Hundråriga kriget

**Hundråriga kriget**, krig mellan England och Frankrike 1337-1453. Bakgrunden till de fransk-engelska stridigheterna var hertig Vilhelm av Normandies (Vilhelm den förste Erövraren) erövring av England år 1066, som skapade en förbindelse mellan Normandie och England. Knappt 100 år senare utvecklade Henrik den andre denna förbindelse genom sin åtkomst till de franska landskapen Anjou, Poitou och Aquitaine.

Engelsmännen förlorade Normandie år 1204 och Anjou ett par årtionde senare, men höll fast vid Aquitaine eller Gascogne, landskapet senare namn. År 1259 fick det status som ett engelskt län, och Henrik den tredje blev Ludvig den nionde den Heliges vasall. Denna status blev anledningen till denna beständiga strid. År 1294 och återigen år 1324 konfiskerade den franske kungen Gascogne, men båda gånger kom länet tillbaka i engelska händer efter mindre, militära stridigheter.

År 1337 intog Filip den sjätte av Valois på nytt Gascogne, men denna gång gav konfiskationen anledning till skärpta och långvariga strider. Härmed inleddes Hundraåriga kriget, efter att fransmännen insisterat på att slå samman striden om Gascogne med konflikten mellan Skottland och England, där Frankrike stod på skottarnas sida. Det tredje konfliktområdet trädde uppenbart fram, efter att Edward den tredje vid en ceremoni i Gent den 26 januari 1340 åberopade sig fransk kungatitel. Det engelska kravet på den franska tronen hade inte framsatts, efter att greven av Valois år 1328 kröntes som Filip den sjätte, förmodligen eftersom att Edward vid tillfället var minderårig. Om Edward den tredje hade allvarliga avsikter, eller om tronkravet endast var tänkt som ett taktiskt utspel i striden om Gascogne, vet man inte. Efter att det framsatts, hade förspelet till den första militära konfrontation varat ända sedan 1338, efter att Edward drog med sin armé till Flandern.

Den första fasen av Hundraåriga kriget kännetecknas av en rad engelska segrar, bl.a. slaget vid Crécy 1346 och slaget vid Poitiers år 1356. Denna första fas avrundades av freden i Brétigny 1360, där nästan hela det nord- och västra Frankrike kom i engelska händer; i gengäld avstod Edward sitt krav på den franska tronen. Engelsmännen ville dock inte kontrollera hela sina franska besittningar lika effektivt.

Denna svaghet fick Karl den femte att återuppta stridigheterna 1369, och krigslyckan hade nu vänt. Edward den tredjes politiska och militära auktoritet hade knäckts, och John av Gaunts infall i Frankrike 1373 nyttjades inte stort. Under de omständigheterna tvingade engelsmännen söka nya förhandlingar, men en fredsavtal kunde man inte förhandla fram, först och främst pga. problemet omkring Gascogne. Först år 1396 ingicks en fred på 28 år, som beseglades av en äktenskapsallians mellan Richard den andre och Karl den sjättes dotter Isabella.

Karl den sjättes sinnessjukdom medverkade till att hans onkel hertig Filip den andre den djärve av Burgund och hans bror hertig Louis d'Orléans inledde en strid, som delade Frankrike. Mordet på Louis d'Orléans år 1407 och det följande franska inbördeskriget fick Henrik den femte att återigen öppna kriget mot Frankrike. Kulminationen kom med hans berömda seger i slaget vid Azincourt 1415 och med återerövringen av Normandie, som inleddes 1417. Mordet på hertig Johan den orädde av Burgund år 1419 hjälpte Henrik fram mot avvecklingen i Troyes 1420, där han erkändes som fransk tronarvinge och fick i stort sett hela Frankrike norr om Loire.

Henrik den femtes och Karl den sjättes död år 1422 inleddes en epok, där det lyckade England, som leddes av John, hertigen av Bedford, i allians med huset Burgund, att ta makten i Frankrike. Men befrielsen av staden Orléans under Jeanne d'Arc och kröningen av Karl den sjunde 1429 inspirerade till fransk återvinning. Filip den tredje den gode, den nye hertigen av Burgund, försonade sig med Karl den sjunde år 1435, och därmed bröts den engelsk-burgundiska alliansen.

Efter att Henrik den sjättes efterföljare, Henrik den sjätte, blev myndig, miste England i efterhand slutligen sina franska besittningar. Normandie föll 1450, och det omstridda Gascogne året efter. En återerövring av Gascogne försöktes, men den engelske arméledaren, John Talbot, besegrades och dödades 1453. Inget formellt fredsavslut ingicks, och det engelska kungahuset gav upp sina formella krav på den engelska tronen 1802.

## Krigets ekonomiska och sociala följder

Under hundraåriga kriget rammades Europa från 1348 av återupptagna pestepidemier (se digerdöden). Kriget utkämpades på fransk mark, där befolkningen led under både fiendens och de franska legotruppernas härjning och plundring, medan den i England företrädesvis märktes genom de person- och egendomsskatter, som pålades befolkningen, så att de engelske kanalkusterna rammades av krigshandlingar.

Handelen blev forstyrret af sørøveri, hvis omfang voksede i takt med krigen, ikke alene i England, men også i Nederlandene og i Frankrig. På den baggrund opstod flere, meget omfattende sociale oprør på land og i by. For både Englands og Frankrigs vedkommende medførte krigen territorial konsolidering og styrkelse af centralmagten.