Čas loučení

V poslední kapitole knihy **Na hraně temnoty** opouští **Zakhar** brány **sirotčince Pramene**, aby si posléze na tržnici koupil **magického přítelíčka**. Poté se vrací strávit poslední noc do **mistrova domu**, kde uzavře smlouvu s peklem.

**Následující řádky vyzrazují podrobný děj kapitoly**:

Mladý čaroděj odchází ze sirotčince, kde se setkal s otcem **Horinem**. Cítí se *svobodný* a současně si uvědomuje, že onen okamžik je naprosto bezvýznamným v moři času. Nadchází večer a do obličeje mu vletí noční motýl. Ožene se po něm a koutkem oka zachytí pohyb v přilehlé uličce. Dostane strach, že je to žlutooká šelma, které ho strašila ve snech. Složí prsty do magického znamení a vyčkává.

SPOILER: Scéna s můrou zde odkazuje na tzv. *efekt motýlích křídel,* který poprvé použil Ray Bradbury ve své sci-fi povídce Burácení hromu. Tento jev je v textu opětovně zmíněn o pár odstavců dál po západu slunce – **Mávání křídel nočních motýlů předpovídalo bouři, jež měla teprve přijít. Slyšel ji někdo či jsem byl úplně sám?** / Žlutooká šelma či velká černá kočka, jež Zakhara stíhá je jednou z podob démona **Vessaga**, který čaroději představí v této kapitole.

Dlouho se nic neděje, ale pak znenadání vystoupí ze stínů vystoupí zahalená silueta. Zakhara popadá stihomam a podléhá víře, že na sebe bestie vzala podobu, v níž je schopna ho stíhat i v této *realitě.* Jedním dechem dodává, že je velmi naivní si myslet, že lidé žijí v bezpečném světě. Postava v plášti s kápí popojde ještě kousek vpřed a vzduch okolo ní houstne jako med**.**

SPOILER: Zpomalení toku času či též jeho *zmedovatění* je ve světě **Božské tragikomedie** i sérii **Ztracen v čase** jednou z typických schopností démonů.

Zakhar si snaží namluvit, že postava je jen smrtelník, možná nájemný vrah, kterého na něj poslal **Božidar**. Šestý smysl ho však přesvědčuje o opaku. Všechno v něm křičí, aby se dal na útěk a šelma ho svými pocity k tomu rovněž vybízí, aby ho mohla lovit. Čaroděj křečovitě sevře ruku a zraní se o **stříbrný prsten s hroty**.

***Ani to nebolelo…* Podivná slova se rozlehla ztemnělými síněmi mé mysli a nesla se dál a dál, hluboko do černé propasti, kde bublala páchnoucí voda, vzpomínka na lidskou civilizaci.**

SPOILER: Nepřímý odkaz na potopený chrám v moři nevědomí v **Niterném světě Zakharovy mysli**, který je konkrétně pojmenován až ve druhém díle **Cesta do neznáma** v kapitole **I. Do končin vzteklých vlků a ošklivých koní**.

Zakhar prožívá krátkou depresivní ataku, již doprovází představa slizkého úhoře, který se uhnízdil v dobře uleželé mrtvole a čaroděj ho pokouší lapit, aby vzápětí pochopil, že je sám polapen. **Má rozjitřená mysl křičela a plakala, jako novorozené dítě, jež vyměnilo bezpečí matčina lůna za hrůzný svět tam venku. Voda se stala cizím skupenstvím a přátelský vzduch trhal plíce.**

SPOILER: Scéna je poetickým vyobrazením pocitů spojených se strachem, bolestí, opuštěním a sexuálním i psychickým násilím, jímž si Zakhar prošel.

Postava neurčitého pohlaví pozvedne ruku, rukáv se zavlní a Zakhar si vybaví stisk Božidarovy ruky. Má pocit, jakoby jeho tělo bylo opět trháno na kusy. Houstnoucí stíny zbarví krev, která se mu řine z rány od zubů v prstenu do černa. Zakhar přirovnává padají kapku krve k slze toho, který uvnitř něj pláče. **Padala… a já padal s ní.**

SPOILER: V kapitole **V. Čas setkání** této knihy popadl **Božidar Stachanov** bez varování mladého čaroděje pod krkem, poté co na dvorku za jeho domem předvedl prezentaci svých schopností. / Zakhar sám sebe stále vnímá jako malé, bezbranné a ublížené dítě, a protože si je této skutečnosti vědom a považuje ji za slabost, snaží se tyto pocity zatlačit a pohřbít. **Vessago** v humanoidní podobě je v něm však opět probouzí.

