Друга Українська республіка (МММ)

< !----- Preceding and succeding entities without flags (used if more than 5) ----->

**Друга Українська Республіка**, офіційна назва— **Українська Республіка** (укр. лат. *Ukrajinśka respublika*) — історична українська держава на території сучасної України, частково Росії і Білоруси, що існувала у 1917—1940 роках. Межувала з Польщею на заході і півночі; з СРСР на північному сході, сході і південному сході, з Румунією на півдні і південному заході, з Угорщиною і Чехословаччиною на південному заході.

## Передісторія

5 липня 1917 року у Києві відбулося повстання полуботківців та інших військових частин проти політики Верховної Ради та Генерального секретаріяту щодо автономії України у складі Росії. Повстанці заняли будівлю верховної ради і змусили Грушевського і депутатів прийняти Третій Універсал про визначення території України і надання їй широкої автономії, а також про ліквідацію Генерального секретаріяту і створення Ради міністрів на чолі з Міхновським. Це не визнав Тимчасовий уряд Росії, що відклав рішення про автономію України до проведення Всеросійських установчих зборів; 6 липня до Києва прийшла телеграма про невизнання третього універсалу. У відповідь на це, а також на те, що військо України не хотіло приймати участь у війні, 7 липня 1917 року Верховна рада Української республіки проголосила Акт про незалежність України від Росії; а також Четвертий універсал, що визначав політику нової держави і призначав Міхновського на посаду Гетьмана України, а Головою Ради Міністрів став Симон Петлюра.

## Історія

### Українська республіка 1917—1918

7 липня 1917 року Верховна рада України прийняла акт проголошення незалежности Української республіки. Таким чином Україна стала другою державою (після Польщі), яка вийшла зі складу Росії. Антанта вимагала від України вступу у війну, чого сама Україна не хотіла, оскільки вона не мала своєї армії, а на фронті були лише російські війська. Переговори між Україною та Тимчасовим урядом ні до чого не привели: Україна просила Росію визнати її незалежність та вивести свої війська, але Росія відмовлялася. А розпочинати переговори з Центральними державами український уряд не поспішав, бо ж боявся агресії з боку Росії. Україна також відправила свої делегації до Британії та Франції, де намагалася умовити ці країни визнати Україну незалежною нейтральною країною, але вони вимагали вступу у війну.

Так тривало, поки 7 листопада (25 жовтня за старим стилем) у Росії не стався державний переворот — тимчасовий уряд повалили більшовики на чолі з Владімаром Лєніним, яких спонсорувала Німеччина. Українська делегація в Росії вимагає від більшовиків визнання незалежності України, чого вони не захотіли робити через недостатню "революційність" української влади. Україна також не визнала більшовицьку владу у Росії.

Після більшовицького перевороту багато країн виникло біля Росії. Однією з таких було Всевелике Військо Донське. Українська делегація з Росії вирушила туди для встановлення дипломатичних відносин. Вони були встановлені 12 листопада: Україна та Дон визнали один одного. Таке зближення з антикомуністично налаштованим Доном розцінювалося Росією контрреволюційною змовою проти радянської влади. Тому більшовики почали провокувати повстання проти України з вірних комунізму російських солдатів на її території. 17 грудня 1917 року Раднарком РРФСР відправив ультиматум Україні з вимогами не роззброювати загони більшовиків, не пропускати донських козаків через свою територію, зупинити стосунки з антикомуністами та визнати РРФСР як законну владу Росії. Україна відкинула ультиматум У відповідь більшовики почали піднімати повстання в Україні. 28—30 грудня спалахнуло велике більшовицьке повстання, яке вдалося придушити зусиллями створеної українською армією під командуванням Симона Петлюри. Командувач повстанням П'ятаков втік до Харкова. 3 січня російські більшовики з території Росії вторглися в Україну та захопили його 10 січня. Україна зрозуміла, що війни з більшовиками не уникнути, тому розпочала підготовку своєї армії. Але вже було пізно, адже більшовики, колишні солдати Імператорської армії, які перебували на території України, розпочали повстання. 6 січня солдати, що втекли з фронту, підняли повстання на Волині і захопили Луцьк і йшли на Рівне. Також більшовики захопили частину Донбасу і провели у Харкові з'їзд рад, який оголосив про створення Української Народної Республіки Рад. Наприкінці грудня Україна програла у боях за Ізюм, Лозову, Бахмут, Юзівку та інші міста Донбасу. 2 січня більшовицький батальйон вирушив до Вінниці, але був відкинутий.

