The Shout

The Shout er et britisk pop-punkband fra 1970'erne og begyndelsen af 1980'erne, som blev dannet i 1970 på en pub. Bandet består af forsanger og sangskriver Jackson Murphy, leadguitarist og bassist Vic Robinson og trommeslager Dean Summers. De udgav fjorten studiealbums, hvoraf det første, "*The Shout presents... No One Can Hear You!*", blev nummer et på Los Santos hitliste. Da gruppen blev opløst i 1985, blev deres 10 første singler genudgivet, og de placerede sig alle på top 100.

### **Baggrund**

I 1970, Jackson var 21 år, mødte han en dag på en bar Victor Robinson. De var begge musikskrivere og besluttede under en beruset samtale at starte et band. Det oprindelige navn for bandet var "Theory of Digitalism", men de følte, at det var for kedeligt og banalt og gik i stedet til navnet "The Shout".

Under produktionen af det første The Shout-album tog Jackson en masse gamle sange, som han havde lavet i teenageårene, omskrev dem og lagde dem på albummet. Selvfølgelig skrev Jackson og Vic også sange sammen, men det blev sagt, at Jackson var den mere skøre kreative geniale side, mens Vic fokuserede mere på logikken og officielle betydning bag sangen. Med andre ord ønskede Jackson at lave mere kunstformet musik, mens Vic ønskede at lave mere logisk og sammenhængende musik.

Selv om der blev diskuteret en del, blandede de to sangskriveres forskellige ideologier sig perfekt sammen og leverede nogle af de bedste sange på albummet. Lige inden albummets udgivelse rekrutterede de Dean Summers som trommeslager.

### Første album og international stjernestatus

Ved udgivelsen af deres debutalbum "*The Shout presents... No One Can Hear You!*", klarede det sig utroligt godt og var et af de bedst sælgende albums i 1970 i Los Santos. Albummet blev nummer 1 på Los Santos-listen i 1970 og blev endda nomineret til årets album, men tabte. Albummet vandt dog prisen for bedste produktion og sangskrivning i rock 1970 og bedste produktion og sangskrivning i pop-rock 1970. The Shout fik straks international berømmelse, og de tog på verdensturné, hvor de ofte spillede i udsolgte arenaer sammen med andre kendte berømtheder på det tidspunkt.

### Efterfestårene (1972 - 1985)

I løbet af de næste par år faldt bandet langsomt men sikkert fra hinanden i sangskrivningsprocessen. Selv om bandet stadig var vanvittigt populært i begyndelsen af 70'erne, var der meget drama i bandet. Det blev sagt, at Jackson var meget kræsen, når det kom til sangskrivning, hvor han ved flere lejligheder nægtede at skrive noget musik, fordi Vic ville have forskellige meninger om sangskrivningsprocessen. Vic på den anden side var for seriøs, og blev ofte sur på de andre bandmedlemmer, når de lavede noget ekstravagant eller eksotisk. Dean, nægtede generelt at skrive musik, og ville nogle gange ikke engang dukke op til koncerter. Selv om dette stod på, udgav bandet følgende albums fra 1972 til 1978; "*Sweet Little Rock'N'Roller*" **(1973)**, "*Bring It On Home To Me*" **(1975)**, "*Stone Cold Sober*" **(1976)**, "*This Old Heart Of Mine*" **(1978)**. Alle disse albums var på hitlisten i top 10.

Efter udgivelsen af "This Old Heart Of Mine" i 1978 gik det dog stærkt ned ad bakke for bandet. I 1980 frigav deres pladeselskab dem, selv om de stadig havde tid tilbage af deres kontrakt, og de blev tvunget til at underskrive med et mindre og mindre betydningsfuldt pladeselskab. Bandets budget var lavere, men endnu værre var det, at ved udgivelsen af deres album "Baby Jane" i 1981 blev det mødt med voldsom kritik for ikke at følge med tiden og for at være et generelt kedeligt album. Bandet forsøgte derefter at lave et mere 80'er-pop album i 1982, som fik den passende titel "Satisfied", men dette album blev også mødt med hård kritik fra kritikerne, hvis hovedklage var, at de simpelthen ikke var i stand til at følge med tiden. I 1983 udgav de albummet "Red Hot In Black", som var det første album i fem år, der blev mødt med nogenlunde anstændige anmeldelser.

### Afslutningen på The Shout

I 1985 udgav de deres ottende og sidste album med titlen "...And So On And So Forth", som generelt blev godt modtagetmen blev ikke en stor kommerciel succes.. Albummet har varsler om 1980'ernes musikkritikere.