Sociální stratifikace

*Představte si dva lidi. Dva extrémně bohaté lidi.  Jeden z nich zdědil své peníze a získal je díky štěstí, které přináší narození v rodině majitelů obrovského majetku a bohatství.  Druhý člověk si to, co má, vydřel.  Začínali na dně a díky letům tvrdé práce a chytrého obchodování vybudovali obchodní impérium.  A teď: kdo z nich si podle vás své bohatství zaslouží?  Ze sociologického hlediska zde není zajímavá vaše odpověď, ne doopravdy.  Jde o to, že různé společnosti v různých dobách a na různých místech mají na tuto otázku různé odpovědi.  Protože otázka, co znamená zasloužit si bohatství, úspěch nebo moc, je záležitostí společenské stratifikace.*

Když mluvíme o nerovnosti, mluvíme o sociální stratifikaci.  Je to systém, podle kterého společnost kategorizuje lidi a řadí je do hierarchie.  Sociální stratifikace ovlivňuje vše od společenského postavení a prestiže přes druh zaměstnání až po šanci žít v chudobě.  To proto, že jedním z prvních principů sociální stratifikace je, že je univerzální, ale proměnlivá.  Projevuje se v každé společnosti na této planetě, ale to, jak přesně vypadá - jak rozděluje a kategorizuje lidi a jaké výhody či nevýhody z tohoto rozdělení plynou - se liší společnost od společnosti.  Uvědomíme-li si, že sociální stratifikace existuje v každé společnosti, dostáváme se k dalšímu principu: stratifikace je vlastností společnosti, nikoliv záležitostí individuálních rozdílů.  Lidé se od sebe samozřejmě všichni liší, takže bychom mohli předpokládat, že stratifikace je jen jakýmsi přirozeným důsledkem těchto rozdílů, ale není tomu tak.  Víme to, protože můžeme pozorovat účinky sociální stratifikace na lidi nezávisle na jejich osobních rozhodnutích nebo vlastnostech:  Například děti z bohatých rodin mají větší pravděpodobnost, že budou žít déle a budou zdravější, budou studovat na vysoké škole a budou vynikat ve škole, než děti narozené v chudobě.

A je také pravděpodobnější, že až vyrostou, budou samy bohaté.  A to poukazuje na další klíčový princip sociální stratifikace:  Přetrvává napříč generacemi.  Stratifikace tedy slouží ke kategorizaci a řazení členů společnosti, což vede k rozdílným životním šancím.  Obecně však společnost umožňuje určitý stupeň sociální mobility neboli změny postavení v rámci společenské hierarchie.  Lidé se někdy pohybují ve společenské třídě směrem nahoru nebo dolů, a to je to, co máme obvykle na mysli, když mluvíme o sociální mobilitě.  Ve Spojených státech je však častější horizontální mobilita, tedy změna postavení, aniž by se změnilo postavení ve společenské hierarchii.  K tomu obvykle dochází, když člověk přechází mezi zaměstnáními, která jsou přibližně stejně placená a mají přibližně stejnou profesní prestiž.  Stejně jako stratifikace samotná není sociální mobilita pouze záležitostí individuálních úspěchů, ale ve hře jsou i strukturální faktory.  Ve skutečnosti můžeme hovořit konkrétně o strukturální sociální mobilitě: když se velký počet lidí pohybuje v hierarchii v důsledku větších společenských změn.  Když přijde recese a tisíce lidí přijdou o práci a najednou jsou mobilní směrem dolů, jedná se o strukturální mobilitu.  Stratifikace však není jen záležitostí ekonomických sil a změn pracovních míst.  To nás přivádí k dalšímu aspektu sociální stratifikace:  Nejde jen o ekonomické a sociální nerovnosti, ale také o přesvědčení.  Kulturní přesvědčení společnosti nám říkají, jak kategorizovat lidi, a také definují nerovnosti stratifikačního systému jako normální, dokonce spravedlivé.  Jednoduše řečeno: kdyby lidé nevěřili, že je systém správný, nevydržel by.