3 січня Швейцарія повідомила про визнання України незалежною державою.

На кінець грудня в Україну прибуло до 20 тис. червоноармійців — матросів та солдатів. Вони були посилені місцевими червоноармійськими загонами. 7 січня 1918 р. нарком В. Антонов-Овсєєнко, комісар «з боротьби з контрреволюцією на Півдні Росії», віддав наказ про загальний наступ проти України. На той момент під більшовицькою владою вже була значна частина Лівобережної України. Верховна рада виявилася нездатною протистояти більшовицькій навали, оскільки не мала власних збройних сил. Лише 8 січня 1918 р. Генеральний секретаріат України ухвалив постанову про створення армії. На боці України воювали поодинокі українізовані частини старої армії, загони Вільного козацтва та новостворені військові формування: Гайдамацький імені Костя Гордієнка кінний полк, Гайдамацький кіш Слобідської України, Січові стрільці.

11 січня Аргентина визнала незалежність України.

11 січня 1918 року більшовики зайняли Катеринослав. Перед цим у місті спалахнуло заздалегідь підготовлене місцевими більшовиками повстання робітників, на допомогу якому прийшли війська з Росії. Ця «тактика» неодноразово використовувалася і надалі (у Миколаєві, Одесі, Києві та ін.). 15 січня 1918 пав Олександрівськ, 19 січня 1918 - Полтава. Далі двома колонами з боку Харкова-Полтави та Гомеля-Курська-Бахмуча розпочався наступ на Київ. Підняте більшовиками Січневе збройне повстання в Києві 1918 р. було придушене, проте після 5-денного артилерійського обстрілу та запеклих боїв 9 лютого 1918 р. Київ був зайнятий червоноармійцями Муравйова. Урядові установи та збройні формування України зосередились на Волині. На решті території України було встановлено владу рад.

3 грудня делегація Раднаркому розпочала у Брест-Литовську мирні переговори з делегацією австро-німецького блоку, до складу якої входили також представники Болгарії та Туреччини. Тим часом після захоплення більшовиками Ставки Верховного головнокомандувача в Могильові військові представники союзників перебралися звідти до Києва, розраховуючи на збереження до весни хоча б української частини російського фронту. Але Україна не хотіла воювати з Центральними державами і свою армію на західний фронт не посилала.

11 грудня після додаткового нагадування зі Ставки уряд Верховної ради призначив на переговори про перемир'я не делегатів, а спостерігачів «для інформації та контролю, щоб перемир'я було укладено наскільки можна відповідно до нашої платформи і не на шкоду Українській Республіці». Конференція з перемир'я відновилася 12 грудня. Українські спостерігачі — депутат УЦР, український соціал-демократ Н. Г. Левицький, лідер Національно-революційної партії, член Малої ради М. М. Любінський та капітан Г. В. Гасенко, ад'ютант генерального секретаря з військових справ Петлюри, прибули до Двінська, до пункту переходу через лінію фронту, 1(14) грудня, напередодні завершення переговорів. Гетьман Микола Міхновський також настоював на початку переговорів з Центральними державами, оскільки не хотів завдавати шкоди своїй армії у боях 8 більшовиками та вважав, що можна використати німців.

15 грудня в Бресті на переговорах радянської делегації з представниками австро-німецького блоку було укладено перемир'я, яке призупинило військові дії на фронті на 28 днів, починаючи з 17 грудня.

