Pluto

## Bakgrund

Pluto föddes som Hades II af Plopp. Släkten var den rikaste i området och hade börjat sprida sin influens även utanför riket, med handel och diplomati. Han var det yngsta barnet av ett syskonpar, men också den enda pojken. Arvet skulle gå till Pluto och enligt han sjäv fanns det inga tvivel om att han förtjänat det ansvaret.

Sedan han var barn älskade han jakt, och spenderade största delen av sin tid ute i vildmarken. Till en början hade han beskyddare med sig, men snart var dem enbart i vägen. De tog upp för mycket plats, de rörde sig för långsamt och värst av allt så tog de en andel av äran när han sänkte ett byte. Det kvittade vad de sa, bara deras närvaro tog bort från hans storhet. Snart fick han dem utkastade från hushållet, och skogen för sig själv.

Pluto bemästrade bågen och skogens språk. För någon som honom var det inte konstigt. Han behövde inte ödsla tanke eller tid åt att knega på åkern för att överleva. Det enda som konkurrerade om hans tid var de eviga festerna i faderns hov. Där kunde han skryta fritt, prata med ädlingar som skratta åt hans skämt och visa vilken viktig och stor man han var.

Hans världsbild varade inte för alltid. Den förändrades då han för första gången utsatts för sann olycka. Pluto var överexalterad i sin jakt, bytet fick inte lov att komma undan. Men just därför trampade han snett och trillade ner för en ravin och hamnade mitt i ett hav av taggbuskar. Med en bruten arm och öppna gadd sår över kroppen, skrek han i smärta. Den brutna armen kunde han hantera, men det värsta som drabbade honom var de sylvassa buskarna. Dessa kallas i folkmun för "vansinnets klor." De bär ett gift som torterar den vidrörandes nervsystem. Smärtan var först för stor för att röra sig genom. Han låg där i dagar, kravlandes enbart några meter om dagen, kvidandes och gråtande. Han föll ut och in ur medvevtande, ibland flöt han utanför sig själv och såg naturen sträcka sig till horisonten. Det var som att tiden enbart var en inbillning. Och det värsta med all denna smärta var att han vid något tillfälle vande sig. Det fanns bara nuet, kampen, viljan att överleva. Han tänkte inte längre på bytet, på fester eller på sitt arv. Bara att härda. Till slut kom han ut men kroppen var upp sliten och ärrad. Dock hade han aldrig uppskattat sitt liv mer än då.

Pluto insåg vad lidande var. Adelslivet tappade sitt lyster, han såg den falska ridån och han spenderade i stället sin tid i skogen som en hermit. Politiken var tråkig, meningslös. Hans gamla liv intresserade inte honom längre, hur viktig han hade sett sig själv. Olyckan drog honom tillbaka till marknivå, visade en extrem variant av levandet.  Njut av det enkla. Var god i det lilla.

Hans far, Hades I, försökte expandera familjens makt och i detta avseende skydde han inga medel. Intrigspelen ledde till strid med rivaler, skurna strupar och hänsynslösa lögner. Dock höll han sina egna barn borta från de smutsiga affärerna. Kanske hoppades han kunna inviga dem långsamt, då att kastas in i hovlivets skugga för hastigt ofta ledde till undergång.

Samma girighet som drivit Hades I, frammåt ansågs även ansvarigt i att driva honom galen. Oavsett hur många som föll under hans grepp, hur mycket han än uppnått, var inget tillräckligt för honom. Den bistra mannen tog inte glädje av sin framgång. Hans pupiler var inte mycket mer än ändlösa gropar i hans sista dagar. Och vid midvinter hände det. Hades I klunkade i sig en mörk vätska och dog av förgiftningen. På andra sidan skulle han kanske finna det han sökt. Efter självmordet hävdade inte Pluto tronen, vid det laget hade han gett upp på adeln. Istället tog hans syster Makaria på sig ansvaret och blev efterträdaren.

Hans nya livsstil och attityd var inte populär i hemvisten. Hans far förbannad hans val och avskydde hur Pluto sympatiserade med de låg-bördade. Att Pluto kritiserat behandlingen av byborna var pinsamt för honom. Det sista året var spänt. Enligt vissa bidrog Plutos inställning till faderns bortgång. Förtvivlad och förargad över skvallret så lämnade Pluto sitt hem. Han ville se världen och finna något nytt som kunde dra igång hans puls, få honom att känna sig levande igen. Dessa faktorer bidrog till att han lämnade sitt hem för äventyrandet och lät sin syster ta tronen. Han antog pseudonymen Pluto för att slippa anknytningarna till sin bakgrund och har inte återvänt sedan dess.