Poštenjačina

**Poštenjačina u originalu Dinki-Di** (ali da ga ne bi mešali sa dingoima, a i posle Apokalipse, sva imena su nadimci ili ratna imena, pa se prevode kao i kučeća, prevešćemo mu ime, ionako ga je dobio po hrani za pse, tačnije po maskoti koju takođe zbog zanimljivosti prevodimo).

DD će biti vojni pas koji je nekako, jedan od retkih, ne samo pasa, nego i bilo kojih životinja (uglavnom su ostale samo kamile i lešinari, naročito vrane), ali naročito pasa, preživeo, iako njima ne treba puno, što se vidi u slučaju dingoa, napuštenih pasa, ali izgleda da su ih baš ti upravo ili pojeli ili se razmnožavali s njima do istrebljenosti. Verovatno zato što je od strane prvobitnih vlasnika bio dobro čuvan, jer je obučen da traži po ruševinama , što je od velike pomoći u oskudi.

Ko su bili ti originalni vlasnici ne zna se, ali verovatno nisu Rusi. Ili Američka vojska ili Australijska (Besmrtni Džo i ostali), pošto razume komande na engleskom. Zna se samo da je bio dobro istreniran, a i generalno dobar pas. Maks ga prvi put vidi kod Ljuspice Mošnice, trećeg Džoovog sina , ali mu on sigurno nije prvi vlasnik, jer je pas po prirodi miran iako ga ovaj trenira da bude agresivan. Verovatno je treća ili četvrta generacija vojnih pasa Džoa, poklonjen najagresivnijem sinu (koji je prvi put ubio sa 7 godina) da ga malo smiri (ali njega neće smiriti ni njegova motorna testera u glavu (vrlo čudan izbor oružja s obzirom da goriva manjka)), mada druge pse ne vidimo (vidimo Psa sa Pobesnelim Maksom, izuzetno veran pratilac, sa kojim deli eponimsku hranu, koga ubijaju dok ga brani, i njihovog porodičnog psa, nepoznatog imena, rase Irski seter, koga ubiju besomučni motociklisti u šumi. Pse mogu stalno da nabavljaju nove, iako ih stalno ubijaju, te traume im ne smetaju). On ga huška na Maksa,

kako bi jednom zauvek ubili legendu o Ratniku asfalta u jednoj od svojih racija, posle žestoke borbe, kada je počeo da gubi. Pas, poštenjačina, iako mu je "išao uz nogu", veran "kao pas", odbija naređenje, jer neće mučki da napadne. I Mošnice ga mučki udara svojim vozilom Zemljokret za kaznu za neposlušnost. Maks se budi iz nesvesti, i pas odlučuje da odsada ide njemu "uz nogu". Nije više veran ratni pas gospodaru rata.

Međutim, ubrzo ga hvata Pomije (koji bi da ga pojede), ali nailazi Maks i Pomije pada ničice na kolena (više iz strahopoštovanja nego iz straha, jer je u Maksu video Poslaníka poslatog od njegovog božanstva, Anđela sagorevanja, ne znam zašto ga svi odmah vide kao boga, ajde ona deca Ostavljeni, oni nisu videli nikoga godinama, ali ovi poludeli ...). Maks zapoveda zauljenom da ga oslobodi i da mu namaže neku mast na ranjenu nogu. Dok ga neguje, nadenjuje mu ime Poštenjačina, po maskoti sa hrane za pse Poštenjačini , pošto je to jedini pas kog je video, i to samo zato što je na konzervi, i shvata da su psi ljubimci a ne oskudno meso. Što samo potvrđuje da je Podivljali Maks Divlje dete a ne Maks Rokatanski, jer su približno istih godina, da je to Pobesneli Maks, Pomije bi imao barem desetak-petnaestak godina za vreme rata na Bliskom istoku (po radioaktivnoj izobličenosti bi se reklo da je rođen tada), i sećao bi se pasa. Podivljali Maks mu ne bi ni dao ime, samo bi ga zvao Pas, kao i njegov otac.

Kasnije, kada Trule Žvale upadne u Pomije sklonište, u haosu Poštenjačina ostaje u skloništu. Maks jr odlazi da napravi uporište u Oprljenog citadeli (ne mešati Opaljenog sa Dijabolom, Iskričavi/Oprljeni će živeti u Belom pesku, isušenom moru, negde na "potezu" između Tasmanovog mora i nekadašnjeg Basovog prolaza, od kog jedva da je šta ostalo, što je odlično za Melburnške motocikliste, jer je to sad prelaz za racije i pljačke. Okean se osušio ne zbog hladnoće, nego zbog toplote, zato Iskričavi ima nuklearne podmornice na tvrđavi). Njemu se nimalo nije sviđalo društvo ali su mu bili potrebni da povrati kontrolu nad tim velikim prostranstvom (kasnije će opet biti "komšije" u Moru tišine, samotnjaci).

Kasnije, kada je završio bazu, vratio se u sklonište i tamo našao živog i nepovređenog Poštenjačinu, zbunjen i presrećan, vraća ga u bazu.

Poštenjačina je bio izuzetno koristan pratilac jer je istreniranim lavežom upozoravao na ukopane mine i okidače, i pokazivao gde ima skrivenog oružja po mirisu (mora da je nenormalno lajao na Dijabolu koji je strahovito smrdeo na barut).