Démon vytáhne na světlo překrásně vyřezávanou flétnu a začne na ni hrát. Hudba v Zakharovi probouzí zoufalství a nepředstavitelnou duševní bolest. Slyší v ní bzučící bodavý hmyz a tóny ho v myšlenkách neúprosně vrací zpět k branám sirotčince a věcem, s nimiž se nikdy nikomu nesvěřil.

Melodie zoufalství a sklíčenosti tak hluboké, jako by přicházela ze samotné propasti inferna, rozechvívala mé uši a bodala jako žihadla včel. Byla to hudba prosycená bolestí a žalem, již musela sepsat ruka sadisty, jež smáčel svůj brk v slzách a krvi těch, kteří si v sobě nesli peklo, které si druzí neumějí ani představit. Hmyz bzučel, bodal a umíral, a háčky zpívajících včel zůstávaly zaklesnuté v mé duši. Rány se podebíraly, bolely a hnis vytékal, kdykoli jsem se některé z nich jen dotkl.

SPOILER: Další z drobných odkazů na **Pána Much**, kterému slouží démon Vessago. / V kapitole **VI. Čas vzpomínek** této knihy přirovnával Zakhar sirotky ke *zlatonosným* včelám, čímž odkazoval na dětskou prostituci a obchod s bílým masem, jehož se dopouštěl otec **Horin**.

**Dlouhé prsty cizince se obratně pohybovaly po vyřezávaném nástroji, který ve mně probouzel doslova posvátnou hrůzu. Proč jen se mi zdál tak jiný, než normálně byl? Nemohl jsem se jej dotknout. Nesměl… neb jsem si to zakázal. Tvrdé dřevo flétny zdálo se živé jako had a nenechavé prsty se zkušeně dotýkaly otvorů, aby vyloudily zvuky, jež mohly zaznít pouze pod rouškou tmy. Bál jsem se nyní té *věci* v jeho rukou, více než *muže*, jenž splýval s tmou. Ta flétna nemohla pocházet z tohoto světa, a pokud ano, pak to musel být sám muzikant, kdo přišel *odjinud*.**

SPOILER: Flétna v této scéně představuje *falický symbol,* který v Zakharovi probouzí rozličné pocity vycházející z jeho vztahu k pedofilnímu opatovi. Přestože o pár odstavců výš nebyl kvůli plášti schopný určit pohlaví démonické postavy, při pohledu na hudební nástroj si ji začne spojovat s mužem.

Vítr pohne stíny a Zakhar uzří, že muzikantovy ruce mají temně rudou barvu. Připomene mu to krev. Vyděsí se a dá se na útěk z obavy, aby se ho démon nedotkl. **Vzdaloval jsem se od sirotčince i flétnisty mílovými kroky, ohlížeje se co chvíli zpět. Neklid mě sžíral jako žaludeční kyselina, jež pálí hrdlo po vytrvalém zvracení a šelma, která mě hnala jako štvanou zvěř, se nepříčetně smála.**

SPOILER: Temně rudý odstín kůže je ve světě **Božské tragikomedie** i v sérii **Ztracen v čase** typickým znakem pro démony, konkrétně obyvatele dimenze nazývané *peklo.* Zakharovi tato informace nicméně není známa a ve své mysli si démonovy červené ruce spojuje s motivem *zkrvavených rukou* nebo též *špinavých rukou,* které pro něj symbolizují sexuální násilí a vraždění. Motiv zvracení pak odkazuje na nevolnost po požití alkoholu, konkrétně půlnoční popíjení vína s otcem Horinem.

Je noc. Zakhar prchá městem zpátky k **Azarovově domu**. **Žlutooká šelma mi byla stále v patách. Hladová, lovící a neúprosná jako touha, jež nedává spát. Slizký úhoř sebou zběsile mrskal, vzdouval se a vířil temné a špinavé vody, ve kterých hnila těla ztracenců.**

SPOILER: Další z mnoha poetických vyjádření čarodějových pocitů, jeho traumatům, vztahu k sebeuspokojování, vzpomínkám na latrínu, víru v **Pramen** atd.

