Päivä, jolloin yhteys katkesi

Kiehuva sydämeni haluaa päivän valoon. Ajatukseni haluaa kajota muistoihin.

Ensimmäinen oli varoitus. Aya ei kuunnellut opettajan valitusta. Sisimmässä hän tiesi, olevan jo matkalla pimeyteen. Valitukset muuttuivat tavaksi. Eikä kukaan enää jaksanut häntä. Sukellamme kertomukseen, jossa hänen kaverinsa lähtee ja salaperäiset viestit tulevat kuin tämä olisi peliä.

Tämä on ensimmäinen tarina Ayasta. Tytöstä, jonka mieli on hyvä, mutta teot kamalia. Tarinoita Ayasta: Yhteys. Tuhkan kertomus ja pelon alku. Kannattaa lukea tämä tarina ennen muita. Jos olet kuitenkin aloittanut yhteyden lukemisen, niin ehäpä tämä tarina avaa Ayan maailmaa enemmän.

## Luku 1

Ystävien nauru kuuluu aavemaisena käytävän päässä, jossa olen yksin. Ystävykset kääntyvät vasemmalle, missä toinen heistä avaa oven ja nauru hiljentyy. Odotan tyytyväisesti ystävääni.

Kuulen toisen heistä sanovan: ”Opettaja. Anteeksi, että olemme myöhässä”.

En usko hänen puheitaan, mutta ei minun tarvitse. Nojaan seinään ja tuijotan valkoista seinää. Seinä näyttää hauraalta kuin lasi.

Seinän takana on luokka, joka on tyhjä. Luokka on aina ollut tyhjä. Kaverini mukaan seillä kummittelee, eräs siellä kuollut tyttö. Tarinan mukaan sitä jahtasi kummitus. Huokaisen, sillä tarinassa on aukkoja kuin reikä juustossa. En jaksa miettiä sitä. Tai miksi luokka on tyhjä.

Jonkinlainen vaisto käskee minun lähteä täältä. Tämä muutenkin vaikuttaa vankilalta. Heidän pitää kuulla se ennen kuin meidän täytyy selviytyä. He ketkä nauroivat, avaavat oven ja tulevat luokseni. Kuulen heidän läsnä-olon. Tiedän, että he vihaavat minua.

En välitä heistä. Pidän katseeni seinässä. Tunnelma on heille naurettava. Minulla tämä ei ole hauskaa. Vaikka haluan lähteä, sanon sen sijaan:

”Rikotte sääntöjä ja karma tulee teidän perässä. Olkaa hyvä ja tehkää reitti metsään, niin opitte kunnioittamaan muita.”

Luovuuden sanoista, saan aina hölmistyneen katseen. Tämäkään ei ole poikkeus. He aina katsovat minua kuin olisin puhunut sian saksaa. Vaikka he tietävät mitä sanoin, he esittävät itse hölmöä. Mutta kaikki muut luulevat, että olin se vastuuton, se muurahainen.

”Lopeta, Aya. Mennään, ennen kuin tulee tappelu”, sanoi Hanna.

Meinaan ja haluan lyödä edessä seisovaa tyttöä. Hänen nimensä on Kira. Hän luulee minun kuuntelevan Hannaa. Vaikka olemme kavereita, en yleensä kuuntele häntä. Seison siinä ja en osaa päättää mitä teen. Vaikka yleensä teen, mikä on ensimmäinen vaihtoehto, tässä tilanteessa, se tuntuu vaikealta.

Piilotan hölmistyneen katseen, ja Kira katsoo minua uhkaavasti niinku joku jätkä. Joku jätkä, joka haluaa vain tapella. Kira huokaisee vihaisesti ja äänettömästi sanon: ”Tapellaan.” Tunnen sen toimivan kuin voiman tai nyrkki iskun vatsaan.

Heitämme toisiimme varoittavan katseen. Minä häntä myöhemmin, mutta se vaikuttaa voimakkaammalta kuin ääneen annettu lupaus.

Seuraavaksi tapahtui jotain todella ennakoivaa. Osaisimme odottaa sitä, vaikka unissamme. Ei meidän olisi tarvinnut esittää, että se olisi yllätys. Vaikka kadun sitä, hän todellakin ansaitsi sen. Joten otan takaisin sanani. En kadu, mitä tein.

Otan nopeasti nyrkkeily asennon. Ilma piiri tuntuu kamalan painostavalta. Tukalalta. Vaikka lattia on kylmä, se tuntuu kuumalta. Sekunnin ajan näen Kiran hymyilevän ilkeästi. Sinä senkin!

Lyön häntä suoraan nenään. Tuntuu kuin olisin harjoitellut siihen osumista. Kukaan ei estänyt minua. Jopa tyyni Hanna antoi minun tehdä sen, se saa minut heittämään ilkeän katseen häneen. Olen kuin ukkosmyrsky. Jos olisin sinä, niin juoksisin kuuseen täältä.

Veren hapan haju ajautuu nenääni. Vaistoni käskee katsoa Kiraan. Sydämeni sanoo, että juoksisin paikalta pois. Vaikka aivoni pitäisi olla järkeviä, ne eivät tiedä, mitä tekisin. Mutta olen kokenut saman kaltaisia kokemuksia, juuri nyt päätät tehdä aivo sulun.

Mieleeni tulee lausahdus ja sanon jotain muuta:

”Kukaan ei tiedä, mitä oikeasti tapahtui ja yleensä kaikki tekevät siitä oman version. Toinen toistaan pahempia. Oikeasti? En halua kuulla, että katkaisin Kiran kähden. Valhe on totuutta parempi”

Yllätys. Aivoni osaa sanoa, mutta eivät toimia muuten. Todella kuusimaista. Sentään voin heittää tyhmiä asioita. Että vielä heitän jotain huonoa, saa tavoitteeni täytettyä makeasti.

En kuule kuinka opettaja marssii meidän luoksemme. Käteni tärisevät, enkä tiedä syytä. Pelkkää vihaisia katseita. Kello soi välitunnin merkeiksi, mutta kaikki ryntäävät ennen kellon sointuja.

Käytävällä, jossa oli hiljaista, on kaaos. Kaikki ketkä näkevät tilanteet, huokaisevat kauhistuneesti. Heillä ei ole sanoja kuvailemaan tätä sotkua, jonka tein. Tajuan, että voin vain livahtaa pois eikä kukaan huomaisi minua. Tunnen kosketukset kähdestäni. Se vetää minut pois. Meinaan kaatua äkillisestä vetäisystä. Tunnen hänen rauhallisuuden. Ei minun tarvitse kääntää katseeni häneen. Hän on Hanna.

Vastanut kuulen opettajan askeleet takanapäin. Mutta opettaja pysähtyy ja pääsemme pälkähästä.