Ethal

**Legenda z kopců**

 Jak již víme z jiných příběhů, před dávnou dobou po této planetě chodily Mocnosti, neboli Bohové. V tomto příběhu si povíme něco o jedné "Mocnosti" bez moci, o historii Ethalu a všem kolem něj. Náš příběh nezačíná historií, ale legendou právě o zmiňované Mocnosti. Nikdo neví, zdali je pravdivá, víme ale, že pro náš příběh je velmi důležitá a bez ní by Ethal nikdy nemohl vzniknout. Všechno začíná asi v době kdy už se nad světem tyčí velké hory. V tom období ještě neexistují řeky, lesy ani moře. Většina silných Bohů má už svá pohoří ale, několik z nich zůstává u země. Jsou to ti, kteří na horách žít nechtějí nebo ti kteří nejsou pro život blízko ke hvězdám dost silní. Mezi těmito je i jedna taková Mocnost, která má síly jen tolik, aby vytvořila vánek. Každý den a každý rok chodí pod ty nejvyšší hory, aby prosil jejich pány o laskavost, a aby jí utvořily její vlastní hory. Jenže tak jako každý den přicházela, po chvíli odešla s prázdnou. Tyto mocné bytosti byli až moc pyšné na to, aby pomáhali slabším, a proto tuto slabší vždy vyhnali zpět na planiny. Toto trvalo stovky let, dokud to naše bytost vzdala. Každá prosba byla zbytečná, a proto si sedla na středu velké planiny a zůstala tam. Dlouhou dobu nic nedělala, občas jen ležela, občas si stoupla aby se rozhlédla, ale většinou jen seděla na suché trávě kryjící studenou zem. Jednoho dne se ale něco změnilo. Kousek od bytosti začal téct voda. Bytost se na ni podívala a dotkla se proudící vody. V tom ji uchvátila, protože v životě nic podobného neviděla. O vodě nikdy nic neslyšela, nemohla tedy vědět že dává život všemu co dýchá nebo roste. Bytost si sedla vedle potůčku a sledovala jej. Po několika týdnech se ale z tenoučkého proudu stal potok a po roce se z potoka stala řeka. Po nějakém čase se bytost rozhodla do řeky vstoupit a nechat se unášet proudem. Ten ji vyplavil mnohem dále. Bytost se vyškrábala na břeh a opět se rozhlédla. Všude v okolí nebylo nic víc než jen suchá tráva. Najednou se ale z vody vykutálela jakási věc. Bylo to na druhé straně řeky, takže bytost to moc dobře neviděla, ale moc dobře rozeznala, že záhadná věc se ještě záhadněji po několika dnech dostala tak osmdesát stop od řeky a najednou zmizela. Na tom místě pak vyrostla velká jabloň (trnka). Po dalších měsících se řeka stále zvětšovala až do dnešní podoby, tedy do řeky jménem Irydil. Tráva kolem ní nebyla už suchá, nýbrž naopak. Celá planina se zelenala a rostly na ní květy všeho druhu. A ne jenom květiny. Kolem jabloně (trnky) začaly rašit další stromy. Všechny byly ovocné a jejich plody připomínaly obrovské drahokamy. Naše bytost často přeplouvala řeku ze strany na stranu. Nevěděla ale o tom, že jí voda dává sílu a moc. Až po dlouhé době si vzpomněla, že kdysi dávno chtěla mít i ona svoje vlastní hory. Uvědomila si to tehdy, když po Irydilu začaly jezdit loďky na oba směry. Tyto čluny byly všeho druhu. Některé rybářské, další zase vozily všelijaké zboží, které se prodávalo v přístavech a jiné sloužily pro přepravu. Lodě nebyly zajímavé jen svými druhy, ale také podle toho, kdo byli jejich kapitáni. Když to byli lidé, tak vezli zboží od trpaslíků na východě do Dalfiniasu. Pokud se na řece objevili trpaslíci, jeli se zbožím právě z Dalfiniasu nebo elfího království Liman. Jednou za čas se na Irydilu ukázali dokonce elfové z Limanu, jenže ti většinou projeli bez delšího tlachání. A velice zřídka se na velké řece objevili i jiná stvoření. V té době ještě neexistovali skřeti ani podobná zlá stvoření. Na druhou stranu už existovaly velká lidská království, největší hory patřily trpaslíkům a nejrozsáhlejší lesy zase elfům. O tomto všem se naše bytost dozvěděla právě od převozníků na řece. A nejen to. Nechala si od řemeslníků na řece postavit molo, aby u něho ostatní zastavovali, a aby si s nimi