Sociální stratifikace a Chudoba

*Slyšeli jste o "problémech prvního světa", že?  Někdo si rozbije displej iPhonu nebo si špatně objedná ve Starbucksu a pak si jde stěžovat na Twitter s hashtagem First World Problems.  Takže jste tu frázi slyšeli, ale přemýšleli jste o důsledcích toho, že se o zemích mluví jako o zemích prvního nebo třetího světa?  Odkud se vůbec tyto názvy vzaly?  Tyto termíny jsou zastaralé, nepřesné a upřímně řečeno urážlivé způsoby, jak mluvit o globálním rozvrstvení.  Jak bychom tedy měli mluvit o globálním rozvrstvení?*

Nejdříve se pokusíme dekonstruovat myšlenku hierarchie prvního, druhého a třetího světa, zjistit, odkud pochází, a dozvědět se, jaké jsou její důsledky.  Tyto termíny pocházejí z dob studené války, kdy západní politici začali hovořit o světě jako o třech odlišných politických a ekonomických blocích.  Západní kapitalistické země byly označeny jako "první svět".  Sovětský svaz a jeho spojenci byli označováni jako "druhý svět".  A pak všichni ostatní - byli zařazeni do skupiny "třetí svět".  Po skončení studené války se kategorie zemí druhého světa stala neplatnou, ale v povědomí veřejnosti se pojmy "první svět" a "třetí svět" nějak udržely.  Země třetího světa, které zpočátku byly jen vágním označením pro nezařazené země, se začaly spojovat s chudými státy, zatímco první svět byl spojován s bohatými, průmyslově vyspělými zeměmi.  Kromě toho, že jsou tyto termíny značně zastaralé, jsou však také nepřesné.

Existuje více než 100 zemí, které odpovídají označení "třetí svět", ale mají značně rozdílnou úroveň ekonomické stability.  Některé z nich jsou relativně chudé, ale mnohé nikoli.  Takže házet do jedné kategorie například Botswanu a Rwandu nedává příliš smysl, protože průměrný příjem na obyvatele je v Botswaně devětkrát vyšší než ve Rwandě.  V současnosti sociologové třídí země do skupin na základě jejich specifické úrovně ekonomické produktivity.  K tomu používají hrubý domácí produkt neboli HDP, který měří celkovou produkci země, a hrubý národní důchod neboli HND, který měří HDP na obyvatele.  Země s vysokým příjmem jsou ty, jejichž HND je vyšší než 12 500 USD ročně.  Do této skupiny patří 79 zemí, včetně USA, Spojeného království, Německa, Chile, Saúdské Arábie, Singapuru a dalších.  Jak již název napovídá, životní úroveň je zde vyšší než ve zbytku světa.  Země s vysokými příjmy jsou také vysoce urbanizované - 81 % lidí v zemích s vysokými příjmy žije ve městech nebo v jejich blízkosti.  V těchto zemích je také soustředěna velká část světového průmyslu - a s průmyslem přicházejí peníze a technologie.  Vezměme si například mobilní telefony.  Mobilní telefon má 60 % obyvatel zemí s nízkými příjmy.

Ale v zemích s vysokými příjmy má mobilní telefon nejen téměř každý, ale na každých 100 lidí v zemích s vysokými příjmy připadá 124 mobilních telefonních tarifů.  Další kategorií jsou země s vyššími středními příjmy, které jsou definovány jako země s HND mezi 4 000 a 12 500 dolary ročně.  V této skupině je 56 zemí, které mají zpravidla vyspělé ekonomiky s výrobními i technologicky vyspělými trhy, například Čína, Mexiko, Rusko a Argentina.  Jsou také silně urbanizované, mají přístup k veřejné infrastruktuře, jako je školství a zdravotnictví, a mají pohodlnou životní úroveň pro většinu občanů - což se příliš neliší od toho, co byste očekávali v zemi s vysokými příjmy.  Možná jste si všimli, že stále mluvím o tom, jak jsou tyto typy zemí "městské".