Українські спостерігачі все ж таки прийняли рішення їхати далі, до Бресту, щоб з'ясувати важливі для них питання — зокрема, чи поширювалася на українізовані частини умову про неперекидання військ з одного фронту на інший. Уряди Центральних держав до того моменту не брали України до уваги як суб'єкт переговорів. Однак, прибувши до Бресту, вони змінили своє рішення, адже у планах Німеччини було здобуття як залежної території всієї України. Оскільки Україна не визнавала радянської влади в Росії, то з її представниками українська делегація говорити відмовилася, натомість розпочавши переговори з Центральними державами. Українська делегація на чолі з Голубовичем висунула Гофману претензії України на Холмщину, яка була приєднана до регентської Польщі, та на території Австро-Угорщини: Галичину та Буковину. Але Гофман відмовився визнавати претензії на території Австро-Угорщини, оскільки вона була союзником Німеччини, але Холмщину і північно-західне Полісся (підляшшя) визнали за Україною. 9 лютого було підписано договір. Пізніше також було підписано договір з РРФСР, одним із пунктів якого було визнання совєтами України та її влади, виведення червоних військ із території України та початок переговорів про кордони.

У лютому-травні німецько-угорсько-українські війська звільнили територію України. Крім території, зазначеної у договорі, Україна отримала також усе Полісся, включаючи білоруську частину; Подоння та Крим. Але 29-30 квітня у Києві за підтримки окупаційних військ та Хліборобської партії України стався розгін Верховної ради— її було скасовано, а вищим органом управління в країні став Гетьман всієї України та підпорядкована йому Рада осавулів. Переворот стався через невдоволення селян політикою Центральної ради, особливо насильницькою націоналізацією землі, яку проводили для постачання хліба Німеччину. Новий уряд був дуже консервативний, і спиралося не так на робітників, але на селян і поміщиків.

Новий уряд був дуже консервативний. Він скасував усі реформи Верховної ради та встановив тимчасову диктатуру до підписання миру між ворожими сторонами у світовій війні. Гетьманом України став Павло Скоропадський, який мав виконавчу, законодавчу та судову владу. Він був диктатором. Але незважаючи на це, під час його правління Україна набула деяких позитивних змін: до складу України додалися Холмщина, Північне Полісся, Подоння та Крим після проведення Кримської операції; Скоропадський розпочав створення армії — її чисельність наприкінці 1918 року становила близько 150 000 чоловік, і деякі старі російські генерали повернулися на службу в Україну; приватна власність на виробництво та землю було повернуто; було засновано Українську Академію наук та відкрито освітні заклади по всій Україні. Але були й мінуси уряду: консерватизм, котрий не дуже любили в Україні; бажання деяких селян поділити землю поміщиків; відсутність парламенту, виборів та трудового законодавства.

28 січня 1818 року Кубанська козача рада проголосила незалежність Кубанської Народної Республіки. Ну вже 14 березня 1918 Червона гвардія взяла Катеринодар і уряду Кубані довелося евакуюватися. 2 травня делегація Кубані на чолі з Миколою Рябоволом прибула до Києва для переговорів із урядом. Рябовол зустрівся з гетьманом Скоропадським та попросив допомоги в України. Він хотів бачити Кубань як автономію у складі України. Скоропадський погодився і вирішив допомогти Кубані звільнитися від більшовиків. 23 травня 1918 року було підписано федеративну угоду про входження Кубані до складу України. Нею Кубань входила до складу України як автономний округ. 22 червня — 20 листопада 1918 року приблизно 10 000 українських військ разом із козаками та Добровольчою армією під час Другого кубанського походу вибили червоноармійців із Кубані та північного Причорномор'я. Добровольча армія, хоч і не вся, погодилася на приєднання Кубані до України. РРФСР та інші держави, крім Війська Донського та Фінляндії, не визнали суверенітет України на Кубані.

