Hober

9.3 HOBER

Hobernas ursprung är oklart, men det tycks som om de dök
upp i Östern i Första åldern, ungefär samtidigt som männi-
skorna. De sägs också vara besläktade med människorna,
men deras sedvänjor är unika. De gräver gångar i jorden

och lever i ”hålor”. Därifrån kommer ordet kuduk, som

betyder ”hålbebyggare”. Ordet kommer från den uråldriga
rhovaniska hobiskans kud-dukan.

Kroppsbyggnad: Hoberna är det mest kortväxta av de
talande folken. De är mellan 60 och 120 cm långa och har
en tendens att bli feta och plufsiga. De har stora och håriga,
nästan ludna, fötter.

Det finns tre huvudsakliga typer av hober: harfötterna,
stoorerna och fallohiderna. Fallohiderna är längst, med en
medellängd på mellan 100 och 120 cm. De är ljushyade och
de mest människolika av alla hober. De är få till antalet, och
en del iakttagare har förväxlat dem med näraliggande män-
niskogrupper.

De vanligaste hoberna är harfötterna. De är de minsta
och mest mörkhyade av hoberna. De blir sällan längre än en
meter, och har brun hy och brunt hår. De är nätta och
skägglösa, och personifierar på många sätt den typiska
hoben.

Stoorerna är det kraftigaste hobsläktet. De tycks ofta vara
kortare än harfötterna, eftersom de är så breda. I allmänhet
är de dock längre än harfötterna, men kortare än fallohi-
derna. De är också något av en kompromiss vad gäller
hudfärgen, men de har krulligt brunt hår som liknar harföt-
ternas. Stoorernas mest framträdande drag är deras väldiga

HMAKS< KR<HK 4 Y2 ri 3KAK
händer och fötter, t.o.m. med hobmått mätt, och deras
skäggväxt.

Tålighet: Hoberna har en omärklig seghet, som liknar
den hos dvärgar och orcher. När de blir tvungna kan de
färdas långa sträckor i svår terräng, trots att de är vana vid
täta måltider och raster.

Livslängd: 90-110 år. De blir vuxna vid 30.

Motståndskraft: Deras händer och fötter är nästan im-
muna mot hetta och köld. Därför går de nästan alltid bar-
fota. Deras inneboende enkelhet och oskuldsfullhet ger
dem höjd motståndskraft mot magiska anfall enligt Spel-
ledarens bedömning.

Speciella förmågor: De är fingerfärdiga och rör sig
smidigt och tyst. Deras långa och egendomligt smäckra
fingrar gör att de kan utföra fina handarbeten och förklarar
också ryktet om att de skulle vara tjuvar.

Dräktskick: De klär sig i linne eller ylle. Männen bär
skjortor, knäbyxor och färggranna västar. Ibland bär de hatt,
men sällan skor eller handskar. Favoritfärgerna är gult och
grönt.

Svagheter och fruktan: Hober undviker allt som verkar
egendomligt eller ovanligt, men annars är de som männi-
skor.

Levnadssätt: Hoberna är skickliga hantverkare, men de
ogillar komplicerade maskiner och magi. De har få laster:
sex rejäla mål mat om dagen, piprökning och färggranna
kläder. Trots deras enahanda och undanskymda liv har ho-
bernas lugna levnadssätt visat sig framgångsrikt. De har
klarat sig relativt orubbade genom krig, farsoter och svält.

En del hober är tillräckligt nyfikna för att ge sig ut på
äventyr. Fallohiderna har framfött en ansenlig mängd gan-
ska modiga hober.

Varje hobstam har sin favoritmiljö. Fallohiderna uppskat-
tar skogsområdena i den kyliga norden. Harfötterna före-
drar kullar och högländer. Stoorerna tycker bäst om flodda-
lar och lågländer. Den här läggningen har påverkat deras
levnadssätt. De konservativa harfötterna har t.ex. alltid bott i
sina traditionella smialer, eller hobhålor, medan stoorer och
fallohider allt mer litar till hus ovan jord av trä, tegel eller sten.

Alla hober lever bondens och hantverkarens enkla liv.
Överallt i deras bygder finns handelsbodar och arbetsstu-
gor. Det är vanligtvis låga byggnader, för halvlängdsmännen
avskyr torn och bygger sällan högre än en våning.

I Fylke (”Suza") är den styrande thanens ämbete traditio-
nellt ärftligt.

Äktenskapsmönster: Monogamt. Harfötter och fallohi-
der räknar sitt arv på fädernet eller mödernet. Stoorer räknar
sitt arv på mödernet.

Religion: Hobernas religion är utan undantag enkel och
informell. Den består av en serie glada högtider kring Natu-
rens gåvor. Vid Midår (Midsommar) håller de sommarhögtid
och de två juldagarna vid årsskiftet markerar solens åter-
komst och vårens närmande. Skördefester förekommer
naturligtvis också.

Uppträdande: Hober är i grunden glada, konservativa,

25
�

ee a ——

MIDGÅRDA RASER OCH KULTURER

anspråkslösa och fridfulla. De är sällan ambitiösa. De flesta
följer traditionerna och undviker det okända och äventyren.
De föredrar att stanna i tryggheten i sina prydliga, blyg-
samma byar.

Språk: Hoberna talar sin egen dialekt av väströna (nivå
5), den moderna hobiskan. Att de har tagit till sig det all-
männa umgängesspråket visat hur anpassningsbara de är.
Hela stammar övergav sitt ursprungliga kudukspråk när de
emigrerade från Rhovanion på 1200- och 1300-talen i
Tredje åldern. Det traditionella ordet för hob på väströna är
banakil, vilket betyder halvlängdsmän.

Fördomar: Fallohiderna är de som har minst emot att
beblanda sig med De Stora, d.v.s. människorna. Stoorerna
har sällan med andra raser att göra och harfötterna föredrar
kontakten med de bistra dvärgarna. Alla hober hatar ulvar
och orcher.

Yrkesbegränsningar: Hober blir aldrig trollkarlar, ande-
besvärjare, barder eller utbygdsjägare.

Bakgrundspoäng: De hober som vågar sig bort från
hemmet för att äventyra antas vara särskilt ambitiösa, och
får därför fem bakgrundspoäng.