mohla popovídat o tom, co se děje jinde ve světě. Tímto způsobem například zjistila, že nejmocnější Bohové už dávno odešli ze svých domovů neznámo kam a tato místa nechali svým nástupcům v podobě stvoření všelijakých ras. A také dostala informace o tom, jak je svět zhruba velký- a byl mnohem větší, než předpokládala. Bytost cítila, že její konec se pomalu ale jistě blíží, a z toho důvodu se konečně rozhodla okusit sílu, kterou si myslela že jí dávala voda (ve skutečnosti to nebyla voda ale něco úplně jiného). Postavila se asi tři sta stop od řeky směrem na sever, tedy k jabloni (trnce) a většině stromů, a začala "tvořit". Použila na to všechno své úsilí a sílu z řeky jen, aby po ní zůstal nějaký odkaz. Po hodině práce padla k zemi vyčerpáním. Rozhlédla se, jenomže místo obrovských hor viděla jen něco jako neúplný výtvor. Namísto mohutných skalnatých hor zde zely jen kopce. Všechny tyto kopce byly jen na jedné straně řeky, na té severní. U břehu byly veliké porosty ovocných stromů. Ovocný les se rozkládal na úpatí nejvyšších kopců. Největší z nich měl směrem k řece dokonce skalní zeď. Dále na sever se poté kopce zmenšovaly, až splynuly s rovinou. Když svoje dílo bytost uviděla, pochopila, že neměla takovou sílu, ale i přesto měla radost. Mohla být blíže ke hvězdám a zároveň dost blízko k nížinám a řece, kterou si tak oblíbila. Přitom ale vůbec nevěděla, že ne všechno bohatství bylo vidět na povrchu. Při jeho tvoření vznikly pod kopci sáhodlouhé jeskyně plné drahokamů, zlaté a stříbrné žíly, ložiska železné rudy nebo uhlí. Na tohle všechno bytost přišla až delší dobu po tom, co tyto kopce vznikly. Jednou z rána se šla projít po kopcích, když tu najednou se půda pod jejíma nohama hnula a zmizela v temné prostoře. Padala dlouho, než narazila na dno. Ale jelikož neznala bolest, vůbec nic se jí nestalo. Objevila se v obrovské podzemní rokli plné zářivých drahokamů. Prošla spoustu kamenných chodbiček a našla tam bohatství, o kterém se nikomu ani nesnilo, a to byl při tom jen zlomek podzemí. Poté vylezla a začala přemýšlet o tom, komu by toto dílo mohla přenechat až z tohoto světa odejde. Touto dobou už probíhaly první války, vycházeli skřeti a podobná zlá stvoření. Na světě byli už jen menší bytosti jako ta naše. Většina takových byly jen něco jako přízraky nebo duchové, jiní na sebe vzali podobu lidí nebo elfů a spojili se s jejich rody, nebo se stali jejich rádci a pomocníky. Lidé v těch časech stavěli mocné hrady a pevnosti, trpaslíci si kuly nejlepší zbraně a brnění a elfové zůstávali ve svých mocných městech v lesích. Jenže naší bytosti a kopcům se tohle všechno vyhnulo. Ona sama věděla jen o něčem z tohohle všeho. Generace přepravců se totiž za ty léta měnili a začali si myslet že bytost je šílená, a proto se kopcům a jejich okolím vyhýbali. Jen odvážní se o něčem s bytostí bavili a pouze ti nejodvážnější se opovážili vystoupit z bezpečí lodě na břeh. Běžela léta a bytost začala pociťovat, že se její konec blíží. Rozhodla se tedy že se vydá na pouť po největších královstvích a přemluví jejich krále, aby poslali někoho do kopců, aby se tam zabydleli a začali obdělávat krajinu kolem kopců a těžit a vydělávat na surovinách s drahokamy, které jsou pod kopci. Nemusela si s sebou brát ani jídlo ani pití. Nic nepotřebovala, ani spánek. Posadila se na molo a vyčkávala než někdo zakotví, jenže tak se dlouho nestalo. Lodě se tu poslední dobou objevovali méně často než obvykle. A když se tu nějaká přece jen objevila,  i přes prosby bytosti nezastavila a jen projela. Až jednoho dne přeci jen někdo přijel. Byl to nějaký stařec. Vypadal podle vousů a menší postavy jako trpaslík, ale byl to člověk. Nikdo neví odkud byl. Někteří tvrdí, že to byl jeden z prvních učenců mocností, jiní že to byl ztracený král z východu a jiní že to byl prostě poutník co chtěl