А тим часом хвилювання у країні посилювалися. Народ хотів виборів та проведення реформ, але режим не дозволяв. 11 листопада було підписано Комп'єнське перемир'я, яким анулювали Брестський мир. Ленін заявив про невизнання України та інших країн колишньої Російської імперії. 13 листопада 1918 року була створена Директорія України, яка хотіла відновлення Української республіки. Цього ж дня українці перебрали владу у німців на території східної Галичини та північної Буковини та проголосили ЗУНР, але на них уже йшла Польща .. 25 листопада вірні люди Директорії повідомили у Парижі французьке міністерство закордонних справ про бажання Директорії ліквідувати пронімецький режим Скоропадського та попросили допомоги у Антанти. Але Франція вважала Скоропадського добрим політиком, який у громадянській війні займе бік білих. У результаті Директорія пообіцяла прийняти компроміс зі Скоропадським та підтримати білих, в обмін на це Франція лобіюватиме інтереси України в Антанті. Директорія не стала піднімати повстання проти Скоропадського, оскільки 6 грудня стало відомо про те, що Червона Армія зайняла Острогозьк і розпочала наступ по всьому фронту. У грудні відбулися короткі переговори Директорії з гетьманом, які завершилися ухваленням компромісу Петлюри-Скоропадського. По ньому гетьманом став Петлюра, Скоропадський став міністром оборони, Федір Лизогуб став міністром закордонних справ для переговорів з Півднем Росії. 17 грудня 1918 року Українську державу було перетворено на Українську республіку.

