Чорна пляма. Шостий розділ.

Я прокинулась та підняла голову, прижмуривши одне око. Я повернула голову до іншого гніздечка, в якому тихо спала бура киця. Я провела очима по шраму на спині. "Цікаво, як вона його отримала" - подумала я. Я поторсала кішку лапкою.

- Штормокрило, вставай.

- Шипшиноцвітко, що сталося? - крізь сон промурмотіла киця.

- Нам треба йти на полювання.

Штормокрила вилізла з кубла, потягнулась. Потім лизнула свою передню пухнасту лапку та провела нею по вуху.

- Що ж, пішли.

Ми вийшли з кубла та оглянули поляну. Там Гілкостриб стояв біля Кущешторма та розмовляв з Фіалколапкою.

- А що це за кішка біля Гілкостриба? - прошепотіла мені на вухо Штормокрила.

- Це Фіалколапка, його новачка.

Тут до нас підійшла Річкострумка з Світокігтем.

- Привіт, мамо. - сказала я.

- Шипшиноцвітко, це хто? - буркнула кицька, навіть не привітавшись.

- Це Штормокрила. Ми йдемо на полювання.

- Доброго ранку! - весело нявкнула Штормокрила.

- Гаразд. Гарного вам полювання.

Ми вийшли з табору. Все було дуже гарне, вся територія Вітряного Клану була вкрита вересом.

- Спіймай мене, якщо зможеш! - мявкнула Штормокрила та грайливо стрибнула в верес.

Я стрибнула за нею та побігла крізь верес. Я нічого не бачила крім зелених стебел вересу, фіолетових квітів та бурої плями попереду. Але, скільки я бігла, наздогнати її я не могла. Потім залишилось декілька лисячих хвостів до озера. Штормокрила різко повернулася до мене мордою та стала тихо крокувати задом. Я стрибнула до неї, доторкнулася до її вушка лапкою та відстрибнула назад.

- Тепер ти мене ловиш! - муркнула я.

Я стрибнула в воду. Не знаю, на що я сподівалась. Я почала там бултихатися поки Штормокрила здивовано на мене дивилася. Я почала ніби бігти.Не допомагало, течія надто сильна. Я почала тонути, мій ніс ледь-ледь тримався над водою. Я погрузилась під воду, але майже одразу спливла.

- Штормокрило! Допоможи! - зашипіла я.

Але Штормокрила вже втекла. «Що зі мною буде? Що буде з Кланом? Невже Штормокрила зрадниця? Як про це дізнається мій Клан? А пророцтво?…» - ці думки пронеслися в мене в голові наче блискавки. «Треба хоча б спробувати» - подумала я та знову почала бігти. І воно потроху-потроху допомагало! Я почала пливти, але дуже повільно. "Врешті-решт я не далеко від берегу" - подумала я. Раптом подув сильний вітер і мене знесло. Я була вже далеко від берегу і тут було дуже глибоко. "Хай Зореклан освітить шлях моїм однокланівцям" - подумала я та почала тонути.

- Хапайся! Шипшиноцвітко, хапайся! - раптом мав почула я нявкіт Штормокрилої. Я постаралася піднятися на воду, але нічого!

- Твоя подруга тобі не допоможе. Ти все зможеш сама. - прошепотіла незнайома кішка мені на вухо. - відкрий очі. - я відкрила очі та побачила сіру довгошерсту кішку з зеленими очима. Її хутро поблискувало зірками. Я хотіла щось сказати, та не могла. Я сиділа на дні. Кішка смикнула вухом. - Гадаю, ти розумієш що я з Зореклану. Ти - вітер, але це не завадить тобі як річці, виконати пророцтво. Червоний, туман, гілка та тигр віднині разом. Вам доведеться важко, але все буде добре. - кішка підійшла та вдарила мене хвостом по спині. - Пливи. Я допоможу. - Кішка взяла мене за комір та підштовхнула догори.

Я перебирала лапами та побачила палку, яка висіла на воді. Я спробувала вхопитися в неї зубами та підтягнутися. Палка напружилися та я виринула з води. Я побачила буру кицьку, що стояла з іншим кінцем цієї палки. Вона почала тягти мене до берега. Я вже була напів дороги і раптом гілка хруснула. Я неймовірно злякалась, Штормокрила, здається теж. Вона зробила різкий ривок і палка зламалася. До берегу було чотири-п'ять лисячих хвостів. Я почала перебирати лапами, та пропливла перший, а потім і другий лисячий хвіст. Я доторкнулась лапкою до дна. Штормокрила кинулась до мене та лизнула мене за правим вушком.

