Syskonsången

Syskonsången, den näst äldsta av runsångerna handlar enkelt om vansinnet av att aldrig låta krig ta slut, samt dårskapen i att ärva makt.

Kort sammanfattning av Syskonsången

De två rikena Dabéarann (kallas Östra Fortet i sången) och Lanvair är rika och mäktiga. De styrs av två kungar som är syskon. Lanvairs kungs fru dräps av Dabéaranns kung, Lanvairs kung blir galen av sorg och drar i krig mot Dabéarann. Dabéaranns kung ångrar sig, men dödas ändå och hennes son tar över. Man krigar i fjorton år, sedan duellerar kungarna mot varandra. Lanvairs kung inser under duellen hur meningslöst kriget är och försöker ge sig, men mördas. Hans adoptivdotter, som är Dabéaranns kungs syster, fortsätter kriget för att återupprätta sin faders heder och den här gången går det många, många år innan kungarna kan duellera. Alla stormän i de båda kungadömena hatar varandra och förstör under kriget alla försök till fred, men ingen vet egentligen varför man krigar. Dabéaranns kung förlorar duellen, och hans dotter tar vid som kung. Hon möter Lanvairs kung i holmgång, men Lanvairs kung tar livet av sig för att få ett slut på hämnderna. Kriget tar slut, Lanvair går under och Dabéaranns kung säger att man aldrig ska ärva troner eller hämnder.

Hela syskonsången

Sjung igen den gamla sången,

    Visdomsorden måste skaldas,

Drick ur gammal visdoms tunna,

    Släck din ungdoms vredeshunger,

Sjung om sorgsna syskonkriget,

    Skalda åter Syskonsången

Efter Fylkir Eirik stupat,

    Efter Kronomarken brustit,

Fanns i riket trenne troner,

    Styckade från Kronomarken,

Längst i norr fanns fagra Iartar,

    Djupt bland tysta furuskogar,

Karga bergen dolde Borgen,

    Karvad uti själva klippan,

Vattnet smekte stolta Lanvair,

    Skimrande vid stora havet.

Freden härskade i landet,

    Svärden nöttes blott på brynen,

Svält var sällan sett hos odal,

    Barnen föddes alltid friska,

Tack för detta låg hos kungar,

    Syskonen i öst och väster,

Östra Fortets tappra konung,

    Segerstora starka Sigwyn,

Bröd och silver flöt i riket,

    Svärdets stränga ordning styrde,

Bar som vapen Himmelsklingan,

    Den som smeds av stål från himlen,

Snabbe Sigurd hennes broder,

    Dräpte enkelt större kämpar,

Kunde kasta spjut som ingen,

    Värjde enkelt fränders ära,

Bror till Östra Fortets Sigwyn,

    Högg sitt svärd som blixtens armar.

Varje år sågs tvenne kungar,

    Resa från sitt eget fäste,

Möttes så på handelsplatsen,

    Kungaholmen mellan riken,

Inför stormän svor man vänskap,

    Sjöng om fred ett år framöver,

Fröjd och gamman följde eden,

    Liksom döden efter livet.

Sigurds maka, tappra Idun,

    Önskade få skåda bergen,

Följde så med starka Sigwyn,

    Efter hederseden svurits åter,

Ack om någon stoppat detta,

    Tänk vad blod man hade sparat,

Hedersfesten uti Borgen,

    Den som följde varje holmed,

Rik på mjöd som alla andra,

    Likaledes fanns där viner,

Där satt Idun bredvid Sigvyn,

    Uti Borgens herresäte,

Talade om många saker,

    Högt och lågt om alla saker,

Vad som sas är glömt sen länge,

    Nog så var det fyllt av fasa,

Starka Sigvyn kväste festen,

    Dräpte allas glada gamman,

Önskade duell med Idun,

    En duell som hedern krävde,

Striden var till första blodet,

    Ty det var en hederskränkning,

Idun stred som Cogaids dotter,

    Kämpade för allt hon kunde,

Starka Sigvyns sköld blev splittrad,

    Stickor föll till kalla marken,

Ändå syntes Sigvyn bättre,

    Idun blödde snart från kinden,

Starka Sigvyn var för ilsken,

    För att skona tappra Idun,

Vägra' låta kampen stillna,

    Blodahungern var för mäktig,

Klöv sin broders makas huvud,

    Med den stolta Himmelsklingan.

Lonraigs konung snabbe Sigurd,

    Hörde raskt om vad som timat,

Vreden grep den snabbe Sigurd,

    Ilskan flammade i bröstet,

Tårar flöt från kungens ögon,

    Eder svors om gruvlig härnad,

Handen greppa' kopparspjuten,

    Rösten krävde alla stormän,

Hjärtat skalv av krossad kärlek,

    Cogaidstyrkan brann
i Sigurd!