Díky přesvědčení fungují systémy sociální stratifikace.  A právě tato přesvědčení o sociální stratifikaci informují o tom, co znamená zasloužit si bohatství, úspěch nebo moc.  Tyto čtyři principy nám umožňují lépe pochopit, co je to sociální stratifikace, ale stále nám ještě neřekly mnoho o tom, jak vypadá v reálném světě.  Sociologové tedy stratifikační systémy klasifikují jako uzavřené nebo otevřené.  Uzavřené systémy bývají extrémně rigidní a umožňují jen malou sociální mobilitu.  V těchto systémech je společenské postavení založeno na připsaném statusu neboli na společenském postavení, které zdědíte při narození.  Oproti tomu otevřené stratifikační systémy umožňují mnohem větší sociální mobilitu, a to jak směrem nahoru, tak dolů.  Sociální postavení bývá dosažené, nikoliv připsané.  Tyto pojmy jsou nyní dosti teoretické, proto se podívejme na některé příklady uzavřenějších nebo otevřenějších systémů a také na společnosti, které se nacházejí uprostřed.  Archetypem uzavřeného systému je kastovní systém.  Z nich je pravděpodobně jedním z nejznámějších kastovní systém v Indii.  A přestože se jedná o společenský systém, jehož význam klesá, v některých částech indického venkova se stále drží a má silné dědictví po celé zemi.

Tradiční kastovní systém obsahuje čtyři velká rozdělení, kterým se říká varny: Brahman, Kšatrija, Vaidišja a Sudra.  Tyto varny dohromady zahrnují stovky menších skupin, kterým se na místní úrovni říká džatis.  Kastovní systém ve své tradiční podobě je jasným příkladem extrémně rigidního, uzavřeného a nerovného systému.  Kastovní postavení nejenže určovalo, jaká zaměstnání jsou přijatelná, ale také silně kontrolovalo každodenní život svých členů a jejich životní výsledky.  Systém vyžadoval endogamii neboli sňatek v rámci vlastní kastovní kategorie. V každodenním životě kastovní systém určoval, s kým a jak se můžete stýkat, a systémy sociální kontroly omezovaly kontakty mezi nižšími a vyššími kastami.  Celý tento systém byl založen na souboru silných kulturních a náboženských přesvědčení, která stanovovala kastu jako právo na narození a život v rámci kasty jako morální a duchovní povinnost.

Ve feudální Evropě se setkáváme s variantou kastovního systému, kdy se společnost dělí na tři stavy: šlechtu, duchovenstvo a prostý lid.  Opět platí, že o společenském postavení člověka rozhodoval jeho rod; například prostí lidé platili nejvíce daní a byli povinni robotou svému místnímu pánovi.  Neměli tedy příliš velké naděje, že by se mohli povznést nad své postavení.  Celý společenský řád byl ospravedlňován vírou, že je ustanoven bohem, přičemž šlechta vládla takzvaným božským právem.  Oba kastovní systémy používají jako hlavní princip sociální stratifikace původ a rod, ale v uzavřených sociálních systémech se jako hlavní rozlišovací znak používala také rasa.  Například jihoafrický systém apartheidu udržoval po desetiletí právně vynucené oddělení černochů a bělochů.  Apartheid upíral černochům občanství, možnost vlastnit půdu a jakékoliv slovo v národní vládě.  Dalším příkladem byly zákony Jima Crowa na americkém Jihu, stejně jako předtím otroctví.  Na rozdíl od kastovních systémů jsou třídní systémy archetypem otevřených systémů.  Nejsou založeny pouze na postavení přisouzeném při narození.  Místo toho kombinují připsaný status a osobní úspěchy způsobem, který umožňuje určitou sociální mobilitu.

