Skapelsen

*I den eviga tomheten satt tre väsen och beskådade intet. De var ensamma i den totala förgätenheten där varken ljus, mörker, tid eller liv kunde existera. På denna plats innan existensen själv fann de varken tröst eller oro i varandras sällskap. Utan något kunde de inte vara, så det ända de hade var varandra.*

*Till slut ställde sig en av de tre upp och vände sig mot sina syskon.“Jag har en dröm” sa varelsen “och jag vill dela den med er!”*
Häpna över detta utspel så ställde sig de två tillsammans med sin frände och lyssnade när den beskrev sin dröm. Aldrig tidigare hade någon av dem haft en sådan. Deras samtal i intet blev längre och längre. Drömmen växte och växte tills ingen av de tre kunde se någon annan tänkbar väg än att se den uppfylld. De tog varandra i hand. I detta tomrum innan liv och död såg de på varandra och lät skapelsen börja.

***“Jag nämner mig Phaxis, för jag är ljus”**- förkunnade den fösta och lät sin hammare falla. Från städet föll glödande metall och formade de första stjärnorna i skyn. Det rytmiska ekot av hammarens första slag mot städ ljöd och bjöd de nyfödda ljusen till dans. Tiden var född.*

***“Jag nämner mig Noxis, för jag är mörker”**- förkunnade den andra och förde sin mantel över tomrummet och täckte allt förutom de nyfödda stjärnorna i ett totalt mörker. Vart än man fästa blicken så fanns där ljus och mörker. Ljuset gjorde mörkret svartare och mörkret gjorde skenet av ljuset allt mer briljant.*

***“Jag nämner mig Sentilla, för jag är balans”** - förkunnade den tredje och blåste ut i det stjärnfylda mörkret. Aldrig skulle någon del av kosmos vara helt mörk och aldrig skulle den vara helt ljus. Den kosmiska balansen var född, och balanserat på Sentillas våg skulle himmelen aldrig mer vara ojämn.*

*Sentilla, Phaxis och Noxis beskådade vad de hade åstadkommit tillsammans och häpnade över deras egen storhet. Det första steget mot den stora drömmen var taget.*

*Phaxis hammare fortsatte att forma det rödglödande klotet som vilade mot det himmelska städet. För var slag blev det rundare, ljusare och varmare. Nöjd till slut beskådade Phaxis det strålande skenet från sitt verk, log och höjde den till skyn. Den sken starkt och bländande, varmt och hoppgivande. Tills slutet av tiden skulle världen beskåda detta ljus och i sanningen se Phaxis storhet.*

*Utmattad slog sig Phaxis ner på sitt städ och såg till sina fränder. Noxis och Sentilla samlade upp slagget från smedjans golv och började pressa det mellan sina händer. Det pyrde, det glödde och från trycket av de två gudarnas handflator formades en tunn skiva. Sentilla tog den i sin hand och synade den. Ivrig försökte Noxis ta den från sin frände, men som resultat av de kivande syskonens kamp om att hålla den vackra plattan så blev den bucklig och ojämn.*
Sentilla förfasades, Noxis skrattade.
“Lugna ditt lynne, Sentilla. Är den inte vackrare nu när den ej längre är perfekt?”
Sentilla svalde sin stolthet och tog åter plattan i sina händer. Med en lätt rörelse lät guden av balans den lilla disken ta plats i den kosmiska storheten. De tre Gudarna beskådade vad de skapade och väntade, men världen stod stilla.

*Rastlös började Noxis vanka av och an kring den lilla disken. Phaxis förtvivlades, för än så länge kunde inget leva på världen de tillsammans skapat. Sentilla var den ända av de tre som verkade oberörd men innerst inne så sörjde även denne att deras dröm fortfarande var långt borta. Sentilla slog sig till ro bredvid disken och såg på den kosmiska dansen omkring den.*

*Sentilla log, för en idé hade slagit sig rot i gudens sinne.*
Från sitt inre kallade guden på sin vilja att se världen utvecklas och lät den kliva ur sitt bröst. Ett nytt väsen var fött, så olikt de tre som föregått den men fortfarande av gudomlig kynne.