**Kdysi dávno vyloupenými sály mého paláce se nesl zvuk flétny. Ta strašlivá píseň plná bolesti a hrůz, které se čísi dětská ruka pokusila neuměle zpodobnit na zčernalých zdech s pomocí malého kousku skřípající křídy. Nebo to možná nebyla křída, ale drobné nehty toho chlapce, jenž se po celou dobu toulal v tmách a zoufale křičel o pomoc. Chtěl jsem ho zachránit a stejně tak jsem ho celou svou myslí toužil *navždy* zabít.**

SPOILER: Další z nepřímých odkazů na potopený chrám v moři nevědomí v **Niterném světě Zakharovy mysli**, který je konkrétně pojmenován až ve druhém díle **Cesta do neznáma** v kapitole **I. Do končin vzteklých vlků a ošklivých koní**. / Zčernalé zdi naznačují stopy ohně, který hraje v Zakharově životě významnou roli. V kapitole **VI. Čas vzpomínek** se objevil i motiv vypáleného lesa. / Křída patří mezi základní pomůcky při provozování magických umění, kterým se Zakhar začal učit až ve věku šestnácti let. / Uvězněný chlapec představuje nejen Zakharovu ublíženou dětskou duši, ale rovněž i jeho výčitky ze smrti bezejmenného chlapce, jehož neúmyslně otrávil čajem s **ďáblovou třešní**, jak bude vysvětleno dále v této kapitole.

**Jeho bolest za ním zůstávala jako přízračný *stín* a jeho slzy dopadaly na tvrdý kámen podlahy, všude kudy prošel. Ty průzračné krůpěje čirého smutku se při dopadu tříštily na tisíce kousků a hledaly poté skulinky, jimiž by se dostaly hluboko pod skalnatý povrch až k podzemním pramenům, které je mohly donést na úrodné břehy. Do země bez hranic, pod hvězdnou oblohu, kde se rozprostíraly lány černé půdy. *Terra damnata*. Prokletá půda. Země bolesti a zatracení, z níž vyrostl temný hvozd, který mě dosud chránil. Les, jenž zachvátily plameny pekla. Les, z něhož nezbylo nic, než popel a zpustošená země. Plameny vzplály, zazářily a navždy pohasly, a kniha pohádek navždy zmizela. Nekonečné moře temnoty tiše šumělo a já prchal za světlem a hlasy smrtelníků, které jsem nenáviděl. Pot mi stékal po těle, které se nyní třáslo strachem a zimou.**

**Safírový prsten mi klouzal z palce, jako bych snad neutíkal před minulostí, ale zpátky do ní. Jako kdybych se znovu stával tím malým vyděšeným chlapcem, kterým jsem v hloubi duše nikdy nepřestal být, akorát, že nyní jsem byl sám. *Úplně* sám bez kohokoli, kdo by mi říkal, co mám dělat dál. Bez kohokoli, kdo by mě chválil, neúměrně trestal a kladl na mě požadavky, jež jsou schopni žádat pouze dospělí. *Svoboda* byla trpká a staré rány díky ní hnisaly ještě víc. Hlava se mi točila a bubínky uší praskaly, když jsem ze tmy vstupoval do záře ohňů, v níž tančili a zpívali lidé, kteří žili pouze dneškem.**

SPOILER: Latinský výraz *terra damnta* (česky: zatracená či prokletá země) pochází ze středověkých alchymistických spisů a označuje v podstatě odpadní produkty tohoto procesu. V **úryvku** ze smyšlené knihy **Výbor z díla Yalgeka Rumborna** uveřejněného v knize před touto kapitolou je *terra damnata* názvem pro jeden z projektů výše uvedeného alchymisty. Ve zmíněném úryvku se navíc vyskytuje odkaz jeden z kruhů pekla čili část díla italského básníka Dante Alighieriho. Ve druhém díle **Cesta do neznáma'** v kapitole **I. Do končin vzteklých vlků a ošklivých koní** se poté odkaz na Danteho Peklo objevuje znovu - **„Východní pláně, domovina šikmookých ďáblů, byly bezpochyby jedním z devíti kruhů pekla.“**

Zakhar doběhne na náměstí, kde je nemálo lidí, kteří se veselí. V dalším momentě ho osloví kramář, který mu začne nabízet své zboží. V nabídce má údajně kouzelný **náhrdelník**, jenž patříval současné manželce **Velkého chána** a dokáže učinit smrtelníka neodolatelným. *Poslední, po čem toužím je, abych byl neodolatelný a každý se na mě lepil,* pomyslí si čaroděj a chce odejít.