Třídní systém je systém stratifikace, který máme v americké společnosti.  Hlavní rozdíl mezi kastovním a třídním systémem spočívá v tom, že třídní systémy jsou otevřené a sociální mobilita není právně omezena na určité osoby.  Neexistují formálně definované kategorie tak, jako je tomu v tradičním indickém kastovním systému.  Být v USA v "podtřídě" není ekvivalentní tomu být "nedotknutelným" z Indie.  V třídních systémech jsou hranice mezi třídními kategoriemi často neostré a existuje větší možnost sociální mobility do třídních pozic a z nich.  Americký stratifikační systém je ve skutečnosti založen právě na této myšlence: že je možné se díky tvrdé práci a vytrvalosti posunout ve společenské hierarchii výš a dosáhnout vyššího třídního postavení.  A to poukazuje na další rozdíl v systémech stratifikace:  Americký systém má prvky meritokracie, tedy systému, v němž je sociální mobilita založena na osobních zásluhách a individuálním nadání.  Americký sen spočívá v tom, že každý, bez ohledu na to, jak je chudý, se může "vytáhnout za své opasky" a stát se vzestupně třídně mobilním, a to pouze díky tvrdé práci a genialitě.  Americký systém je jistě meritokratičtější než feudální Evropa nebo tradiční Indie, ale myšlenka meritokracie je stejně tak ospravedlněním nerovnosti jako skutečným principem rozvrstvení.  V otevřeném třídním systému stratifikace je snadné uvěřit, že každý, kdo není vzestupně mobilní, si svou chudobu zaslouží.  Protože meritokratický třídní systém má být otevřený, je snadné ignorovat strukturální faktory, které ovlivňují třídní postavení.

Ale stejně jako indický kastovní a feudální stavovský systém omezoval určité skupiny obyvatel, americký třídní systém omezuje, kam až může tvrdá práce některé lidi dovést.  Americký třídní systém má tendenci reprodukovat existující třídní nerovnosti, protože výhody, se kterými začínáte, mají neuvěřitelně silný vliv na to, kam se můžete dostat.  To je jeden z důvodů, proč jsou USA stále rozvrstveny podle rasy a pohlaví.  Tyto nerovnosti však již nejsou výslovně zakotveny v zákonech, což je příkladem větší otevřenosti třídních systémů.  Kvůli této otevřenosti je v třídních systémech také větší pravděpodobnost, že jednotlivci budou mít příležitost zažít statusovou nekonzistenci: situaci, kdy sociální postavení člověka má jak pozitivní, tak negativní vliv na jeho sociální status Stratifikace nakonec není jen záležitostí jedné věci.  Když například mluvíme o socioekonomickém statusu, zahrnujeme do něj tři věci: příjem, vzdělání a profesní prestiž.  Příkladem nesouladu statusu je adjunkt, který má velmi dobré vzdělání, ale vydělává málo.  Mezi těmito různými aspekty jeho sociálního statusu existuje nesoulad; nízký příjem má tendenci sociální status snižovat, zatímco vysoká úroveň vzdělání a společenský respekt k povolání vysokoškolského profesora zároveň sociální status zlepšuje.

Všechna tato srovnání mezi uzavřenými a otevřenými systémy mohou působit dojmem, že se jedná o naprosto odlišné systémy: systém je buď jeden, nebo druhý.  Ve skutečnosti se však jedná o dva póly na spektru.  Ne každá společnost je striktně kastovní nebo třídní systém.  Dobrou ilustrací smíšeného stratifikačního systému je například moderní Británie.  Stále se v ní udržuje omezený kastovní systém šlechty jako dědictví feudálního stavovského systému, který přežívá vedle třídního systému podobného tomu, jaký máme v USA, a pomáhá ho posilovat. A některé systémy rozvrstvení dokonce tvrdí, že jejich občané jsou si zcela rovni, jako tomu bylo v Sovětském svazu.  Po ruské revoluci v roce 1917 byl SSSR založen jako teoreticky beztřídní společnost.  Nerovnost však není jen ekonomická.  A sovětská společnost byla rozvrstvena do čtyř skupin, z nichž každá měla různou politickou moc a prestiž: aparátčíci neboli vládní úředníci, inteligence, průmysloví dělníci a venkovští rolníci.  Takže, jak jsem již zmínil, stratifikace je univerzální, ale proměnlivá.  Pokud chcete studovat nějakou společnost, jednou z věcí, které musíte sledovat, je právě tento způsob stratifikace a to, zda a jak dochází k sociální mobilitě.

Dnes jsme se učili o sociální stratifikaci.  Mluvili jsme o čtyřech základních principech sociologického chápání stratifikace.  Probrali jsme otevřené a uzavřené systémy stratifikace a nakonec jsme hovořili o příkladech různých druhů stratifikačních systémů, včetně kastovních a třídních systémů.