jednoduše bytosti pomoci. Tak nebo tak byl velice divný a tajemný. Řekl bytosti, že ji odveze, pokud si bude moci vzít jablko (švestku) z jednoho stromu. Bytosti to nevadilo a tak starci svolila. Neváhal tedy a hned se vydal k největší jabloni (trnce) v okolí. Bytost na to už zapomněla, ale byl to ten záhadný strom, který tu vyrostl jako první. Stařec jablko (švestku)vybíral dlouho, až se konečně pro jedno natáhl. Nebylo ničím výjimečně, prostě jablko (švěstka) jako každé jiné na stromě. Schoval jej do roucha a přišel zpět za bytostí, poděkoval jí a připravili se na cestu. Stařec si naložil své věci na loď, bytost také nastoupila a vyrazili na jih proudem Irydilu. Jeli dlouho, potkávali další lodě, ale žádné nebezpečí jim nehrozilo. Na soutoku Irydilu s Melanem, na jihu lidského království Dalfiniasu kde leželo přístavní město, se bytost od starce oddělila a už jej nikdy neviděla. Ten plul dál na jih, ale bytost šla na sever do .............., hlavního města království, aby se setkala s králem a sdělila mu své úmysly. Král ji vyslechl, ale byl to hlupák. Nevěřil, že by na Velkých planinách (dnes Mlčících) bylo tak úrodné místo, jak bytost tvrdila a už vůbec nevěřil tomu, že by tam mohlo být tolik drahých kamenů a rud. Také se ale bál, že kdyby území rozšířil, mohl by tím ostatní země a jejich krále rozzuřit a riskoval by tak válku. Bytost tedy odešla a tentokrát zamířila zpět na jih, do velkých lesů, do království elfů. Nejdříve do Limanu a poté do Exolie. V obou královstvích byl přivítán stejně nepříjemně. Poslali ji pryč, bytosti tudíž zbývala poslední možnost. Prosit kentaury bylo vyloučeno, proto se bytost vydala dále na východ do největšího království trpaslíků, do Zlatých hor. Když bytost vešla do síní hlavního města, byla uchvácena trpasličí prací. Dosud totiž nepoznala, co dokáží ze surovin, které nashromáždí, vyrobit a postavit. Byla udivena zručností a uměním trpaslíků opracovávat kámen do nejdrobnějších detailů, až z toho vzniklo něco velkolepého a nepředstavitelného. Při tom všem bylo pozoruhodné, že trpaslíci téměř nezastavili ani neponičili krajinu na povrchu. Pomyslela si, že to je dokonalá možnost. Trpaslíci by mohli postavit město do strmé skály na jihu kopců a těžit tak suroviny pod kopci, a přitom všude okolo na povrchu obdělávat úrodnou půdu. Předstoupila tedy ke králi Izdalisisovi. Toho udivilo, že nějaké Mocnosti z dávných časů stále existují, a tak bytost napjatě a pozorně poslouchal. Trpaslíci věřili, že jsou nad lidmi a ostatními stvořeními nějakým způsobem nadřazení, jelikož poznali světlo světa nejdříve, tím pádem byl král velice rád že bytost navštívila právě je, aniž by věděl o minulých zastávkách bytosti. Myslel si, že by právě "prvorozeným" neměla o čem lhát. Jenže když uslyšel o takovém bohatství na planinách byl na pochybách. Po dlouhém dumání nakonec svolil, s tím, že pokud jim lže, zakáže jí navždy vstup do Zlatých hor. Souhlasil i přesto že trpaslíci nejsou nejlepší zemědělci. Bytost slíbila že tam trpaslíky zavede. Král se tedy rozhodl vyslat asi jeden tisíc trpaslíků v čele s kapitánem Moravinem. Ve skupině byli nejlepší horníci, zemědělci, dále nějaké ženy a děti, samozřejmě vojáci a také nějaká domácí zvířata na chov. Nástroje z nejlepší trpasličí oceli nemohli chybět. Cesta byla dlouhá. Vedla přes Velký les, který byl v té době méně a méně bezpečný, protože ani kentaurům se už nedalo moc věřit. Dále procházeli přes planiny a přes území, kde se tehdy formovalo lidské království Fralas. Po této cestě konečně dosáhli cíle. Na výpravě zemřelo bohužel asi třicet trpaslíků. Někteří se ztratili v lese, jiní padli únavou a někteří položili svůj život při setkání se skupinkou skřetů. Hned když dorazili, zřeli jednu polovinu slibu. Nádherné a rozlehlé úrodné planiny a sady plné stromů všeho druhu. Teď chtěl