- Як ти виплила? Ти спочатку почала тонути, а потім попливла геть від берега. - запитально глянула на мене кішка.

- Мені здавалося, що я пливу до берега. Гадаю, це потрібно було.

- Але нащо?

- Щоб я побачила ту кішку.

- Яку кішку?

- До мене прийшла кішка з Зореклану. Вона була сіра, смугаста, зеленоока та довгошерста.

- Якщо вона довгошерста, то скоріше всього не з Вітряного Клану. - буркнула Штормокрила.

- Вона мені допомогла, сказала як пливти.

- Тоді точно з Річкового Клану! Гаразд, про це подумаємо пізніше, спочатку тобі треба пробігтися та зігрітися. А я поки щось спіймаю. - Штормокрила повернулась до мене хвостом та побігла.

- Добре. - тільки й встигла сказати я.

Я секунду стояла та думала, куди бігти, та, розвернувшись хвостом до озера, побігла в сторону табору. Я знову забігла в тунель та пробігла під фіолетовими квітками. Потім я пробігла табір, та різко зупинилась.

Я спіймала запах кролика, але, недалеко від нього був якийсь дивний запах. «Ну, може той кролик невідомо-звідки» - подумала я, та продовжила винюхувати його слід.

Трохи подумавши, де кролик, я пішла у сторону пагорбів, бо запах вів саме туди. «Була кішка із Громового Клану, та кіт із Вітряного Клану, вони покохали один одного та пішли у пагорби. Та не змогли вони там довго сидіти - коти повернулися до своїх Кланів. Там кішка народила трьох кошенят - чорну дівчинку, рудого та сірого хлопців. Вони мали силу зірок в своїх лапах. Хоч і потім виявилося, що дівчинка не обрана, та вона пропала в тунелях, а обрана зовсім інша. Ті пагорби, в які прийшли ті два коти, рахуються проклятими. Тож, коли станеш новачкою, а потім і воячкою, ніколи не йди туди, по там трапляються дуже погані речі!» - згадала Шипшиноцвітка розповідь Вугленога. Але, я маю спіймати того кролика! На щастя, його запах зовсім трохи вів у пагорби. Я трохи присіла, вже приготувалася до стрибку, та стрибнула прям на нього. Я промахнулась, та вкусила його за вухо. Раптом позаду мене вискочив чорний кремезний смугастий кіт.

- Ти взагалі, знаєш, що робиш? - крикнув він на мене. Я різко повернулася до нього, настовбурчивши хутро на загривку. Я почула, як хтось шурхотить позаду, та навіть вухом не повела, бо подумала, що то кролик.

- Хто ви? - різко запитала я.

- Я… як ви там їх у Кланах називаєте, вішкарик?, Ні, не вішкарик… Волшоссі? Та ні, так називали хтось інші… а, точно! Волоцюга. Ось. Я - волоцюга.

Якась сіра кішка мого кролика тягла за шкурку, та зупинилася біля кота. Вона кігтями впилась в його спину, та кролик лежав, немов убитий.

- Та вона не зрозуміє, вона ж Кланова! - промуркотіла кішка на вухо смугастому. - Будь ласка, Борсуче, давай просто пнемо її, та хай йде на всі чотири сторони!

- Ні, Димко. Я гадаю, Чорний не буде радий знати, що ми просто взяли її і відпустили. Та й Олень теж щасливий не буде.

- Вибачте, можна поцікавитись?

- Ні, не можна. - прошипів Борсук.

- М, гаразд. Не можна, так не можна.

- Тоді давай її відпустимо на перший раз. Якщо прийде у другий, то тоді ми її візьмемо у полон.

- Ти хоч розумієш, яка це небезпека? Вона може нас розкрити!

- Я обіцяю вас не розкривати! - нявкнула я.

- Замовкни! - гаркнув смугастий.

Сіра кішка, яку, судячи з усього, звали Димкою, подивилася на мене своїми великими красивими блакитними очима, що шепотіли: біжи. Кіт знову перевів погляд на кішку, а я почала тихо крокувати спиною у кущі. В них я вже різко розвернулася, та побігла, як тільки можу. Коти не ринулися за мною, та я знала: я їх ще побачу. Але я не збираюся нікому нічого про них розповідати. Крім Штормокрилої, звісно.