Marie Stuartovny. Inge s nimi nakonec putovala taky, neb podle abatyše účty za její vzdělání byly již nějakou dobu nezaplaceny a ona se ji proto rozhodla odeslat do menšího a chudšího kláštera u Orléansu. Počasí ovšem tomuto plánu nepřálo a Maitland byl tedy nucen vzít ji s sebou až do Amboise, byť si navzájem opravdu nesedli a podezříval ji z travičství a falešného původu. A to ani nevěděl, že celá katastrofa s zastávkou v Chartres, kdy se dívky málem utopily v podzemí, byla též Ingina práce. Nutno také uznat, že Inge ho při plavbě po Loiře s pomocí nic netušící Muriel opravdu trochu přiotrávila, tudíž podezření nebylo zcela neoprávněné. Inge byla ovšem pevně rozhodnuta vydobýt si místo u dvora a neměla slitování s nikým, kdo by jí snad chtěl stát v cestě. Při příchodu do Amboise měla ovšem přibližování se k samotné královně zcela zakázáno. Z bezpečnostních důvodů. A hned druhého dne ráno byla spěšně vypakována opět na cestu, bez možnosti rozloučit se s kamarádkami. Vytoužené místo další z družiček Marie Stuartovny místo ní zaujala francouzsky vychovaná, spořádaná a zbožná katolička Marsilia Strozzi.

Podle zpráv, které dívky následně zjistily, Inge pak skutečně doputovala do kláštera u Orléansu. Ilustrované reporty, které jí tam celý další rok posílala Maud, zůstávaly ovšem bez odezvy. Až v prosinci 1554 se ukázalo proč: Inge totiž po pár měsících, znuděná, z kláštera prchla, a raději se vzdělávala ve svém alchymistickém řemesle ve společnosti lékaře a astrologa Michela de Nostredame, se kterým se potkali na cestách.

#### Prázdniny v Bretani

V prosinci 1554 tedy Inge s Nostredamem dorazila k Mariině dvoru v Amboise. Podařilo se jí sice zajistit svému novému příteli, který se chtěl dostat ke královskému dvoru, audienci u Marie, jinak si ovšem Amboise opět moc neužila. Doprovodila totiž hned dívky do Bretaně na zámek Chateaubriant, sídlo Marsiliiny rodiny, kam byly královnou odeslány, neb ta byla jimi zrovna poněkud nenadšená. V Chateaubriant byly dívky svěřeny do duchovní péče otce Alfonsa de Ampuero, zbožného jezuity, před kterým se Inge raději moc neprojevovala. Po krátkém debaklu s podivnou kultistkou Ide zde pak dívky prožily velké dobrodružství když při hledání ztracené Margaret, prošly vílími kameny do vskutku podivné říše, kde potkaly Luned a Merlina, pardon, Alexandra, který dívkám prozradil, že jsou z jeho krve a požádal je o pomoc s jistým setkáním s záhadným svatým Antonínem, výměnou za stopu ohledně legendárního meče, který by se dívkám mohl hodit. Inge se, jako vždy, do všeho vrhla po hlavě - a navíc se jí začal zamlouvat mladý gardista, Arthur Erskine z Blackgrange, který je doprovázel a prokázal se jako velmi tolerantní muž, přesně jak se to Inge líbilo. Ta ho tedy také zachránila a ubránila před jistou zlatovlasou cuchtou. Jen, žel, po východu z vílí říše Arthur opět zapomeněl, že ho Inge políbila. Zato Magdalen, s kterou měla nyní Inge poněkud komplikovanější a napjatý vztah, nezapoměla, že Inge políbila také ji. Aby ji přesvědčila, že to umí, samozřejmě. Polibků ostatně Inge měla při celém dobrodružství nemálo - při cestě do zátoky Morbihan se ji totiž pokusila utopit jakási mořská panna, což byl pro Inge nejprve skvělý... a pak méně skvělý... zážitek.

Byť setkání proběhlo nakonec v pořádku, celé dobrodružství se skončilo poněkud pochmurně Alexandrovou smrtí z rukou jeho tajemných nepřátel, ale dívkám se podařilo uniknout. Jen záhy na to zjistily, že už je leden roku 1556 - a že v záhadné vílí říši strávily celý rok. K Ingině smůle se ukázalo, že ta po cestě něco chytla, coby nemocná a potencionálně nakažlivá musela být tedy na dlouhé týdny na Chateaubriant izolována. Ani se tak nestihla rozloučit s Arthurem, který v březnu spolu s Nicholasem Hamiltonem odjel k St Quentinu, bojovat s Francouzy proti Habsburkům, neb se jí udělalo lépe až po jejich odjezdu.