Moravin vidět druhou část dohody. Bytost jej tedy zavedla k díře v zemi. Moravin málem zešílel radostí. Tolik drahokamů nikdy na jednom místě neviděl, snad jen s výjimkou klenotnice krále. Dohodl se tedy s bytostí, že kopce osídlí a postaví slíbené město. Hned po prvním roce byla úroda mnohonásobně větší a než kdekoli jinde a stejně tak vytěžených surovin. Mezitím začali architekti a stavitelé pracovat na základech města. To mělo být podle nich celé vyhloubeno do podloží. Dokončení bylo plánováno přibližně do deseti let. Jak ubíhal čas, bohatství rostlo čím dál více. O tehdy ještě území známém jako "kopcích kdesi v pustině"  se rozkřiklo téměř po celé Tolii. Nejen o jeho nádherných, velkých a čistých drahokamech či rudách, ale také o nejlepších plodinách široko daleko. Po jedenácti letech bylo město hotovo. Nemělo ještě jméno, ale bylo velkolepé. Brána byla zdobena zlatem a drahými kameny všeho druhu. Byl postaven menší přístav pro obchodníky a most přes řeku. Když tohle všechno bytost viděl, byla hrdá na to, co dokázala. Ucítila tedy, že už je čas jít. Jednoho večera zmizela beze stop. Nikdo neví kam, stejně jako všichni ostatní Bohové o své cestě nemluvila. Na její počest se jeden den nepracovalo a byl smutek. V toto datum se do teď každoročně nepracuje. Život plynul dál. Jednoho dne připlul zajímaví obchodník. Přivezl další novinku ze světa. Jednalo se o různé nápoje, kterým říkal společně alkohol, ale každý druh chutnal úplně jinak. Trpaslíci nejdříve váhali, protože nikdy nic takového neviděli. Obchodník jim řekl, že tento "všelék" ulevuje od smutku a mění jej v radost, a jelikož to nebyla dlouhá doba od odchodu bytosti, trpaslíci alkohol ochutnali. Všichni si ho hned oblíbili a obchodník byl do několika hodin bez zásob. Po jednom týdnu se dostavily výsledky popíjení. Moravin přišel k obchodníkovi a řekl mu: "Tento alkohol už u nás nechceme vidět. Za celý týden přišlo k úhoně víc jak třicet trpaslíků, další tři byli vážně zraněni z jejich neobvyklého chování a dva se dokonce pobili!" Dále prohlásil, že zakazuje v této zemi cizí alkohol, z čehož byli obyvatelé hodně nespokojení, ale chápali to. Avšak potom Moravin prohlásil, že si budou vyrábět vlastní alkohol všeho druhu, a ten nebude mít podobné účinky. Hned toho roku začala výroba. První byla ze švestek vypálena slivovice. První doušek měl požít Moravin osobně. Mnoho trpaslíků se přišlo podívat a vyslechnout si rozsudek. Když se napil, měl na tváři výraz, jakoby požil výtvor samotné mocnosti. Prohlásil, že ode dneška bude vyhlášen alkohol z Kopců jako nejlepší. A tak se též stalo. Tento alkohol se vyvážel do každého koutu světa. Trpaslíci ze všech království chválili pivo, lidé pálenky a samotní elfové odkupovali víno. Kouzlo tohoto alkoholu spočívalo v tom, že na rozdíl od toho obyčejného nezhoršoval koordinaci a vnímání. Naopak, zlepšoval zrak a vůbec všechny smysly. Přesto se vám dostávalo radosti a pocitu jako z alkoholu klasického. Moravin na počest vyhlásil, že vládce této země se bude jmenovat "slivovůdce", podle první vyrobené pálenky. Trpaslíci zde nepili nic jiného než alkohol. Moravin se stal všeobecně známým, a proto byla tato země pojmenována "Moravstán" (Moravinie, Moravinova země, údolí....), ale všude známá pod elfským jménem "Ethal".Po jeho smrti následoval pohřeb, na který se sešel téměř celý trpasličí lid a návštěvníci Ethalu. Byl pohřben v nejtajuplnější komnatě s nejstarším drahokamem, tedy jasně zeleným smaragdem, který byl v Ethalu vytěžen hned první den. Poté mu byla na počest v hlavní královské síni vytesána socha. Dnes se zde tyčí sedm soch vůdců ethalu. A ještě jedna, náležící prvnímu králi Zlatých hor, protože odtamtud Ethalští trpaslíci pocházejí. Dále bylo město pojmenováno spojením jmen jeho dětí, dcery Onolyry a syna Roblina, čímž vznikl název Onorob.