### Українська республіка з 1918

#### Війна за незалежність

Новий уряд було визнано Чехословаччиною 28 грудня, що стало першим визнанням з боку союзників Антанти. 23 грудня між Україною та командуванням німецьких військ в Україні було підписано угоду про перехід німецьких військ групи Київ під командування України для спільної боротьби проти більшовиків, натомість німці отримають величезні виплати, адже в Німеччині нічого ловити, її економіка нагнулася. Загалом в Україні залишилося близько 200 000 німців. В Україні було близько 150 000 військ та близько 25 000 військ у Західно-Українській народній республіці. На Україну наступала Червона Армія чисельністю 170 000 військ та Українська радянська армія приблизно 14 000 багнетів. Проте українська армія була погано озброєна, тому 24 грудня 1918 року було взято Білгород і туди прибув "Тимчасовий робітничо-селянський уряд України". Для Червоної армії було два найважливіші напрямки: Донбас (вугілля) та Київ (столиця України). 29 грудня було взято Стародуб і майже всю Стародубщину. 1 січня було взято Грайворон і з нього дві радянські дивізії пішли на Харків, але вони були розбиті 11 січня. Тим часом у січні — квітні з багатьма боями у Куп'янську, Сватові, Старобільську, Новоайдарі, Біловодську, Сєвєродонецьку, Рубіжному, Кремінному, Лимані, Святогірську, Щасті та інших пунктах узяли північний Донбас, де фронт встановився річкою Сіверський Донець. Метою операції було встановлення контролю над усім Донбасом та вихід до "Вільної території" Нестора Махна, армія якого займалася диверсійною та агітаційною роботою у Запоріжжі. На початку лютого почалися нові бої за Харків, цього разу місто було взято більшовиками 21 лютого, після чого туди переїхав більшовицький уряд України. На півночі у лютому більшовики зайняли Сновськ, Корюківку, Новгород-Сіверський, Шостку, Глухів, Путивль, Суджу, Рильськ та інші міста. Але 10 січня сталося несподіване — Польща вторглася до Холмщини та 11 січня захопила Холм, що не сподобалося Україні. Вона надіслала ноту протесту, у відповідь Польща заявила, що має претензії на території Волині та Галичини. 20 січня Польща спробувала перейти через Буг та захопити Брест, але українські та німецькі війська їй завадили. А в ЗУНР поляки вже перейшли Сян та наступали на всю Галичину. За таких умов 22 січня 1919 року було підписано договір про об'єднання України та ЗУНР, яка стала Західною областю. Договір не був визнаний Польщею, але визнаний більшістю союзників Антанти. Делегати України прибули на Паризьку мирну конференцію, де обговорювалися питання Східної Європи. Україна просила визнати західні землі її суверенітетом, але Антанта наполягала на підписанні перемир'я із Польщею. Воно було підписано 3 березня та передбачило тимчасову демаркаційну лінію по річці Буг та містах Сокаль-Кам'янка-Львів-Пустомити-Дрогобич-Борислав-Турка на час встановлення кордону. У цей час більшовики вже зайняли Суми, Лебедин, Ромни, Конотоп, Люботин, Зміїв, Гомель, точилися бої за Чернігів, який здався 11 березня. Також 16-20 березня точилися бої за Мозир, але українці та німці перемогли та поради не змогли перейти Прип'ять. У березні-квітні 1919 року українці спробували звільнити Чернігівщину, але не вийшло, зате вийшло взяти під контроль Суми. Наприкінці березня 1919 року в Україні з'явився ще один ворог — Угорська радянська республіка, яка 27 березня захопила Ужгород, Мукачеве та Берегове, але у квітні червону армію Угорщини звідти вибили. На початку квітня з харківського напрямку частини червоної армії зайняли Карлівку, а 29 квітня Суми здалися більшовикам і 21 травня було взято Гадяч, а 24 - Миргород. 25-29 травня була спроба захопити Полтаву за допомогою оточення, але вона провалилася. А тим часом французькі війська і флот, що прибули до України, передали Україні літаки та зброю. До кінця травня зусиллями української, німецької, французької армій та державної варти вдалося знищити Українську революційну армію Нестора Махна, а її учасників відправили на фронт, де деякі з них дезертували або стали колабораціоністами. 25-29 травня була спроба захопити Полтаву за допомогою оточення, але вона провалилася. А тим часом французькі війська і флот, що прибули до України, передали Україні літаки та зброю. До кінця травня зусиллями української, німецької, французької армій та державної варти вдалося знищити Українську революційну армію Нестора Махна, а її учасників відправили на фронт, де деякі з них дезертували або стали колабораціоністами. 25-29 травня була спроба захопити Полтаву за допомогою оточення, але вона провалилася. А тим часом французькі війська і флот, що прибули до України, передали Україні літаки та зброю. До кінця травня зусиллями української, німецької, французької армій та державної варти вдалося знищити Українську революційну армію Нестора Махна, а її учасників відправили на фронт, де деякі з них дезертували або стали колабораціоністами.

28 травня між Україною та Польщею було підписано Варшавський договір, який перетворив їх на союзників. По ньому окуповані Польщею території залишалися у складі України до кінця війни, а потім на них буде проведено референдум про те, до якої країни бажає приєднатися народ. Як казав Петлюра, "Україна допомагатиме Польщі, доки вона не опанує Смоленська" (звільнення Білорусі від більшовиків було на користь України).

1 червня між Збройними силами Півдня Росії та Україною було підписано договір про співпрацю та визнання один одного.