    Hela Lanvair drog till holmen,

    För att skipa rätt och heder,

Ryktet svepte före kungen,

    Nådde fram till
dystra systern,

Även hon drog bort till holmen,

    Även hon i fulla vapen,

Så vid holmens skrinna stränder,

    Stående på varje sida,

Möttes båda kungasyskon,

    Första gången nu i vrede.

Snabbe Sigurd, blind av vrede,

    Vrålade till Fortets konung:

”Du har krossat älskogsblomman,

    Dräpt min dyra hjärtefrände,

Jag ska stilla all min smärta,

    Med att lägga dig på brasan,

Östra Fortet ska jag bränna,

    Alla där ska dö i kriget!”

Starka Sigvyn, fylld av ånger

    Bad sin bror om att glömma ilskan:

”Det som hände var ett felsteg,

    Ångern sliter i min mage,

Vaken hålls jag alla nätter,

    Av mitt dåd på
hedersfesten,

Minns din ed, min dyre broder,

    Minns att glömma
varje misstag,

Inget hugg får henne åter,

    Ingen hämnd gör
dråpet ogjort,

Om du önskar, kära syskon,

    Om ditt hjärta
vägrar lyssna,

Kan jag möta dig med vapen,

    Ta duell på denna
holme,

Är det vad min broder kräver,

    Ska jag följa
hederns lagar.”

Snabbe Sigurds svar var enkelt,

    Även om det sas i
vrede:

”Du har ingen kungaheder,

    Du har inte rätt
att önska,

Att jag minns den ed vi svurit,

    Att jag glömmer
hjärtesorgen,

Du har solkat Cogaideden,

    Du är inte värd
min heder,

En duell är alltför ringa,

    En duell är mellan
likar,

Framåt mina tappra kämpar,

    Du ska dö med dina
stormän!”

Sigurd slunga' kopparspjutet,

    Träffade sin
systers panna,

Klöv den hjälm hon hade på sig,

    Starka Sigvyn
jordafästes,

Sedan drog han kopparsvärdet,

    Det han fick i
bröllopsgåva,

För att kalla sina stormän,

    Till ett slag vid
Kungaholmen,

Lanvairs alla stolta kämpar,

    Rusade till krig mot
Fortet,

Långt och blodigt blev det slaget,

    Lanvairs folk blev
segerns herre.

Som man gjorde vid den tiden,

    Tiden innan
syskonkriget,

Kröntes Sigvyns äldsta komling,

    Djärve Ekarm nya
kungen,

Tappert ledde djärve Ekarm,

    Östra Fortets alla
stormän,

Mot den sorgeilskne kungen Sigurd,

    Emot Lanvairs alla
kämpar,

Kriget var ett jämnt och blodigt,

    Ingen seger syntes
möjlig,

Svarta korpen enda fågeln,

    Fet och rund av
krigarhullet,

Fjorton år gick utan seger,

    Fjorton somrar dog
för svärdet,

Tusen kämpar las i jorden,

    Innan nästa
vändning syntes.

Djärve Ekarm, Sigvyns gosse,

    Känd för sina
raska anfall,

Mötte plötsligt snabbe Sigurd,

    Krökt av ständig
krigarlusta,

Systersonen mötte morbrorn,

    I duell vid
Ekarmklippan,

Sanna kämpar var de båda,

    Härdade i hundra
strider,

Sigurd slog den yngre mannen,

    Ekarm föll för
Sigurdsspjutet,

Plötsligt släcktes Sigurds vrede,

    När han såg i
Ekarms ögon,

Samma färg som Ekarms moder,

    Gråa såsom Starka
Sigvyns,

Mindes Sigurd kära systern,

    Grämdes djupt för
hela kriget,

Sänkte så sitt kopparvapen,

    Bad sin ättling om
ett krigsslut,

Ekarm ville strida mera,

    Ville hämnas gamla
mamman,

Sorgen brände i hans hjärta,

    Glödde som hon dog
i förrgår,

Fångade sin morbrors händer,

    För att göra
hugget värre,

Ekarm dräpte snabbe Sigurd,

    Stack sin morbror
uti bröstet,

Bittert var då Sigurd nedgjord,

    Himmelsklingan i
sitt hjärta,

Snabbe Sigurds stora vrede,

    Ilskeglödens arga
hetta,

Släcktes så med krigarns öde,

    Ack om kriget gjort
detsamma.

Vilda Varja, Ekarms syster,

    Dräpte vargar uti
vaggan,

Fostrats utav snabbe Sigurd,

    Då han varit
ständigt barnlös,

Så som seden innan Syskonkriget,

    Kröntes hon till
Lanvairs konung,

Rasande från Sigurds dödsfall,

    Fosterfadern hade
nackats,

Krävde hämnd på djärve Ekarm,

    Drog i här till
Kungaholmen,

Djärve Ekarm stod på andra stranden,

    Trött och less på
alla krigen:

”Kära syster, Lanvairs konung,

    Låt nu hämnden få
sin ände,

Låt oss fredas såsom syskon,

    Såsom innan
Syskonkriget.”