Vtom zachytí pohyb vzadu pod plachtou a pohlédne tím směrem. Pohotový kramář mu kvapně přinese klec s **krkavcem**, o němž prohlásí, že je to **magický přítelíček**. Moggulský míšenec si ptáka zaujatě prohlíží, protože doposud neměl mazlíčka, přesněji živé zvíře. **Azarov neměl zvířata příliš v lásce, a proto většina magických bytostí, které mi prošly rukama se už nehýbala a často ani nebyla v jednom kuse.**

**SPOILER:** Stejná slova uslyší Zakhar v krkavčí podobě ve snu ve druhém díle **Cesta do neznáma** v kapitole **IV. Na černých perutích**.

**Ještě dříve, než jsem stihl začít přemýšlet o tom, zda by se mi taková bytost hodila pro mou cestu na východ, krkavec ustal v probírání a ztuhl. Pak pomalu otočil hlavu mým směrem a já na kratičký okamžik pohlédl ve světle plápolajícího ohně přímo do černých korálků jeho očí. To, co jsem v nich spatřil, byla čirá nenávist, strašlivý smutek a neskrývaná zášť. Bylo to jako kdybych se díval do dvou hlubokých studnic, na jejichž dně se v temné vodě odrážel a pohupoval můj odraz společně s měsícem.**

**Byl otrokem a pouhou *věcí*, jejíž cenu určovali cizí. Věděl jsem, jak se cítí, stejně jakože toho pro něj nemohu příliš udělat. Nemělo smysl za něj platit a pouštět ho na svobodu, jestliže doposud takový pocit nepoznal. Nebyl vlastně svým způsobem ani skutečný živý tvor, ale magické stvoření, na něž se nevztahovala většina běžných zákonů přírody. Bylo to něco, co žilo po boku dvounožců, čerpalo z nich sílu a současně se to poutalo pomocí magie k tomu, jehož si *dobrovolně* či *nedobrovolně* zvolilo za svého pána. Bylo to ošidné stvoření, které žilo na hranici dvou světů. Byl to tvor, jenž mi byl v určitých směrech až děsivě *podobný*. Chtěl jsem ho, a přece jsem netušil, co bych si s ním vlastně počal.**

Trhovec nabídne čaroději krkavce bez klece za 10 zlatých, což je nehorázná suma. Následně sleví na pouhých 8 zlatých. Zakhara začne popadat vztek a tehdy ve své mysli uslyší krkavcův hlas. Odpoví mu a ptáka překvapí, že je čaroděj. Zakhara se naopak podivuje, že to pták nepoznal na základě jeho aury, neb podle chytrých knih by to měl umět. Pak se začnou navzájem popichovat. Pták mu nadává do černokněžníků a dvounohých červů.

Zakhar začne s krkavcem jednat z **pozice moci** a zjišťuje, že se mu to **líbí.** Doposud byl v roli *otroka* vždy on sám, takže je to pro něj nová zkušenost. Jízlivý pták ho opakovaně pobaví a tak se rozhodne, že mu věnuje svobodu, po níž prahne. Nabídne stánkaři 3 zlaté, protože u sebe víc nemá a hodí měšec na pult. Váček se rozevře. Uvnitř je 30 stříbrných. Zakhar nelhal. Dříve než ho prodavač stačí zastavit, dotkne se čaroděj rukou klece a zlomí kouzlo, jež ji drží zamčenou. Dvířka se rozletí dokořán a krkavec vyletí jako střela ven. Zakharovi to připomíná jeho odchod z bran sirotčince Pramene. Potom si přetáhne kápi přes hlavu a zmizí ve tmě.

SPOILER: Ve druhém díle **Cesta do neznáma** v kapitole **II. Až do dna** Zakhar krkavce pojmenuje **Erkh chölöö**, což je v moggulském jazyce výraz pro *svobodu.* / Každá ze zemí **Estellského kontinentu** má potažmo svoji vlastní měnu, kterou tvoří tři druhy mincí – zlaťáky, stříbrňáky a měďáky, na nichž jsou vyražené hlavy panovníků, výsostné znaky a symboly dané země. Všeobecný kurz je 1 zlaťák = 10 stříbrných, 1 stříbrňák = 10 měďáků. / Suma, jíž Zakhar za krkavce zaplatil odkazuje na Jidáše Iškariotského, který dle pověsti zradil za 30 stříbrných Ježíše Krista.