**Život v Ethalu**

 Jak vznikly kopce Ethalu, či kdo přivedl trpaslíky se pravděpodobně zapomnělo a byla sepsána tato pověst. Avšak Moravin opravdu žil. Nyní bychom si měli povědět něco o té skutečné historii a současnosti, jak Ethal funguje (a že funguje opravdu odlišně). Po Moravinovi se vystřídalo několik slivovůdců, avšak ti se k moci dostali jinak než v ostatních zemích. Tam většinou na trůn usednou dědicové králů, jejich potomci, popřípadě příbuzní. Avšak v Ethalu je to jinak. Moravin nikdy nebyl král a ani nikdy nebyl členem královské rodiny. Proto nemohl na trůn usednou jeho potomek. A navíc, Ethal v podstatě stále spadá pod království Zlatých Hor, i když jim jsou placeny jen symbolické daně. V Ethalu se proto rozhodli takto: slivovůdce bude zvolen i sesazen, tedy pokud na trůně nezemře, podle míry spokojenosti a všeobecné oblíbenosti. To znamená že během měsíce probíhá volba. Vítězí ten trpaslík, který bude nejvíce oblíbený mezi ostatními, takže získá dostatečný respekt a reputaci horník, může být zvolen i on. Avšak na druhou stranu, pokud alespoň tři čtvrtiny národa Moravstánu budou proti stávajícímu slivovůdci protestovat a ten nebude ochoten sestoupit, mají dovoleno vyvolat takzvanou "povolenou revoluci": vojáci proti ní nesmí nijak zasahovat a slivovůdce musí odstoupit. Tak se na trůně vystřídalo 30 známých vládců, jenže dnes víme že jich bylo více, jen se na ně opět zapomnělo. Z to 3 odstoupili. Jeden kvůli tomu, že v době míru chtěl napadnout Fralas, druhý protože zakázal vyvážet alkohol a chtěl jej nechat jen pro Ethal, jenže ten pak začal mít sklady plné alkoholu a vývozci začali krachovat a třetímu přerostla moc přes hlavu, chtěl svrhnout sochu Moravina, postavit si svou vlastní a stát se velkým diktátorem. Když u něj měla proběhnout plánovaná revoluce, on a jeho nejvěrnější bojovali o trůn, dokud se nevzdali přesile. Kromě toho má slivovůdce omezené pravomoci. Samozřejmě, to co slivovůdce řekne bude platit, ale aby neměl tolik povinností na starost, má někoho jako rádce, ale ten mu neradí, nýbrž řídí jiné záležitosti. Například se stará o funkčnost armády a dále řídí těžbu. To je jen jedna z mnoha odlišných věcí. V Ethalu dnes žije asi deset tisíc trpaslíků, ale i mnoho z jiných ras. V celé zemi se hodně spoléhá na obranu a soběstačnost. Sice se do válek zapojují pouze minimálně, ale jejich armáda je mimořádně vycvičena. Vojsko mají ze dvou důvodů. První je samozřejmě kvůli ochraně Ethalu, v tuto chvíli proti skřetům kteří napadají vzdálenější sady u hranic. A ten druhý je, že Ethal se zaslíbil, že pokud král Zlatých Hor vydá rozkaz, aby Ethal pomohl, armáda musí přijet. To se však dosud stalo jen při druhé velké válce. Do armády nejsou vybíráni určití trpaslíci, ale každý druhý trpaslík v Ethalu. Ti se po výcviku vrátí domů a budou připraveni jít kdykoliv do boje. To znamená, že armáda v dnešních dnech čítá přes pět tisíc vojáků. Druhá polovina obyvatel má také výcvik, ale ne tak intenzivní. To kvůli tomu, kdyby vojsko bylo pryč a nebyl by nikdo, kdo by Ethal bránil. Ta polovina ale jinak pracuje a díky tomu Ethal pořád prosperuje. V Ethalu funguje řád, nebo spíše koloběh, tří skupin obyvatel: horníků, sadařů společně se zemědělci a všech paličů a podobně, kteří vaří alkohol. V praxi to vypadá tak, že zemědělci sklidí ovoce a zeleninu a všelijaké plody