Tyranie mapy

*Koncem 19. století byl africký kontinent považován za velkou hranici a evropští vůdci, obchodníci a kolonizátoři ho z velké části neprozkoumali. Začaly se objevovat spory o to, kdo bude kontrolovat rozsáhlé zdroje a obchodní sítě, a tak se v roce 1884 sešli představitelé 13 evropských zemí a Spojených států na Berlínské konferenci. Před berlínskou konferencí i po ní byly v rámci boje o Afriku uzavřeny dohody, ale než se všichni vrátili domů, rozdělilo si těchto 14 světových mocností většinu kontinentu a téměř nebralo ohled na to, kde už existovaly hranice mezi jednotlivými národy, jazyky, kulturními skupinami nebo říšemi - a vůbec se neobtěžovalo zahrnout někoho z Afriky. V podstatě vytvořily tyranii mapy. Jako geografové používáme a vytváříme mapy, což je téměř naše superschopnost.   Ale jako každý superhrdina, který cítí na svých bedrech tíhu celého světa, si musíme uvědomit, že s velkou mocí přichází i velká odpovědnost. K tyranii mapy dochází, když ti, kdo mají moc, zakreslují hranice tak, že různé kulturní skupiny jsou seskupeny způsobem, který je staví do vzájemného rozporu. Účastníci berlínské konference tak skončili s mapou, která se dosti podobá politické mapě Afriky, kterou vidíme dnes, ale vůbec se nepodobá mapě etnických skupin a národů Afriky. Tyranie mapy existuje dodnes, protože všude, kde jsou hranice, existuje i mocenská dynamika. Na mapě vypadají jako okraje křivolakých obrazců, ale ve skutečném životě mají tyto hranice velký vliv na lidi uvnitř i vně těchto obrazců. Hranice mají moc spojovat lidi, vyvolávat vášně i války, rozdělovat, dobývat a upevňovat moc. V mnoha ohledech mohou být hranice dramatičtější a akčnější než nejnovější film o superhrdinech. Jmenuji se Alizé Carrère a toto je Crash Course Geography.*

Moderní mapy Afriky jsou dědictvím toho, že Afričané neměli v 19. století politickou moc.   A způsobu, jakým evropské koloniální mocnosti projevovaly naprostou neúctu ke kulturní identitě a lidské důstojnosti lidí, kteří v Africe žili, tím, že kreslily mapy a vedly vlády, které byly v lepším případě manipulativní a v horším destruktivní. Tolik lidských zkušeností s vládnutím a mocí souvisí s tím, kdo je uvnitř a vně mocenských struktur. V několika následujících dílech se tedy budeme zabývat různými aspekty politické geografie, což je subdisciplína v rámci humánní geografie, která zkoumá, jak je moc organizována a pohybuje se v prostoru, což rozhodně utváří příběh světa. Velký zájem je zejména o nesčetné způsoby, jakými moc utváří prostor a pohybuje se nerovnoměrně. Moc je schopnost dosahovat určitých cílů prostřednictvím usměrňování jednání druhých a udržování kontroly nad mocí se často děje pomocí síly, manipulace, přesvědčování, a dokonce i vytvářením konsenzu. Moc je spektrum, takže můžeme hovořit o tom, že různí lidé nebo skupiny mají různou míru moci, a ne ji považovat za vypínač.

A často je chápána jako vztahy mezi různými typy sítí a jako to, že ti, kteří mají větší vliv než ostatní, mohou mít také větší moc. Zejména přemýšlení o hranicích nás může přivést k úvahám o státní moci neboli o vztahu mezi vládou a lidmi pod touto vládou. V geografii je stát jakákoli nezávislá oblast s vymezeným a osídleným územím se suverenitou nebo kontrolou nad svými vnitřními a vnějšími záležitostmi. Představte si tedy Kanadu, Spojené státy jako celek, Indii, Indonésii nebo Mali. Političtí geografové také často používají termín země zaměnitelně se slovem stát a používá se spíše vágně pro označení území. Jako například toto místo na zeměkouli odpovídá zemi, kterou nazýváme Mali, abychom tento kousek země odlišili od zbytku severní Afriky nebo subsaharské západní Afriky.  Ale země plus vláda a lidé, nad kterými má vláda moc, dohromady tvoří stát zvaný Republika Mali.