Zakhar se vrací do **Azarovova domu**, aby tam strávil poslední noc před cestou na východ. Cestou vyhlíží osvobozeného krkavce. Když se pták neukáže, pocítí hořké zklamání. Připadá si sám a neschopný přijmout nabytou svobodu. Uvědomuje si, že ptáka osvobodil především proto, že **mohl a měl moc rozhodovat o druhých.**

Moggulský míšenec míjí žebráka a uvědomuje si, že sám již nemá žádné peníze. Ironicky ho to netrápí, neb peníze pro něj nejsou v životě podstatné.

**Byly to koneckonců *jen* peníze. Malá kolečka z různobarevných kovů, kterým dvounožci připisovali *tak* obrovský význam. Samotných se jich najíst nedalo, a proto na nehostinných místech ztrácely zcela svůj smysl. Jinými slovy jejich hodnota byla pomíjivá, stejně jako životy smrtelníků. Plakat nad jejich ztrátou nebo se radovat z jejich získání postrádalo tudíž logiku. Podobně jako se na ně vymlouvat. Nakonec to sama společnost určila jejich cenu a provázala tak s nimi i svůj osud. *Otroci a páni. Kdo zde komu skutečně vládl a kdo na koho doopravdy dřel?* Otázka, jež nepotřebovala odpověď. Jen další z tisíce nezvratných důkazů toho, jak šílený je *tenhle* svět.**

SPOILER: Zakhar se bez peněz vydá na východ a za celý druhý díl **Cesta do neznáma** se k nim nedostane. V kapitole **III. Zkouška bojem** sice získá drahocenný smaragd, jako platbu za mrtvého moggulského mladíka, leč ten záhy a dobrovolně odevzdá půlelfovi **Danilovi**, jemuž dle *čestného* čaroděje po právu náleží.

Mladý čaroděj se vrátí *domů* a přepadnou ho pochybnosti. Dům mu skýtá pocit bezpečí, ale současně se v něm cítí jako v kleci. Přepadnou ho pochybnosti o jeho snu – získání **Necronomiconu** a s ním spojené cestě na východ. Nakonec sám sebe přesvědčí, že má smysl odjet, už jenom proto, aby se mohl pomstít Božidarovi za to, že se ho dotkl. Noc se prohlubuje a hlas rozumu mu radí, aby šel spát. Zdráhá se, protože spánek znamená pozdější probuzení do reality a další útěk z náruče smrti, která ho děsí a přitom by v ní tak rád spočinul. Dlouhou chvíli sní o Necronomiconu, který obsahuje vědění všech čarodějů, kteří kdy žili. Potom ho přepadne únava a usne.

Část úryvku pojednávající o Necronomiconu, jež je umístěna před kapitolou **II. Čas poznání** této knihy: ***Magické artefakty nazývají se objekty tyto. A mezi ty nejděsivější patří kniha zvaná Necronomicon. Protiřečící si legendy tradují se o jejím vzniku. O jejích schopnostech však sporné řeči se nevedou. Veškeré vědění magické zapsáno jest krví mrtvých mágů na listech jejích. Neboť objekt tento prokletý s myslí každého čaroděje od narození až do smrti spojen jest. Neexistuje místa na světě širém, kam by se před Necronomiconem utéci dalo. Pochybností o moci nezměrné strašlivé knihy této pouze blázen míti může. Pro čaroděje, kterýžto by ji získal do držení svého, hranic pak jakýchkoli tu přestává býti. Pánem nad životem a smrtí, vládcem všem živlů, státi se může, ba i mysl veškerých živých tvorů ovládati s ní dokáže. - Velmistr z Gorddo: Průvodce temnotou***