potřebné pro alkohol,  předají je paličům, sládkům a podobně, kteří alkohol vyrobí a zásobují jím horníky, kteří tím pádem těží rychleji a Ethal tak může nadále vydělávat. Dále je též alkohol předáván podskupině, tedy armádě, která se stará o obranu a bez ní by tyto tři složky také nemohli fungovat. Ethal má jako takový velkou výhodu i nevýhodu. Celý se vyvíjel odděleně, protože k němu nevede žádná přímá cesta. Samozřejmě můžete jít přes Planiny, ale je to dosti nepohodlné a nebezpečné a pro obchodníky nemožné. Proto je většina obchodů prováděna po řece. Má to ale značnou výhodu. Toto oddělení zabránilo zničení Ethalu (kromě toho by byl útok na Ethal vlastně útok na Zlaté Hory). Centrem všeho dění v Moravstánu je samozřejmě Onorob. Je to pýchá Ethalu. Kromě něj jsou zde menší vesničky u štol či velkých plantáží a taktéž u krásného přístavu a před branou města. Vstup do podzemního města utváří vyzdobená brána s mnohými ornamenty ze života Ethalu. To znamená, že ve zkratce a v obrazech je na bráně zobrazuje historie této země a stále se doplňuje. Brána nijak významně chráněna není. Spoléhá se na hradbu okolo strmé skály a taky na odolnost samotné brány, kterou jen tak něco neprolomí. Hned za ní je obrovská hala s obchody, stánky a noclehárnami pro návštěvníky. Je čtyřikrát větší než královská síň. Je to taky obrovská křižovatka. Vede tu jediná chodba z Onorobu do hlavního dolu, který není u města kvůli bezpečnosti, ale není ani daleko. Ve městě je velká kovárna. Zde se pracuje se vším co se donese z dolů. Ať už tavení železa nebo precizní práce s nejmenšími drahokamy. Dělají se zde brnění, zbraně ale také různé náčiní a šperky. Ve městě je dále známá chodba, která je velice střežena a na jejím konci jsou pevná vrata, které by snad nic nerozrazilo. Za touto chodbou je gigantická zlatnice a šperkovnice. Skoro stejně velká jako vstupní hala. Sem mají přístup jen lidé s povolením slivovůdce, jeho pobočníka, hlavního generála armády nebo správce této části města. Mají sem i přístup samozřejmě i obyčejní strážci ale ti nemůžou nikomu dávat povolení nebo brát ňeco z vnitra, leda kdyby chtěl mít zlý trest. Od kasáren také vede druhá cesta ven z města, ale slouží jen pro vojáky. Z města vede ještě jedna úniková cesta a ještě tajná pro slivovůdce. Nejznámější částí města je královká síň. Celá byla krásná. Všechno bylo zdobeno zlatem, stříbrem, drahokamy i nejkrásnějšími diamanty z Roblinova dolu, o kterém si za chvíli povíme. Na tmavě modré podlaze byly tenké zlacené rýhy které utvářeli spirálu se středem u trůnu. Na bocích místnost lemovaly velké sloupy, na každé straně šest a mezi nimy sochy slivovůdců. Těch také bylo šest. Na obou stranách tři. Stále tam je místo pro čtyři sochy, respektive tři protože se bude stavět socha nynějšího slivovůdce. Ale o tom někde jinde a jindy. Za trůnem byla ještě jedna socha a to krále Zlatých hor který kdysi poslal tisíc trpaslíků osídlit tyto kopce. Nejkrásnější na celém sále byl trůn. Byli na něm nejvíce vidět tři drahokamy. První vlevo byl smaragd ze Zlatých hor. Napravo rubín od krále z Dalfiniasu a uprostřed největší bílý diamant opět z Roblinova dolu. Teď něco k sochám. Už jsme si pověděli o té Moravinově. Další byla socha Roblina. Ten když vládnul, dal příkaz kopáčům aby na něm určeném místě kopali dokud nenarazí na jeskyni či ložisko. Ti si mysleli