***“Jag delar eran dröm och nämner mig således Ancora, för jag är välvilja”**- förkunnade väsendet. Ancora drog efter andan och blåste på den kala disken som låg stilla ute i världsrymdens vagga. Hav fyllde skårorna, snö täckte topparna och skogar fyllde sänkorna.*

*Förbluffade såg Phaxis och Noxis på Sentilla. Tänk att något så vackert hade vilat inne i deras frände. De tre hade nu blivit fyra, och tillsammans beskådade dem sitt verk och förundrades över dess skönhet. Världen var vacker, men fortfarande stilla och livlös. Noxis stampade i frustration. Phaxis stirrade ut på sina stjärnor och lät blicken vandra ut i intet. Noxis satte sig till slut bredvid disken och la pannan i tunga veck. Världen så stilla, så utan rörelse eller liv. Det drev Noxis till vansinne. Så här skulle aldrig deras dröm kunna uppfyllas.*
Från sitt inre kallade guden på sin vilja att se världen färdas och lät den kliva ur sitt bröst. Ett nytt väsen var fött, så olikt de tre som föregått den men fortfarande av gudomlig kynne.

***“Jag delar eran dröm och nämner mig därav Furcin, för jag är den som går sin egen väg”**- förkunnade väsendet. Furcin vidrörde försiktigt den lilla disken och varsamt började den spinna kring Phaxis klot av ljus. Skapelsen hade nu bjudits upp till den kosmiska dansen. Vinter blev till vår, vår blev till sommar, sommar blev till höst och höst blev till vinter.*
Phaxis lät ett skratt ljuda. Att sådana vida rörelser och fanns i Noxis var något varken Phaxis eller Sentilla hade kunnat förutse.
De fem gudarna såg på hur disken färdades runt och runt i en evig dans. Det var en skapelse så full av skönhet, men i slutändan en utan liv. Phaxis såg hur Noxis och Sentilla lät dela upp sitt väsen för att ge liv åt deras delade dröm och insåg att det nog var klokt att följa deras exempel.
Från sitt inre kallade guden på sin vilja att se en värld av ordning och lät den kliva ur sitt bröst. Ett nytt väsen var fött, så olikt de tre som föregått den men fortfarande av gudomlig kynne.

***“Jag delar eran dröm och nämner mig således Decernio, för jag är ordning”**- förkunnade väsendet. Decernio, likt Furcin lät vidröra den lilla världen som så stillsamt färdades igenom kosmos. Nu började den snurra kring sig själv, vilket gjorde natt till dag och dag till natt. Hettan av dagen vägdes upp mot kylan på natten.*

*De sex gudarna beskådade deras intrikata skapelse och jublade när de såg att ur alla hav, alla skogar och från alla berg strömmade liv. Förvirrade och nyfödda strövade dödliga av alla dess slag över skapelsen. Den stora drömmen var nu så nära att uppfyllas. Men än en gång så var det något som inte stämde överens med drömmen. Sentilla höjde sitt finger och pekade mot de vandrade dödliga. Utan någon att vägleda dem så skulle de aldrig kräla ur leran eller söka efter att utvecklas.*
Gudarna vände sig till Noxis, som trotts allt var den av dem som ständigt vandrat sin egen väg. Noxis log, och lät viljan att vandra fritt kliva ur sitt sinne. Ett nytt väsen var fött, så olikt de tre som föregått den men fortfarande av gudomlig kynne.