На початку червня більшовики контролювали найбільшу частину України за всю війну: фронт приблизно проходив містами Мозир-Прип'ять-Остер-Бобровиця-Березань-Драбів-Хорол-Полтава-Карлівка-Первомайський-Ізюм-Лиман-Сєвєродонецьк-Станиця Луганська. 3-10 червня більшовики спробували зробити велику атаку на Донбасі, але війська під командуванням Петра Болбочана розбили майже всю армію більшовиків у регіоні, тому перейшли річку Сіверський Донець і повернули під контроль Сєвєродонецьк та Лиман, і почали контрнаступ углиб Донбасу. 6-12 червня більшовики спробували також захопити Київ, але були знищені авіацією та артилерією, яку дала Антанта. З цього моменту фронт посипався, і вже 15 червня було звільнено Хойників, Остер, Носівку, Прилуки, Пирятин, Лубни, Миргород, Полтаву, Первомайський, Ізюм, Борову, Новоайдар та інші міста. 7 липня було звільнено Чернігів, Гомель, Ніжин; наприкінці липня - Ромни, Конотоп, Стародуб, Люботин, Чугуїв, Куп'янськ, Старобільськ. Контрнаступ хоч і був повільний, зате успішний. 30 липня після осади було взято столицю Радянської України Харків. 28 серпня українські війська перейшли у наступ на Смоленщину з метою допомоги Польщі. Повне звільнення України від більшовиків було 24 жовтня 1919 року (включаючи диверсантів та повстанців). Але після цього Україна продовжила наступ на Росію, і 19 жовтня було взято Брянськ, а 27 жовтня - Курськ. У цей час північна біла армія наступала на Петроград і українці сподівалися усунути комуністичну владу в Росії. Але в цей же час польські війська та ВРЮР починають відступати. Український фронт на якийсь час заморожується, а 20 листопада більшовики звільняють Курськ. До початку грудня більшовики відводять українські війська майже до кордону, а на Смоленськ ні Україна, ні Польща не змогли піти через збільшення кількості червоної армії. 11 грудня розпочинаються переговори між Радянською Росією та Україною, які призводять до того, що призводить до того, що 4 січня 1920 між Україною та РРФСР підписується мирний договір у місті Суми. Україна визнає РРФСР та її владу, Росія визнає Україну в межах від Акту злуки та її владу; репарацій немає; Росія віддає Україні історичні цінності; Україна зобов'язується не допомагати Білому Руху.

#### Міжвоєнний період

До липня 1919 року всі країни Антанти та їхні союзники визнали Україну. РРФСР визнала її за Сумським договором. Повне визнання всіма повністю визнаними країнами світу Україна отримала 1921 року. З 1921 року деякі частини українських військ брали участь у війні проти кемальської Туреччини. У березні 1921 року було проведено перші вибори до створеного двопалатного парламенту Верховної ради, де перемогла Ліва коаліція. Цього ж року 2 квітня було створено посаду президента замість гетьмана. Першим президентом був призначений Федір Швець. Першим головою ради міністрів став Андрій Макаренко. 7 липня було прийнято конституцію Української республіки, яка закріпила Верховну раду та президента та визначила Україну як парламентську республіку з президентом як представницьким органом влади. Адміністративний поділ було змінено: Україна ділилася на 34 землі, столичне місто Київ та Автономну республіку Крим. 10 січня 1920 року стала одним із засновників Ліги Націй. 1921 року Україна стала членом малої Антанти. Після війни Україна почала займатись внутрішніми проблемами: освіта, урбанізація, економіка, культура та інше. 1923 року між Польщею та Україною відбувся обмін населенням: з України вивозили західноукраїнських поляків та деяких білорусів, а в Україну ввозили українців. 17 січня 1922 року Українська Автокефальна Православна церква отримала томос від Константинополя, і її визнали автокефальною; пізніше, 1923 року, її перейменували на Українську Православну церкву. 7 липня 1922 року було проведено перший перепис населення в Україні. 1924 року між СРСР та Україною стався обмін населенням: з України вивозили представників народів республік СРСР (росіяни, грузини, німці та ін.), а в Україну ввозили українців із Сибіру та Далекого сходу. У 20 роках в Україні йшла індустріалізація, навчання населення, урбанізація та інші процеси, пов'язані з прогресом та наздоганенням країн заходу. В 1927 закінчилося будівництво Керченського мосту, що з'єднує Крим і Кубань. Втім, жили в Україні набагато краще, ніж у сусідніх Польщі, Угорщині, СРСР. 23 вересня 1934 року між СРСР та Україною було підписано договір про ненапад. 7 червня було підписано договір про ненапад із Німеччиною. Але, як потім зрозуміли українські політики, ці договори нічого собою не являють, адже наприкінці 1939 р. була розділена Польща, яка підписала аналогічні договори. І вони мали рацію — 26 січня 1940 року Угорщина оголосила війну Україні. Причиною війни стали територіальні претензії на Закарпатті. Слідом за нею у війну вступили Німеччина 29 січня, Словаччина 4 лютого і СРСР 13 лютого.