#### Na cestě ke dvoru

Když v dubnu roku 1556, akorát po jejích patnáctých narozeninách, dívky mířily přes Orléans konečně ke královskému dvoru, zdálo se, že se Inge náramně daří: Magdalen ji najala coby svou dvorní dámu a z Orléans přišel po letech konečně dopis od Johanna. Sice v něm bylo, že potřebuje peníze, ale přece jen to byla zpráva o tom, že je naživu. Při pátrání v Orléans po stopách meče se ovšem vše zvrtlo. Inge uhlídala bratrovo přeřeknutí před hudebníkem Guillaumem Tessierem, ale stačilo jedno zaspání a Johann dívkám vysypal, jak to s jejich původem skutečně je, Byť Muriel to vzala vesele, Maud s Magdalen byly roky lhaní rozhořčené a zraněné. Inge tomu moc nepomohla svou neochotou se omluvit a rozčilováním se, že neví, proč si nezaslouží být taky šlechtična: je chytrá a má na to, aby byla více, než nějaká vesnická cuchta, co ani nepřečetla knihu. Byť Maud zpočátku hodně hřímala, záhy začala spřádat plány, jak u sebe Inge podržet i dále, byť již jen jako služebnou - čemuž se Inge velmi vzpírala. Zato Magdalen, která byla zpočátku zdánlivě klidnější, byť chladná, naprosto odmítla královně Marii dál o Inge lhát. A když se pak při pátrání po meči dostali všichni k sídlu Simona des Armoises u Orléansu, Magdalen se s Inge chytla opravdu a poněkud násilně. Což po mnohých výčitkách, slzách a obviňování nakonec vedlo k tomu, že tedy uzavřely příměří, ovšem s tím, že Magdalen dál trvala na tom, že Marii se řekne pravda a Inge se stane služebnou.

K tomu měla Inge ovšem také další starosti: třeba jistou velmi zvláštní knihu. Navíc, Arthur Erskine se sice vrátil z války, ale Inge si zoufala, že teď už u něj coby služebná opravdu nemá šanci. Navíc Johann velmi žárlil a opravdu nechápal, co na tom nevzdělaném idiotovi jeho sestra vidí. Když pak při prvomájových oslavnostech májová královna Maud vybrala Arthura coby vítěze soutěží a svého krále, nebyla Inge vůbec nadšená. A když ze sebe již dost podnapilý a omámený Arthur začal sypat, že se mu Inge vlastně docela líbí, schytal za to nejprve facku a pak výlev o tom, že Inge není vůbec šlechtična. Arthur si to nevylepšil ani následným opilým obtěžováním Maud... kterou tedy Inge ovšem sama trochu vinila, že celou slavnost provokuje. Následně se ukázalo, že Claire Lafreri, s kterou se dívky celou dobu kamarádili, je trochu zvlčilá. Což záhy zaslechli i vesničané - a začala všeobecná panika, že Claire a její rodina jsou vůdci vlků, kteří tu po okolí řádí. Inge se v celé vřavě velmi činila, včetně asistování Johannovi s ošetřením Arthura, který se vlkům do zubů připletl poněkud více. Když se ovšem dívky následně připletli do podivné vize-nevize s krkavcem Attilou, přepla Inge opět do velmi kamenného a neemocionálního módu, navzdory tomu, že nejvíce vše odnesl právě zase Johann. Všechny emoce tak v sobě evidentně rychle opět potlačila, neb se musela vžívat do nové role šlechtičny.

#### V paláci St Germain

V královském paláci, kam Inge s dívkami propašovala také zraněného bratra, se začala hned cítit jako ryba ve vodě. Hlavně proto, že záhy s Muriel zjistily, že když bude Inge primárně její služebnou, budou si moc dělat, co budou chtít... včetně nějakých silových tréninků a tajných experimentů se zbraněmi. Inge se též vetřela do přízně parfuméra Reného Bianchi, důvěrníka královny Cateriny de Medici, a nelenila se od něj učit. Vůbec experimentovala s voňavkami, kosmetikou a následně také barvením látek, aby dívkám pomohla zvítězit nad místními francouzskými družičkami, Gabrielle a Angelique Babou, které se ke Skotkám chovaly poněkud přezíravě. Inginy sabotáže ovšem občas měly nechtěné následky. Jinak také pracovala s Magdalen a Johannem na novém a značně ožehavém experimentu, využití astrálních sil k vytvoření ochranných amuletů pro Maud a Muriel. S Maud jí to ovšem stále poněkud skřípalo, tentokrát kvůli Arthurovi. Ten se totiž sice omluvil Maud a naznačil Inge, že když ona není šlechtična, leccos se mění a mohli by spolu nějaký čas strávit... a Maud neměla příliš pochopení proto, že se s ním Inge dále chce tak zahazovat.

Následně tráví Inge hlavně čas běháním za Angelique Babou, která si ji často volá a dává jí dárky, z čehož je Inge dost podezřívavá a zmatená. Seznamuje se také s Magdaleninou novou služebnou, Simone Estienne, ke které je podstatně vstřícnější než Bríde. A spolu s Magdalen vyrábějí ochranné prsteny pro Maud a Muriel, kupodivu úspěšně. S Maud se navíc Inge konečně usmiřuje a vše si vyříkají, byť slabost pro Arthura Inge úplně neopouští. Záhy ovšem sama opět začne postonávat a má s běháním po všech čertech trochu utrum.