že nic nenajdou, ale byl to rozkaz a tak neváhali. Přesto se v brzy propadli do jeskyně. V té ani nepotřebovali louč či lucernu, protože od světla z chodby se rozzářil celý dóm plný diamantů. Byly krásné a obrovské. Tyto diamanty jsou teď v různých královstvích a v majetku králů. Elfský král nosíval prsten s tímto diamantem, ale ten se po jeho smrti ztratil. Dále je má král Dalfiniasu a jeden je na koruně krále Zlatých hor. Dále vylepšil na maximum vztahy s tímto východním královstvím. Další sochu zde zaujímá Hardir. Tento trpaslík je už z té novější éry slivovůdců. Lišil se od ostatních jeho výškou. Původem také nebyl z Ethalu, ale žil zde od mala. Později často cestoval a stal se z něj schopný vojevůdce ve Zlatých horách, když ničil zbylá nepřátelská vojska z dob druhé velké války. Ostatně co se dělo s Ethalu v té době se moc neví. Prý se s jako takovým nestalo nic, ale úroda byla roky minimální a špatná. Poté co Hardir viděl co se v Tólii děje, rozhodl se že Ethal musí zabezpečit a proto vymyslel dnes známí způsob řešení armády. Další se jmenoval Sadalagan, později s doplněním "první". Byl to velký stavitel. Zmodernizoval Onorob a táke nechal udělat jeho mocnou bránu. Vysloužil si sochu hlavně za stavbu překrásného přístavu u řeky a také nového mostu propojující břehy. Ten byl dost vysoký aby pod ním lodě projížděly, ale kdyby zde byla nějaká větší tak se dá ve středu jednoduše otevřít. Zajímavé je že Sadalagan byl doslova hlavním vedoucím stavby a vše řídil. Vedle této sochy je další socha a to Karadynova. Ten byl oproti mnoha jeho předchůdcům slivovůdce co se kromě drahokamů, zbraní a hlavně alkoholu zajímal také o zemědělství. Jako první začal tvořit víno a později svařáky. Také nechal vysázet dnes největší sad v Ethalu, respektive jeden rozšířit. Mezi nimi je také ta jabloň (trnka) ze které si kdysi stařec utrhl jablko (švestku). Vzniky za něj farmy, také první pořádné palírny a tak dále. Hlavně vymyslel a popsal pomyslný koloběh života v této zemi. Poslední socha patří Sadalagonovi II. Musíte si dát pozor. Nejedná se o syna či potomka toho Sadalagana prvního. Měli jen stejná jména, ale museli se nějak rozlišit. I tak měli něco společného a to zálibu ve stavění. Sadalagan II. začal stavět tyto sochy. Bulo to kvůli tomu že než začal už tu stála socha Izgalisise (bývalého krále Zlatých hor) a přišlo mu nesprávné aby v jedné zemi byl král ze země jiné, ale zas mu přišlo špatné ji ničit. Přece bez něj by Movstán nikdy nevznikl. Rozhodl se tedy že zde radši postaví sochy slivovůdců, kteří se nejlépe podíleli na historii utváření a reprezentaci této země (nutno dodat, že obličeje a podoby slivovůdců jsou vymyšlené ale každá je vytvořena do nejmenších detailů takže cokoliv co se o jejich podobě či špercích jimi nošených vědělo bylo při dělání soch použito). Kromě soch ještě zrekonstruoval celé venkovní město do dnešní podoby a ještě než zemřel chtěl udělat přímou cestu z Ethalu do Fralasu a odtud pokračovat do celé Tolie. Dnes zde vládne zatím mladý slivovůdce Bobrin s jeho pomocníkem Palimilem. O obou se ještě dozvíme v jiném příběhu a v jiné kapitole, avšak už teď je asi jisté, že osmá socha se bude brzo tyčit v síni slivovůdce, v Onorobu, v hlavním městě Ethalu neboli Moravstánu, kdesi v kopcích na velkých planinách, ve světě Tolii

.... a přesto přežily až do konce světa