#### Війна за незалежність та фактична ліквідація держави

*Основна стаття: Українська кампанія*

Війна була програшною для України ще спочатку, адже на заході були вороги Німеччина, Словаччина та Угорщина, на сході — СРСР, на півночі — окупована Радянським союзом польська частина Білорусі. Спочатку після вторгнення Угорщини та початку боїв за Закарпаття угорська армія не змогла просунутися далі 50 кілометрів, але з вторгненням Німеччини українському війську довелося залишити Закарпаття для оборони Галичини, але вона та Волинь були окуповані на початку березня, лише Львів протримався до 21 березня. Червона армія вже до кінця лютого зайняла Кубань, до кінця березня – Донбас та Полісся, а до середини травня – майже всю лівобережну Україну. Уряд покину країну наприкінці лютого. З початку та до середини травня точилися бої за Київ, і 21 травня він був захоплений Вермахтом. За підписаним раніше договором територія Закарпаття відходила до Угорщини, Галичина і Буковина - Німеччини, а решта - СРСР. На території Буковини та Галичини було створено Райхскомісаріат України, а на решті території України без Закарпаття — маріонеткова держава СРСР Українська Демократична Республіка, яку очолив генеральний адміністратор Олександер Шульгин.

## Державний устрій

Державний устрій України було визначено у конституції 1922 року, яка діяла аж до фактичної ліквідації держави у 1940. Україна була демократичною парляментською республікою з двопалатним парляментом і президентом як фіктивною посадою, як і в наші дні (сучасна конституція України була переписана з конституції 1922 року з невеликими доповненнями і уточненнями). Президент був посадою, що лише виконує постанови уряду і парляменту. Парлямент був двопалатним — Сойм (нижня палата) і Сенат (верхня палата). Уряд складався з 17 міністерств.

## Адміністративний поділ

Наказом з 14 січня 1919 року Україна ділиться на землі, місто Київ і Автономну республіку Крим.

## Населення

Населення у 1937, згідно з переписом населення, становило 47 537 275 осіб. Безробіття становило 16%. 51,3% населення становили жінки, 48,7 — чоловіки. Українці становили 41 844 059 осіб (близько 88,02%). 4 857 375 осіб (близько 10,22%) населення становили кримські татари.

## Економіка

Спочатку економіка України була аграрною, але у 20-х була проведена індустріялізація, після чого на початку 30-х років Україна стала індустріяльно-економічною державою. З у 1920-25 проводився розподіл поміщицьких земель, забраних у селян ще у 1817, назад селянам. Деяких селян переселили у міста, що дало початок урбанізації. ВВП України у 1930-х було приблизно $9000 на душу населення. Основними галузями промисловости були чорна металургія і сільське господарство. За рахунок будівництва ТЕС і ГЕС (зокрема Дніпровської ГЕС) вдалося повністю забезпечити електроенергією населення України. Загалом економікою України був соціяльно-орієнтований капіталізм. Особливо сильної різниці між багатими та бідними не було; не було й олігархів.

## Список правителів

### Голови Ради Міністрів

1. ↑ 26 квітня 1940 року уряд України і президент покинути територію країни. 13 червня 1940 року Верховна рада Української республіки незаконно проголосила Олександра Шумського головою ради міністрів України і призупинила дію конституції. 16 червня парламент прийняв тимчасову конституцію і призначив Олександра Шумського на посаду "генерального адміністратора" Української Демократичної республіки. Ці дії проводилися під окупацією СРСР і не були ніким визнані, крім СРСР і держав Осі.