Proč záleží na tom, kolik lidí žije ve městech?  Pokud jste zvyklí na mediální obraz chudoby v USA, můžete si myslet, že je to problém měst.  Ale chudoba na celém světě je většinou na venkově.  Zemědělské společnosti produkují méně než průmyslové.  Což nás přivádí k další skupině: země s nižšími středními příjmy.  Ty mají HND mezi 1000 a 4000 dolary ročně a patří mezi ně země jako Ukrajina, Indie, Guatemala a Zambie.  Na rozdíl od předchozích skupin žije v zemích s nižším středním příjmem pouze 40 % obyvatel ve městech a ekonomika je založena na výrobě a produkci přírodních zdrojů.  Přístup ke službám, jako je kvalitní zdravotní péče a vzdělání, je zde omezen na ty, kteří jsou dobře situovaní.  Například úmrtnost matek je v zemích s nižšími středními příjmy pětkrát vyšší než v zemích s vyššími středními příjmy a třetina dětí mladších pěti let trpí podvýživou.  Naše poslední skupina zahrnuje 31 zemí označených jako země s nízkými příjmy, jejichž roční HND je nižší než 1000 USD ročně.

Tyto země jsou převážně venkovské.  V těchto zemích žije většina světových zemědělců a jejich ekonomika je založena především na zemědělství.  Tyto země se potýkají nejen s příjmovou chudobou, ale také s vyšší mírou nemocnosti, horšími systémy zdravotní péče a vzdělávání a mnoho jejich občanů nemá přístup k základním potřebám, jako jsou potraviny a čistá voda. 8 % dětí zde umírá před dosažením věku pěti let.  A mezi staršími dětmi více než třetina nedokončí základní školu.  Tento typ chudoby se velmi liší od chudoby, kterou vidíme v zemích s vysokými příjmy, jako jsou Spojené státy.  Proto když hovoříme o sociální stratifikaci na globální úrovni, je důležité mít na paměti rozdíly mezi relativní a absolutní chudobou.  Relativní chudoba existuje ve všech společnostech bez ohledu na celkovou příjmovou úroveň společnosti.  Absolutní chudoba však nastává tehdy, když nedostatek zdrojů doslova ohrožuje život.

**Pojďme pohovořit o dvou skupinách, které jsou v zemích s nízkými příjmy obzvláště zranitelné: děti a ženy.**  Důsledky dětské chudoby sahají od podvýživy přes bezdomovectví až po děti pracující v nebezpečných a nelegálních zaměstnáních.  UNICEF odhaduje, že na celém světě je 18,5 milionu dětí sirotků a přibližně 150 milionů dětí je zapojeno do dětské práce.  Dětská podvýživa je nejhorší v jižní Asii a Africe, kde je jí postižena třetina dětí.  A polovina všech dětských úmrtí na světě je připisována hladu.  Ženy také tvoří nepoměrně větší počet celosvětově chudých.  Ženy tvoří 70 % osob žijících na úrovni absolutní chudoby nebo pod ní na celém světě.  Zčásti je to důsledek toho, že ženy nemohou pracovat kvůli náboženskému nebo kulturnímu přesvědčení.  Zčásti je to způsobeno tím, že mnoho žen, které pracují, nemá kontrolu nad plody své práce.  A to doslova.  Přestože ženy v zemích s nízkými příjmy vyprodukují 70 % potravin, půdu, na které ženy pracují, vlastní muži.  V chudých zemích vlastní 90 % půdy muži.  A chudoba dětí a chudoba žen jsou propojeny, konkrétně péčí o reprodukční zdraví.  Špatný přístup k péči o reprodukční zdraví je jedním z důvodů, proč je porodnost v zemích s nízkými příjmy mnohem vyšší.  A méně peněz a více hladových krků se rovná větší chudobě dětí.