Mohli bychom se však zaměřit pouze na lidi a kulturní hranice, do kterých spadají.   Státy jako Island jsou často uváděny jako příklady národních států, tedy státu, který vládne pouze jednomu národu, nebo lidem, kteří sdílejí stejnou kulturní či etnickou identitu. To je trochu zavádějící, protože na Islandu žili a žijí lidé různých identit, ale celkově je tam poměrně jednotná kulturní identita - v nedávné historii nedošlo k žádným trvalým invazím nebo masové imigraci z jiných kulturních skupin.   V podstatě se kulturní a státní hranice většinou shodují. Což, jak víme z Berlínské konference z roku 1884, není případ žádného státu v rámci Afriky.   Stejně jako lidé, kteří žijí v Mali, se skládají z nejméně deseti různých národů. To dělá z Mali jeden z nejběžnějších typů státu, kterému se říká mnohonárodnostní stát, neboli stát, který vládne dvěma nebo více skupinám národů.   Dramaticky to vidíme v místech s historií osadnického kolonialismu, jako jsou Spojené státy. Kulturní a političtí geografové tedy kromě studia toho, jak se moc pohybuje mimo státy a mezi nimi, studují také dynamiku moci mezi národy uvnitř státu.

Těch deset nebo více národů v Mali se ne vždy shodne na tom, jak řídit svůj stát. Z kulturních a migračních epizod víme, že lidé se stěhují a mísí z mnoha důvodů, například aby získali přístup ke zdrojům, znalostem nebo lepším pracovním příležitostem.   V případě Mali se však všechny tyto národy dostaly do jednoho státu z velké části kvůli zlovolné tyranii mapy. Před Berlínskou konferencí v roce 1884 a vrcholem evropské kolonizace v Africe na přelomu 19. a 20. století jsme o státech uvažovali jinak. Existovalo více říší a volně držených vládnoucích struktur. A mnoho míst v Evropě a Africe bylo považováno za hranice, což v tomto případě znamená oblasti působící jako nárazník mezi dvěma územími. V průběhu 19. století však revoluce a snaha o demokracii ve zbrusu nových Spojených státech změnily správu věcí veřejných v Evropě.  Změnilo se tedy i pojetí území a smlouvy začaly důsledně odkazovat na hranice. To znamenalo změnu v chápání vůdců, kde může existovat jejich moc, a přimělo Evropany k tomu, aby začali vážně mapovat svět, zakreslovat všechna území, nad nimiž měli moc, a kreslit přes ně čáry bez ohledu na to, kdo na nich žil. Od té doby žijeme ve světě, kde je stále více veškeré území spojeno s nějakým druhem státní moci. Vezměme si Mali, které bylo až do roku 1960 kolonií Francie.

V průběhu desetiletí se tam vystřídaly různé vlády a v roce 1992 se tam konaly demokratické volby a fungovalo to jako demokracie.   Mezi obyvatelstvem na severu však panovala nespokojenost. V Mali existuje rozdělení na severní a jižní část země.   Mali se rozkládá na třech krajích, které jsou všechny horké. Sahara zahrnuje většinu severní části země, zatímco Sahel je polopouštní oblast na jihu. Daleko na jihu Mali se však nachází tropická savana s větším množstvím srážek a řek. Lidé v celém Sahelu byli tradičně kočovnými pastevci, kteří přesouvali stáda dobytka, například skotu, po celé oblasti podle cyklů vlhka a sucha. Tato oblast byla také součástí historických říší Mali a Songhaj, kde se podél hlavních obchodních cest rozvíjela místa jako Timbuktu a kde se podél těchto cest a v celé říši Songhaj šířil islám. V průběhu let tak Tuaregové, kteří žijí napříč - a mimo! -- Mali, se cítili stále izolovanější. Tradičně byli spíše kočovným národem, ztotožňovali se spíše se severoafrickými zvyky a tradičně měli území, které sahalo od Burkiny Faso až po Libyi.  Hranice Mali stanovené Francií v rámci boje o Afriku pro ně byly v mnoha ohledech svévolné.

