Hraniční konflikty

*Když se díváme na mapu, mohou nám tvary, které vidíme, připadat tak... stálé. Ale jak už jsme zde na Crash Course Geography mnohokrát mluvili, mapa je jen snímek Země v určitém čase. Hranice se posouvají a mění a formují se do opravdu podivných tvarů. I když se rád dívám, jak kolem nás proplouvá moudrý cirrus nebo mohutný kumulus, hranice a tvary zemí mohou zkoušet naši představivost stejně jako mraky. Většina hranic není rovná. A mnohé z nich jako by se z ničeho nic objevily na pevnině nebo na vodě. Jako geografové se můžeme divit, jak jsme se dostali k tak podivným tvarům. Protože příběh o tom, jak Tádžikistán vypadá jako vyjící pes nebo Bulharsko jako hravé kotě, je také příběhem Země, jejích obyvatel a konfliktů, které utvářely nebo stále utvářejí hranice světa. Stejně jako v kavkazských horách mezi Íránem a Arménií se nachází nezávislý region známý jako Nachčiván. Tento region je krásný, s rozsáhlými výhledy na hory, krásnými pláněmi a velkým množstvím udržitelného zemědělství. A když přimhouříte oči, vypadá tak trochu jako ponorka. Nachčivan je technicky vzato součástí Ázerbájdžánu, ale důvod, proč se tento pruh země, kde žije asi 450 000 lidí, nakonec stal převážně soběstačným, má hodně společného s geopolitikou a s tím, jak fungují pohraniční konflikty. Jmenuji se Alizé Carrère a hovořím pro Crash Course Geography.*

Jak jsme se dozvěděli minule, geopolitika je studium mezinárodních vztahů v prostoru. Některé státy mají větší moc než jiné a pokusy o vztahy napříč těmito mocenskými rozdíly vytvářejí nerovnou politickou krajinu. Jedním z míst, kde se geopolitické vztahy a dynamika moci setkávají, jsou hranice. Jak jsme o tom hovořili v 35. díle, mnozí vědci se domnívají, že teprve v 19. století se hranice staly přesnějšími a podrobněji prozkoumanými. Předtím sloužily jako volné hranice to, co se někdy nazývá přírodními hranicemi, jako jsou hory, řeky nebo jezera. Jako například Rio Grande oddělující část USA a Mexika. Ale to se stává nepřehledným. Hora se jen tak nezvedne a neodejde, ale pokaždé, když se řeka posune, nebo když někdo postaví přehradu, nebo když dojde k velkému zvětrávání, pak se hranice může změnit! Naproti tomu hranice, která je uložena na zemi, a nikoliv sleduje fyzický prvek, se nazývá umělá nebo geometrická hranice. Ty často ignorují přírodní nebo kulturní prvky. I když kategorizace hranic jako umělých nebo přírodních je stále méně populární. Od té doby, co jsme se změnou politického systému zpřesnili hranice, určujeme přirozené a umělé hranice pomocí souřadnic. Můžeme dokonce používat GPS, takže jsme si celkem jisti, že verze 2021, řekněme Japonska, opravdu vypadá spíše jako mořský koník. A žerty stranou, na tvaru opravdu záleží. Fyzický tvar státu může přispívat k napětí na hranicích a vyžadovat větší úsilí uvnitř státu o udržení jednoty. Například kompaktní stát, jako je Francie, má hlavní město nebo centrum moci umístěné zhruba v centru. Všechny části země tak musí vynaložit víceméně stejné úsilí, aby mohly komunikovat a případně získat přístup k vládním zdrojům.

To však není tak snadné někde, jako je Indonésie, která je roztříštěná, vyčnívající poloostrov Baja California nebo Chile, které je protáhlé. Všechny tyto tvary mohou vést k nerovnováze moci, a to i v Nachičevanu. Nachčivan jako fragment Ázerbájdžánu je exklávou, což znamená část státu oddělenou od hlavní části státu jinou zemí. Jako geografové bychom se mohli ptát, proč exklávy vůbec existují, protože se zdá, že opravdu nikomu nevyhovují. A abychom to v případě Nachičevanu mohli udělat, musíme se podívat zpět na část historie této země. Arménie i Ázerbájdžán vyhlásily v roce 1991 nezávislost na Sovětském svazu, ale zůstaly ve sporu o řadu regionů, včetně Nachčivanu a Náhorního Karabachu na východě. A všechny tyto konflikty spolu souvisejí prostřednictvím kategorií, do nichž rozdělujeme umělé hranice, které jsou všechny založeny na jejich vztahu k zemi. Například v případě Arménie a Ázerbájdžánu jim mnoho hranic vytyčil Sovětský svaz a byly jim nadřazeny, což znamená, že byly vytyčeny bez ohledu na kulturní rysy nebo místní mocenské struktury. Tyto hranice jsou také považovány za následné, což znamená, že byly vytyčeny poté, co již existovaly stávající sídelní struktury. A pokud je následná hranice vytyčena kolem nějaké skupiny z kulturních důvodů, nazývá se následná hranice. Hranice však mohou být také antecedentní neboli hranice, které existovaly před osídlením území, kdy bylo vnímáno jako neosídlené. A mohou existovat také reliktní hranice neboli staré hranice s kulturními pozůstatky předchozích hranic a ohraničení, jako je například Berlínská zeď.