Zakharovi se ve snu ocitá v **Niterném světě své mysli**. Pluje černým mořem, jehož vody chutnají jako hlína z čerstvě otevřeného hrobu. Svobodně ji *polyká* a dovoluje temnotě, aby *pronikla* do jeho těla. Bolí ho to jen prvních pár okamžiků, pak přestane cokoli cítit. Šumění moře se mění ve zvuk tříštícího porcelánu. Čaroděj tuší, že někde v těch střepech leží jeho mrtvý stín, jehož se konečně *smí* dotknout, protože v tomto světě dotek ani bolest nic neznamenají, a hlavně protože mrtvé věci už nic necítí. **Dospěl jsem do míst, kde v temnotě ležely třpytící se zbytky malého křehkého… *chlapce*.**

SPOILER: Motiv moře znázorňuje nevědomí, do něhož se Zakhar ponořil, aby započal cestu vyrovnání se se starou bolestí, strachem a sám sebou. Chuť temných vod odkazuje na otrávený černý čaj, s nímž chtěl spáchat společnou sebevraždu, jak je vysvětleno dále v této kapitole.

V onom prostoru neexistuje čas. Ve vzduchu víří částečky písku a na zemi, která vypadá jako vybělená kost, se třpytí zbytky porcelánového chlapce. *Skutečně jsem klesl až na samé dno, na samou dřeň své mysli a pro oči neexistujícího světa,* pomyslí si Zakhar.

SPOILER: Zakhar se pohybuje pod hladinou moře a na samém dně hledá úlomky rozbitého porcelánového šálku, k němuž se přirovnal. Neexistující čas v kombinaci s vířícím pískem má představovat rozbité přesýpací hodiny neboli nadčasovost a taktéž nekonečnost jeho bolesti a činů, které si v sobě ponese až do smrti.

**Natáhl jsem ruku a sevřel v ní kousek porcelánu. Ten, který vypadal jako část dětské tváře. Hrníček nebo porcelánová soška s uříznutým vrškem hlavy, aby se do ní daly nalévat vlastní touhy, rozumy a příkazy*? Záleží na tom? Vždyť vím moc dobře, co to znamená…* Chladná logika a fantaskní iluze. Každá z nich něco přinášela a měla právo žít. Sevřel jsem střep v dlani a poté pozvedl zaťatou pěst ke svým rtům. Krátký bezkontaktní polibek. Pomíjivá chvíle, kdy jsem se jej *mohl*, a přitom nesměl dotknout… První prolitá krev v tomto *novém* světě, byla má.**

SPOILER: Ve druhém díle **Cesta do neznáma** v kapitole **IV. Na černých perutích** si Zakhar poraní pravou dlaň hlavicí moggulského šípu, který mu byl před tím vytažen z nohy. Zranění je způsobeno nejprve neúmyslně, leč o chvíli později se čaroděj začne v ráně masochisticky rýpat a posléze cítí provinění a stud.

Zářící střep zůstane zabodnutý v Zakharově dlani a z rány vyteče černá, lepivá hmota, jíž míšenec ihned přirovná k obsahu žumpy. Poté ho zasáhne příval bolesti a vyjeví se mu poslední z odmítaných vzpomínek ze sirotčince Pramene, kterou tentokrát sleduje jako němý divák. Zakhar převypráví událost, kdy ho otec Horin k patnáctým jmeninám obdaroval tím, že ho odvrhl, protože příliš dospěl a stal se tak pro něj neatraktivním. Zhrzený Zakhar se rozhodl se mu za onu *zradu* pomstít, přesněji opata zavraždit. S ohledem na citovou závislost, kterou k otci měl, však věděl, že bez něho nedokáže žít a proto raději zvolil cestu společné sebevraždy.

V zahradě sirotčince utrhl černý plod jedovatého keře zvaného **ďáblova třešeň**. Tu posléze přidal do čajové konvice a tekutina v ní dostala tmavý sytý odstín. Zakhar s opatem vypil několik šálků, leč zanedlouho byl poslán pryč, neb otec měl již domluvenou schůzku s jiným mladším a plavovlasým chlapcem, se kterým se moggulský míšenec srazil při odchodu ve dveřích. Výsledkem bylo, že Zakhar přiotrávil sebe i opata, který se z následků vzpamatovával déle než on, avšak malý chlapec na následky jedu zemřel.

Přestože otci Horinovi muselo dojít, co se stalo a kdo to způsobil, nikdy za to mladého čaroděje nepotrestal, ale začal ho otevřeně ignorovat a trávit čas s jinými chlapci. Zakhar s ním od té chvíle nevydržel být sám v jedné místnosti, neb ho jímala hrůza z toho, že to opat *ví* a jednou mu to vmete do obličeje.