Mnohým Tuaregům, což je také skupina složená z několika různých kulturních skupin, však nevadilo, že se identifikují jako součást Mali.  I když na oplátku chtěli vládu, která by investovala do severu, který je chudší než jih Mali. Když se ekonomické podmínky na severu kvůli suchu zhoršily, mnoho Tuaregů odcestovalo za prací do jiných zemí. Když pak v roce 2011 došlo v Libyi k povstání a nepokojům, malijští Tuaregové žijící v této zemi se vrátili domů. Bez práce a bez vyhlídek začali plánovat povstání - a nebylo to poprvé. Tentokrát však ještě předtím, než Tuaregové mohli svůj plán uskutečnit v plném rozsahu, začaly frakce této skupiny spolupracovat s islámskými extremisty zvenčí.  To vedlo malijské vojenské vůdce ke svržení malijské vlády ve snaze ovládnout sever, což zvýšilo odpor jihu vůči Tuaregům, kteří jsou na jihu již tak diskriminováni. V letech 2012 až 2021 se vlády Mali přeorientovaly na vytvoření vnitřní stability na jihu a vytlačení extremistů. Obyvatelé severu se však stále cítí být marginalizováni a někteří z nich se staví na stranu vnějších extremistů a sympatizují s nimi. Jiní hledají mírové řešení, které by zahrnovalo vládu, jež by pomohla zajistit infrastrukturu, jako je vzdělávání a zdravotní péče, a pomohla tak jejich komunitám prosperovat.   V letech 2020 i 2021 došlo v Mali k převratům.

Jeho politická situace má ke stabilitě daleko. Postkoloniální státy skončily s národy spojenými ve vládě nikoliv kvůli společné kultuře, víře nebo cílům, ale kvůli hranicím daným evropskými koloniálními smlouvami. To vytváří vládnoucí napětí, protože jedna skupina často vykonává moc nad druhou. Rozhodnutí učiněná před téměř 150 lety tak mají v Mali i v celé Africe stále významné důsledky. Například postkoloniální napětí v Súdánu nakonec vyvrcholilo v roce 2011, kdy se od Súdánu oddělil Jižní Súdán. Pokud stát přestane mít kontrolu nad svými vnitřními a vnějšími záležitostmi, lze jej považovat za stát, který selhal. Takže i když se mapa může zdát velmi oficiální a trvalá, musíme mít na paměti, že je to stále jen snímek určitého okamžiku.   Jižní Súdán je od roku 2021 nejnovějším státem na světě. Nakonec neexistuje žádný dohodnutý počet států na světě, protože různé skupiny mají různé definice. A ve skutečnosti má počet států v postkoloniálním světě stoupající tendenci.   Evropa měla ve 20. letech 19. století přibližně 30 států, dnes jich má podle OSN asi 51. A počet států na světě bude pravděpodobně i nadále růst, protože národy usilují o vlastní státy. Procesu fragmentace státu podle národnostních hranic a dalším hraničním konfliktům se budeme věnovat v některém z příštích dílů seriálu.

Tyranie mapy se projevuje i na jiných místech a v menším měřítku, nejen při formování států.   Ve Spojených státech se každých deset let překreslují volební obvody na základě demografických údajů z celostátního sčítání lidu. A tyto obvody překresluje ta strana, která je právě u moci. Ke gerrymanderingu, neboli kreslení volebních obvodů za účelem upevnění moci pomocí hranic a ohraničení, dochází tehdy, když jsou obvody kresleny tak, aby jedna strana měla většinu hlasů.   Ve Wisconsinu to viděli v roce 2012, kdy navzdory tomu, že demokraté získali většinu hlasů, získali ve státním shromáždění pouze 39 z 99 křesel.   Zastoupení tedy neodpovídá počtu obyvatel kvůli tomu, jak jsou vytyčeny obvody. Způsob, jakým jsou tyto mapy kresleny, je dalším prostorovým aspektem moci. A studium organizace a výsledků voleb, včetně toho, jak jsou volební obvody vytyčeny, je vlastně celý obor zvaný volební geografie. Ať už se tedy jedná o koloniální Afriku nebo současnou Severní Ameriku, na tom, jak zakreslujeme hranice, záleží. Pomáhá signalizovat, kdo je součástí skupiny, kdo by měl mít zastoupení, kdo ne, a jaké společenské normy jsou legitimizovány v době, kdy byla mapa nakreslena.

V důsledku toho je kreslení map a to, kdo mapy kreslí, vnímáno jako politický akt. A k mapám vytvořeným mimo komunitu může panovat nedůvěra kvůli způsobu, jakým byly mapy využívány k potlačování marginalizovaných skupin lidí. Jako lidé, kteří používají mapy, můžeme používat osvědčené postupy a ptát se sami sebe: "Jaký je záměr mapy?" a pak: "Používám tuto mapu k zamýšlenému účelu?". Hranice mají často současné důsledky minulých rozhodnutí, jak jsme viděli v bývalých evropských koloniích.   A jak prozkoumáme v příštím díle, způsob, jakým si státy udržují svou moc, a různé typy správy, které zahrnují, ovlivňují interakci jednotlivců se státem. Mnohé mapy a hranice představují moderní geopolitické rozdělení, o němž bylo často rozhodnuto bez konzultace, souhlasu nebo uznání původních obyvatel země.