Jako geografové tedy chceme zjistit, co vedlo k tomu, že Arménie a Ázerbájdžán skončily s překrytými a následnými hranicemi. Oblast Náhorního Karabachu a Nachčivanu je v historii spjata se skupinami s převážně arménským etnickým původem. Ale přinejmenším do roku 1700 zde existovalo také silné osídlení Ázerbájdžánci, což je hlavní kulturní skupina v Ázerbájdžánu. Ani jedna z etnických skupin však neměla příliš šancí na mír. Nejprve se po rozpadu ruského impéria Arméni v oblasti Náhorního Karabachu prohlásili za nezávislé. Poté však byla oblast předmětem řady konfliktů mezi Armény a Ázerbájdžánci, dokud Sovětský svaz v roce 1920 nezačlenil území do svých hranic . Sovětský svaz poté stanovil nové hranice. Náhorní Karabach byl zařazen do Ázerbájdžánu, přestože většina obyvatelstva byla etnicky arménská. Ačkoli aby se situace ještě více zkomplikovala, bylo mu povoleno být poloautonomním státem, což znamená, že mohl přijímat některá vládní rozhodnutí bez souhlasu vedoucích představitelů Ázerbájdžánu. V této době se také Nachčivan stal součástí Ázerbájdžánu poté, co si na něj po staletí činily nároky Íránská, Ruská a Osmanská říše.

V podstatě v době, kdy region ovládali Sověti, se Nachčivan považoval za úzce spjatý s Ázerbájdžánem a rozhodl se k němu připojit, s čímž Sověti souhlasili. Nakonec byl region s kouskem vloženým sem a kouskem vloženým tam rozdroben, což je situace, kdy území, která jsou součástí stejného systému, nejsou fyzicky spojena dohromady. A to může vytvořit oblasti, kde je kontrola slabá. Částečně autonomní regiony mohou také vytvářet nejistotu, protože může být matoucí, kdo má kontrolu, když má místo většinu moci, ale ne všechnu. Pro Arménii a Ázerbájdžán byly důsledky roztříštěnosti a zmatku v moci obrovské. Ještě před úplným rozpadem Sovětského svazu začaly tyto dvě země znovu bojovat o kontrolu nad Náhorním Karabachem a na obou stranách přišlo o život mnoho a mnoho lidí. Pro Nachičevan byla dalším důsledkem hranic a mocenského zmatku soběstačnost, a dokonce i udržitelnost. Aby se mohl Nachčivan uživit, musí zbytek Ázerbájdžánu přecházet přes Arménii a tento přechod byl často uzavřen kvůli probíhajícímu konfliktu a válce mezi oběma zeměmi. Takže místo toho, aby se spoléhali na zbytek své země, museli podle Nachčivjanů vyvinout jiné způsoby, jak dodávat to, co potřebovali. V jiných částech světa se spornými hranicemi může území projít balkanizací, což je termín používaný k popisu způsobu, jakým se státy často rozpadají, když moc, která je drží pohromadě, slábne. Tyto nové státy se často rozpadají podle etnických hranic, čímž vznikají nové následné hranice. Někdy balkanizace vyústí v iredentismus, což je situace, kdy si země bere zpět území, které prohlašuje za své, nebo s vlastními lidmi, jako je snaha o znovuzískání a sjednocení enkláv a exkláv. Což je v jistém smyslu to, o co se snaží Arménie a Ázerbájdžán. Ale v oblastech, jako je Náhorní Karabach, kde se o území pokouší více etnických nebo národnostních skupin, vytváří vytváření hranic konflikt.

Boje mohou být brutální, protože každá strana bojuje o kontrolu nad tím, co je považováno za její domovinu. Hodně jsme mluvili o Arménech a Ázerbájdžáncích, ale do podobných konfliktů se často zapojují i další mocnosti. Dvěma největšími politickými mocnostmi v oblasti jsou Rusko, bývalá velmoc ovlivňující obě země, a Turecko, které má od dob Osmanské říše až dodnes antagonistickou historii s Armény, ale s Ázerbájdžánci ho pojí imperiální a kulturní vazby. Obě tyto země mohou na výsledku tohoto konfliktu něco získat, což se přímo netýká způsobu správy Náhorního Karabachu nebo Nachčivanu. Takže zatímco Arméni a Ázerbájdžánci vedou skutečné boje, jsou také součástí zástupné války, což je situace, kdy se do konfliktu začnou vměšovat větší světové mocnosti, často nepřímo, aby výsledek přiklonily na svou stranu. V Náhorním Karabachu v roce 2020 se Turecko rozhodlo pomoci Ázerbájdžánu a poskytlo mu dostatečnou vojenskou sílu, aby Arméni nakonec museli podepsat mírovou dohodu. Dohoda rozděluje Náhorní Karabach a Arménii připadnou některé držby, ale Ázerbájdžán si ponechá kontrolu nad oblastmi, které považuje za důležité. Z této pomoci má nyní Turecko vděčnost Ázerbájdžánu... a lepší přístup ke zdrojům. Nové hranice se spojují tak, že Turecko nyní může vybudovat silnici spojující Nachčivan se zbytkem Ázerbájdžánu a Kaspickým mořem bohatým na zdroje, aniž by muselo procházet Arménií nebo Íránem - což jsou země, které mohou být politicky komplikované. Tyto kroky také celému regionu sdělily, že Turecko hodlá být geopolitickým hráčem a být hlavním aktérem v konfliktech a jednáních.