Ženy a děti jsou sice nejzranitelnější vůči celosvětové chudobě, ale chudé společnosti mají mnoho dalších problémů než jen podvýživu a špatnou zdravotní péči.  Včetně otroctví.  Možná si myslíte, že otroctví je problém z dávné minulosti - mám na mysli, že USA ve srovnání s jinými západními zeměmi otroctví rušily pomalu.  Ale otroctví je na celém světě velmi živé.  Mezinárodní organizace práce odhaduje, že v současné době je zotročeno nejméně 20 milionů mužů, žen a dětí.  Všechny tyto příznaky globální chudoby vás možná přimějí k zamyšlení: Co je její příčinou?  Jednou z pravděpodobných příčin je prostě nedostatečný přístup k technologiím.  A to nemluvím o samořiditelných autech.  Možnost používat jednoduché věci, jako je například hnojivo nebo moderní osivo, může mít pro rodiny v zemích s nízkými příjmy obrovský význam.  A také mobilní telefony.  Rostoucí počet mobilních telefonů v subsaharské Africe zvýšil přístup ke vzdělávacím nástrojům, bankovním službám a zdrojům zdravotní péče.  Další významnou příčinou globálních nerovností je populační růst.  I při vyšší úmrtnosti znamená vysoká porodnost v zemích s nižšími příjmy zdvojnásobení počtu obyvatel v chudých zemích každých 25 let, což dále zatěžuje ekonomické zdroje těchto zemí.

A to přímo souvisí s třetí příčinou globální chudoby: nerovností mezi pohlavími.  Stejné kulturní a sociální faktory, které brání ženám pracovat, mají také tendenci omezovat jejich přístup k antikoncepci, což následně zvyšuje početnost rodin.  A to přispívá k růstu populace a zpomaluje hospodářský rozvoj, protože zdroje se stávají napjatými.  Součástí příběhu je také sociální a ekonomické rozvrstvení, a to jak v rámci jednotlivých zemí, tak mezi nimi.  Nerovnoměrné rozdělení bohatství v rámci země ztěžuje těm, kteří uvízli v chudobě, se z ní dostat.  A nerovnost mezi národy znamená, že země s větší ekonomickou mocí si v minulosti dokázaly podmanit méně silné národy prostřednictvím systémů, jako je kolonialismus.  Kolonialismus je proces, při kterém se některé národy obohacují tím, že přebírají politickou a ekonomickou kontrolu nad jinými národy.  Západní Evropa kolonizovala velkou část Latinské Ameriky, Afriky a Asie již před více než 500 lety.  Výsledkem bylo, že velká část bohatství a zdrojů proudila z těchto regionů do evropských pokladen.  A kolonialismus není žádná vzdálená minulost.

Většina afrických britských kolonií získala nezávislost v roce 1968.  Jinými slovy, Baby Boomers, které znáte, žili v době, kdy Spojené království ještě mělo kolonie.  Není tedy divu, že tolik kolonizovaných zemí zůstává s nízkými nebo nižšími středními příjmy, když měly jen něco málo přes půl století na to, aby začaly budovat své vlastní nezávislé země.  A s pádem kolonialismu se objevily nové mocenské vztahy, které chudým zemím ztížily další rozvoj.  Neokolonialismus nezahrnuje přímou politickou kontrolu nad národem, ale například ekonomické vykořisťování ze strany korporací.  Vedoucí představitelé korporací často vyvíjejí ekonomický tlak na země s nižšími příjmy, aby jim umožnili fungovat za obchodních podmínek, které jsou výhodné pro společnosti a často nevýhodné pro občany, kteří pro ně pracují.  O tom všem se těžko mluví, ale je tu i dobrá zpráva: celosvětová chudoba se zlepšuje.  Průměrná délka života se v zemích s nízkými příjmy rychle zlepšuje.  Mezi lety 1990 a 2012 se průměrná délka života v zemích s nízkými příjmy zvýšila o 9 let.  A dětská úmrtnost se ve stejném období celosvětově snížila na polovinu.  Jak tento pokrok udržet?  Chceme-li se vypořádat s celosvětovou chudobou, bude prvním krokem řešení sociálních, kulturních a ekonomických sil, které udržují země v chudobě.

 Dnes jsme diskutovali o pojmech země prvního a třetího světa a o důvodech, proč se tyto pojmy již nepoužívají.  Prošli jsme také čtyři typy zemí: země s vysokými příjmy, země s vyššími středními příjmy, země s nižšími středními příjmy a země s nízkými příjmy a životní styl lidí v těchto zemích.  Hovořili jsme o některých důsledcích globální chudoby, včetně podvýživy, špatného vzdělání, přelidnění částečně způsobeného špatnou reprodukční zdravotní péčí a otroctví.  Nakonec jsme diskutovali o některých vysvětleních globální chudoby, včetně technologií, nerovnosti pohlaví, sociální stratifikace a globálních mocenských vztahů, jako je kolonialismus.