Zakhar procitne. Ze spodních pater domu se k němu nese vytrvalé cvakání a podivné zvuky. Čaroděj nemůže uvěřit vlastním uším. Dostane strach, že **Azarov** není mrtvý. Potom mu dojde, že se smrtí čaroděje zmizely i magické bariéry chránící dům. Vezme si svíčku a jde se podívat dolů, kdo pronikl do jeho *bezpečného* úkrytu. V patách cítí žlutookou šelmu, ale neodvažuje se ohlédnout. Z podkroví zamíří podle zvuku ke dveřím **mistrovy pracovny**, kde dlouhou chvíli přemáhá strach. Pak vtrhne do místnosti.

Na těle starého čaroděje hoduje **krkavec**, který z něj vybírá červy. Zakharovi se uleví a začnou se s **magickým přítelíčkem** hašteřit. Jenže potom užvaněný pták z ničeho nic ztichne a Zakhar si uvědomí, že za ním někdo stojí. Tvor ho zdvořile osloví a moggulský míšenec v úleku upustí svíci, která při pádu zhasne.

**„Neboj se, Zakhare,“ sykl tentýž hlas těsně u mého ucha. „Neukousnu tě. I když… to bys ty možná rád, viď?“ zasmál se tvor a prosmýkl se okolo mě.**

Bytost rozžehne jiskru a ukáže se Zakharovi v celé své kráse – rudá kůže, dlouhé nehty zapilované do špiček, jantarové oči, ostré zuby a tmavé vlasy spadající na ramena. Čaroděj si uvědomí, že je tentýž tvor s flétnou, s nímž se setkal nedaleko sirotčince Pramene. Démon se mu představí jako **Vessago**. Dvojice spolu chvíli konverzuje a démon pak pojednou vytáhne na světlo porcelánový hrníček s čajem. Tentýž, co upustil otec **Horin** v altánku a rozbil se.

SPOILER: Jméno **Vessago** odkazuje na pekelného prince Vassaga, jenž je řazen k té přátelštější skupině démonů, které může čaroděj povolat. Princ Vassago dokáže vyjevit minulost, přítomnost i budoucnost a pomoci nalézt utajené, ztracené, založené či ukradené předměty.

Když Zakhar spatří tmavou tekutinu v hrníčku, ihned si vzpomene na ďáblovy třešně. Démon se otráveného čaje napije a ukáže čaroději rozeklaný hadí jazyk. Míšenec si myslí, že ho za ním poslal **Omo’ro**. Démon mu však vysvětlí, že jeho pánem je sám **Bel’zheboh** nebo též **Beal.** Zakhar ho nazve **Pánem much**.

Vessago poznamená, že v místnosti něco smrdí a pak si všimne mrtvoly **Azarova**. Zakhar nejistě koktá, neklidný z blízkosti démona i jeho vyzývavého chování. Ten mu nabídne, jestli by nechtěl Necronomicon raději než pro sebe získat pro jeho pána. Čaroději se to úplně nezamlouvá, ale tváří se, že naslouchá.

**„My víme, po čem ve skrytu duše toužíš, a hlavně *my* ti to můžeme *dát*,“ zašeptal svůdně a natáhl ke mně ruku.**

Zakhar se pokouší manévrovat a vyzvídá, proč velký Bel’zheboh potřebuje při své moci k získání prastarého artefaktu někoho jako je on. Vessago mu vysvětlí, že hrobka, v níž se Kniha nachází je opředena kouzly, které zabraňují vstup cizím silám. Jinými slovy do ní může vstoupit pouze *smrtelník* a *člověk.* Pohoří **Algharb** je však plné příšer a navíc v něm některé druhy magie nefungují, jak by měly.