Rusko na druhé straně často podporuje Arménii, ale překvapilo tím, že se do konfliktu v roce 2020 do značné míry nezapojilo, dokud nenastal čas jednat o míru. Je to další tah na geopolitické šachovnici - tah, který se pokouší učinit Rusko nezbytným pro vytvoření míru v regionu. Ale ať už je to součást zástupné války, nebo ne, boj o zdroje je běžným hraničním konfliktem - jak na souši, tak na moři. Přírodní hranice, zejména ty, které zahrnují vodu, jsou tak komplikované, protože se pohybují - ale jsou také nesmírně cenné pro obchod a zdroje. Země, které hraničí s velkými jezery, moři nebo oceány, proto podléhají mezinárodním pravidlům o námořních hranicích. V podstatě platí, že jak se vzdalujete od pobřeží, země mají stále menší a menší kontrolu, dokud se nedostanete na širé moře - které je ve skutečnosti skutečnou věcí, a ne jen věcí z pirátských pověstí. Na volném moři se může pohybovat kdokoli a zdroje na něm jsou prohlášeny za společné dobro celého lidstva. K dosažení volného moře je však potřeba 200 námořních mil, což je velká vzdálenost, zejména v oblastech se spoustou malých ostrovů. To znamená, že konflikty ahoj!

Jako například v Jihočínském moři. Tato oblast je bohatým lovištěm ryb a také domovem miliard barelů ropy a bilionů tun zemního plynu. Je to také důležitá obchodní cesta, kterou prochází asi ⅓ světové lodní dopravy. Pokud by tedy jedna země mohla ovládnout Jihočínské moře, znamenalo by to ohromující ekonomickou moc. Povídání o Jihočínském moři by vydalo na celý díl seriálu, ale základy toho, co se děje od roku 2010, jsou následující. Ve dvacátých letech začala Čína zvětšovat a budovat ostrovy v celé této oblasti, aby pomohla posílit svá tvrzení, že v regionu vlastní půdu, a tudíž má přístup k přírodním zdrojům. V regionu se však nachází také šest dalších zemí. Spojené státy se rovněž rozhodly zapojit jako spojenec Filipín a strana, která má velký zájem na obchodu a zdrojích. Přestože je Jihočínské moře rozhodně rozlehlé, představa, že by jej ovládala jedna země, vyvolává obavy, že by se z něj mohlo stát místo, které se bude chovat jako tzv. chokepoint, což je obvykle úzký pruh pevniny nebo moře, který lze snadno uzavřít silou nebo hrozbou síly. USA tedy tvrdí, že oblast zabezpečují, aby zůstala otevřená obchodu.

Číňané však tvrdí, že zapojení USA a mezinárodního společenství je hrozbou, která ve skutečnosti omezuje tok zboží a ohrožuje jejich schopnost bránit se a nárokovat si své historické území, což je iredentismus v akci. A existují i další stížnosti na vojenské manévry a další nároky - proto se části Jihočínského moře nazývají také Východní moře, Nusantarské moře, Luzonské moře a Severonatunské moře. Takže tato vodní plocha, o které teď nemám tušení, jak ji nazvat, je dalším příkladem toho, jak se nitky, které jsou hnacím motorem geopolitických konfliktů, mohou zdát komplikované. Spojte dohromady neshody ohledně identity a suverenity se zájmy větších a mocnějších zemí, přidejte špetku lukrativních zdrojů a máme recept na konflikt. Na tvaru země skutečně záleží a má složitý příběh, protože moc se pohybuje, což je důvod, proč se zdá, že se příliv a odliv konfliktů neustále mění a pohybuje a dává geografům spoustu podnětů ke sledování. Příště uvidíme, jak tento příliv a odliv získává další vrstvu komplikací, až se podíváme na to, jak ekonomika a politika společně utvářejí příběhy Bulharska a Německa. Mnohé mapy a hranice představují moderní geopolitické rozdělení, o němž bylo často rozhodnuto bez konzultace, souhlasu nebo uznání původních obyvatel země. Mnoho zeměpisných názvů také neodráží jazyky původních nebo domorodých obyvatel.