***“Jag delar eran dröm och nämner mig således Ambila, för jag är den som följer mitt hjärta”** - förkunnade väsendet. Ambila höjde sina händer mot skyn och dirigerade den kosmiska dansen. Mönster föddes på det mäktiga himlavalvet, bilder av oerhörda monster, av vackra syner och av gudarna själva ettsades på det kosmiska dansgolvet. De dödliga nere på skapelsen såg stjärnorna och lät dem leda dem på deras färd.*

*Nu vandrade de som levde på skapelsen fritt och upptäckte världen omkring sig. Phaxis följde en grupp av varleser på sin färd och fröjdes över hur de små liven glades över den ljuva världen. Men något stämde inte.*
Från ett fjärran land hade en annan grupp med små varelser vandrat. När de möttes så tog misstänksamheten och rädslan över och istället för att ta varandras händer i vänskap höjdes nävar och klubbor.
Rasande och förtvivlad vände sig Phaxis bort när det första mordet skedde. I sitt sinne insåg den kosmiska smeden att det aldrig skulle gå att förhindra, det var för sent. I förtvivlan vände sig Phaxis till sitt inre och ur sitt sinne drog guden av ljus sin vilja att se rättvisa, lag och ordning i händerna på den som kan skippa den. De andra gudarna såg på när ett nytt syskon föddes. Noxis svor en förbannelse tyst för sig själv när den dominanta guden vandrede ur Phaxis sinne. Ett nytt väsen var fött, så olikt de tre som föregått den men fortfarande av gudomlig kynne.

***”Jag delar eran dröm och nämner mig Domium, för jag är makten att ta makten”** - Förkunnade rösten. Domium beväpnade den starke och den modiga med kraften och viljan att skippa sin rättvisa, och med det så förhindrades blodspillan.*

*Men med detta föddes kedjan, repet och det som binder. De dödliga skapade sina egna lagar och regler och dikterade sina egna liv. Rasande började Noxis slita sönder alla rep den mörke guden kunde komma över. Ambila vägrade att leda de dödliga längst med de vägar som Decernio lätt dem till att bygga. Ancora, den välvilliga stod förtvivlad och medlade mellan sina käbblande syskon och Phaxis stod sammanbiten och beskådade när deras gemensamma dröm började brytas samman.*
Men visa Sentilla stod lugn och beskådade det hela. Sentilla visste att allt måste balanseras, skuggan mellan ljus och mörker. Något fattades bland de dödliga. Än så länge var de vi och inte jag.
Sentilla sträckte sig in i det absoluta djupet av sitt väsen. Även i roten av balans finns det en själviskhet och en vilja att se världen enbart ur sina egna ögon. De andra gudarna tystnade i sitt kivande när åter ett nytt syskon trädde ut ur Sentillas sinne. Ett nytt väsen var fött, så olikt de tre som föregått den men fortfarande av gudomlig kynne.

***“Jag delar eran dröm och nämner mig Peltrix, för jag är den enda som ser efter mig”**- förkunnade det nya väsendet. Peltrix spred i de dödliga ett begär att se efter sig själva. De dödliga splittrade sig och spred sig över världen som en löpeld.*

*Tre hade blivit nio. Syskon födda ur varandra ur viljan att uppfylla en ända dröm samlades nu kring den lilla disken. Nu, när de alla var samlade så föll världen in i en egen rytm. Häpna såg de nio att förutsättningarna nu var perfekta för att deras dröm skulle gå i uppfyllelse. De skulle nu vägleda de dödliga på världen som dansade igenom kosmos. Drömmen är deras att dela. Drömmen om Sanctera.*

När Phaxis smedja kallnat och endast slaggen var kvar såg de nio något bland resterna av drömmen. Det sista och överblivna, det av lägre kvalité, inte värdig att användas till drömmens skapelse. Decernion lade sin dom över det som mindre värdig, endast passande de mörkaste bitar av Drömmen. Domiums hand spred dem över Sancteras vidder, att under de dödliga tjäna. Deras missbildade kroppar och spetsiga öron skulle för alltid vara bundna av de Nios vilja.

**Skriven av Alvin Lilliestierna,
Redigerad av Simon Smedja**