Vilda Varja mälde åter,

    Lät sin broder
smaka orden:

”Inte lät du kriget sluta,

    När min fader bad
om saken,

Inte lät du kriget sluta,

    När du kunde nå
till freden,

Du vill bara mörda mänskor,

    Slakta oss som
Alvafursten!

Hur kan du som är min broder,

    Dräpa Sigurd som en
ofri,

Han som var av ätteblodet,

    Han som endast
sörjde Idun!

Du ska dräpas såsom Sigurd,

    Krossas som den larv
du liknar.”

Än förlängdes Syskonkriget,

    Syskon stred igen om
heder,

Djärve Ekarm, Fortets konung,

    Greppa' åter
kopparyxan,

Vilda Varja, Lanvairs konung,

    Greppa' åter
kopparklubban,

Långt blev kriget denna gången,

    Inte syntes någon
ände,

Fyrti' år och hundra dagar,

    Kämpade man alla
dagar,

Under dessa långa krigsår,

    Kunde man ha slutat
strida,

Båda kungar ville freden,

    Krigarlusten hade
slocknat,

Inget rikes stolta stormän,

    Ville se ett slut på
striden,

Krävde hämnd på andra riket,

    För att gälda
fallna vänner,

Kungars plikter las åt sidan,

    Stormäns vrede
styrde kriget.

Tyngda utav högan ålder,

    Krökta utav årens
börda,

Möttes syskonen på Holmen,

    För att se ett slut
på kriget,

Ta duell som hedern krävde,

    Kämpa än en gång
till döden,

Gamla kungar stred som unga,

    Gamla ben fick
cogaidstyrka,

Vilda Varjas tunga klubba,

    Spräckte Djärve
Ekarms skalle,

Lanvairs gamla krigarkonung,

    Dräpte så sin
kungabroder,

Visa Ida, Ekarmsdottern,

    Känd som klok i
hela riket,

Kröntes så i Östra Fortet,

    För att styra som
sin fader,

Önska' ingen hämnd på Lanvair,

    Ville endast slut på
slakten,

Ingen utav Fortets stormän,

    Ville ha ett slut på
kriget,

Därför drog den visa Ida,

    Åter bort till
gamla holmen,

Så som många gånger förut,

    Än en gång med
hela hären.

Vilda Varja, Lanvairs konung,

    Fylld av bittra
sorgesmärtor,

Mötte så sin unga släkting,

    Utan lust för flera
strider:

”Visa Ida Ekarmsdotter,

    Jag vill inte strida
mera,

Jag vill dö som gammal kvinna,

    Låta unga sköta
krigen,

Låt min död få bli den sista,

    Skona alla tappra
kämpar”,

Ida drog sitt ättevapen,

    Sägenhöljda
Himmelsklingan,

För att dräpa Vilda Varja,

    Låta hennes önskan
fyllas,

Men hon gav sitt svärd till Varja,

    Dräpte inte gamla
gumman,

”Vilda Varja, du min faster,

    Vi har hämnats
alltför länge,

Om jag dräper dig med svärdet,

    Kommer sonen din att
hämnas,

Dräps jag själv på Kungaholmen,

    Hämnas systern min
som alltid,

Dräp dig själv med Himmelsklingan,

    Lägg vår fejd i
gravens armar,

Ingen kan väl hämnas döden,

    Som man mött för
egna händer?”

Vilda Varja, gamla kvinnan,

    Hon som stridit hela
livet,

Greppa' fagra Himmelsklingan,

    Smekte ömsint vita
stålet,

Spegla' sig i blanka bladet,

    Såg sig själv för
sista gången,

Mindes alla sina strider,

    Hur hon nyligt dräpt
sin broder,

Satte sist den skarpa klingan,

    Mot sitt eget
mellangärde,

Välte framåt som en fura,

    Alla hämnder dog
med Varja.

Visa Ida såg på stormän,

    Fylkade på båda
stränder,

Sa med rösten fylld av avsmak,

    Såsom modern inför
barnen:

”Se nu alla tappra stormän,

    Ni som stridit sen
ni föddes,

Vad som kommer av er hämndlust,

    Varför man ska
glömma misstag,

Vi ska sluta ärva troner,

    Nu ska ingen ärva
makten,

Vi har glömt hur land ska styras,

    Nu ska Lagen åter
härska,

Svärd och ting ska skifta troner,

    Såsom under store Cogaid,

Ingen hämnd ska kunna ärvas,

    Aldrig mer ska
syskon strida.”

Lanvair dog i Syskonkriget,

    Hela Lanvair var förintat,

Hundra gånger hade riket,

    Bränts i bistra Syskonkriget,

Östra fortet var väl sargat,

    Men det höll för
tidens vandring,

Visa Ida styrde Fortet,

    Landet levde upp som
förut,

Nya stormän togs på tingen,

    Inget barn fick ärva
troner,

Även efter Idas likbål,

    För att hindra
Syskonkriget.