Dvojice se dál dohaduje a Vessago posléze vyzradí, že Zakhar je pouze jedním z vhodných kandidátů na získání Knihy. A dále, že Necronomicon není jen obyčejný předmět, ale že si Kniha žije svým vlastním životem. Tudíž pokud se jí čaroděj nebude líbit, nedovolí mu ani, aby se jí dotkl. Ten Necronomicon ihned začne přirovnávat sám k sobě a Vessago ho souhlasným *ano* ujistí, že dokáže číst jeho myšlenky

Zakhara zajímá, co konkrétně je mu za Knihu všech knih nabízeno. Démon ho vyzve, aby nahlas vyslovil, co by za ni chtěl. Čaroděj dlouze přemítá a dospěje k názoru, že Necronomicon musí mít větší cenu a skýtat dalekosáhlejší vědomosti a moc, než jako má sám Bel’zheboh. Když Vessago vidí, že míšenec váha, poskytne mu názornou ukázku v podobě svíce, jež zpodobňuje život otce Horina. Dokonce i krkavec se ozve, ať Zakhar nabídku přijme.

Čaroděj svíčku odmítne a stejně tak pomoc démonů. Sám poté učiní návrh, že Knihu s Bel’zhebohem v budoucnu smění, ale teprve až potom, co si ji sám celou podrobně prohlédne. K jeho překvapení Vessago souhlasí a ujistí ho, že hledání Knihy je od oné chvíle výhradně v rukou Zakhara a démoni se mu již nebudou vnucovat s pomocí.

**„Užij si s Necronomiconem tolik času, kolik jen budeš chtít, Zakhare. Nicméně… Pokud se ti jednou skutečně dostane do rukou a omrzí tě, je tvojí povinností předat ho Bel’zhebohovi. Nesmíš tu Knihu dát nikomu jinému než mému pánovi, je ti to jasné?“ otázal se vážně. „Výměnou za ni dostaneš *moc* větší, než jakou má kterýkoliv žijící mág ve vašem světě. Souhlasíš s tím, Zakhare?“**

Zakhar s nabídkou souhlasí, ale chce to mít sepsané do posledního písmene krví jeho a démona. Vessago vyčaruje brk a postupně je bodne oba do prstu. Moggulský míšenec zasyčí bolestí a démon se mu vysměje: **„Cestou na východ zažiješ mnohem horší bolest, to si buď jistý, čaroději.“** Potom jejich krev smísí v misce s runami, která je dalším z kýčů v Azarovově sbírce. Následně oba podškrábnou smlouvu. **Šest písmen, jeden život… *Zakhar***

SPOILER: Jméno Zakhar je spojováno se šťastným číslem 6.

Krkavec opustí mrtvolu a přemístí se Zakharovi na rameno. Tomu dotek magického přítelíčka nevadí. Vessago pak na odchodu čaroději ještě sdělí, že o Necronomiconu již pátrá i **Rudá čarodějka**. Zakhar si vzpomene, že o ní slyšel od Azarova, který ji nazýval zrzavou děvkou, jež se tahá s králem. Míšenec démonovi odvětí, že mu to nedělá starosti, protože jak sám řekl, některé druhy magie v Algharbu nefungují, jak by měli. Vessago je pobaven míšencovou sebestředností a přislíbí mu, že se za něj pomodlí k Bel’zhebohovi, aby nad ním během cesty bděl, načež zmizí v oblaku síry.

SPOILER: Ve druhém díle **Cesta do neznáma** v kapitole **IV. Na černých perutích** si Zakhar rozhovor připomene, aby poté propadl stihomamu, že jeho společník **Danil**, je převtělený **Vessago**.

Zakhar se obrátí na krkavce a vysvětlí mu, kam má namířeno a že by se měl sebrat a letět raději pryč. Pták mu však oponuje, že je svobodný a tudíž si může dělat, co sám chce. A on se z vlastní vůle rozhodl, že ho bude následovat. Čaroděj opáčí, zda mu přijde bezpečné následovat blázna jako on.

***Bezpečí není svoboda, ale klec. Věř mi, že vím, o čem mluvím, smrtelníku. Za mřížemi jsem strávil více, jak dvacet let. Dvacet let, dokud mě blázen jako ty, nepustil ven,* oznámil krákavě. *Už jen proto s tebou chci na východ, daleko od mříží a vzpomínek na ně… Možná, že jednou… Pokud to přežiješ, tě naučím svobodně létat. Co říkáš, Zakhare?* Zeptal se a jemně mě dloubl zobákem do tváře.**

***Rád poznám všechna tajemství svobody,* krkavče, odvětil jsem mu, neptaje se na jeho pravé jméno a vykročil ke dveřím.**

**Čekala mě totiž daleká cesta…**

**KONEC**

Pro jejich zobrazení klikněte na rozbalit/expand.