Mýtus o Otci hvězd

**Mýtus o Otci hvězd** je nejstarším mýtem o vzniku CiArského světa. CiAřané ho mají velmi v oblibě a dodnes se často vypráví. Jsou na něj právem hrdí.

## Příběh

Na počátku nebylo nic, protože kdyby nic nebylo, není možné,
aby něco vzniklo. Na počátku tak skutečně nebylo nic, ale bylo něco – tma.
Černočerná tma. Tento stav trval dlouho, snad celou věčnost, do doby, než skrze
perleťově noční modř začaly prosvítat ultramarínové problesky.

V temném prostoru se tak zrodily zářivé problesky,
kterým v dnešních dobách říkáme hvězdy. Vznikly z místa, kde jich
bylo nejvíce. Postupně se od tohoto zdroje oddělovaly a pokryly celý
černoprostor. Problesky nyní zdobily celou plochu, která už nebyla ani zdaleka
tak temná. A to díky matce všech hvězd.

Problesková éra trvala dlouhý čas, než se k svítivým bodům
přidal někdo další. Jeho zrod připomínal narození samotných problesek.
Tentokrát tu ale nepřevažovala modrá barva, nýbrž medově zlatá. Z jemných a
nevýrazných odstínů se záře, která teď černoprostor osvětlovala, se stávala čím
dál silnější a nabývala tvaru kruhu. Tak se zrodilo Slunce a s ním i jeho
strůjce – Plamen. Byl to robustní lev s ohnivým srdcem a žlutooranžovou
aurou. Černoprostor se s jeho zjevem přeměnil na zlatoprostor, který byl  plný Plamenova slunce. Hvězdy i jejich matka
pomalu odcházely.

A v ten moment ji spatřil. Stála tam, přímo před ním. Půvabná,
zářivá a obklopená probleskami, které z ní pomalu slétávaly, když se
pohybovala. Ale přesně v tu chvíli, kdy jí některé z hvězd opustily,
se na ní zrodily další. Byla to Souhvězdná lvice, velká nebeská kouzelnice.

Plamen, omámen její
krásou, stál na obloze a neměl slov. Zrovna když našel odvahu promluvit – Souhvězdka
se pomalu rozplývala v dáli, jen se za ním ohlédla a vzdalovala se mu. A s ní
i problesky.

„Počkej!“ vykřikl zlatý lev s touhou rozběhnout se za
ní, ale zmizela dříve, než stačil vůbec zvednout tlapky. „Ach ne,“ postesknul
si. „Taková krása…“ vydechnul a přemítal o stvoření, které poslouchaly všechny
hvězdy. Plamen osaměl. Obloha zezlátla a rozzářila se ohnivým tónem. Nebyl tu
už žádný probleskoprosotr, se Slunečným lvem nastala změna.

Jeho síla, jako by slábla a vytrácela se. Takový pocit ještě
nikdy nezažil, měl strach a bál se, co ho v příštích chvílích čeká. Byl to
jeho první Slunečný den. V prostoru se však rychle zorientoval a důkladně se
staral o své Slunce. Přijal oblohu za svůj domov a ačkoliv se mu jeho působení
zde zamlouvalo, hlavou mu vířily myšlenky na lvici, co potkal. Nemyslel si, že Souhvězdnou
lvici ještě někdy spatří…

K jeho překvapení se před ním skutečně objevila, snad
ještě krásnější, než když ji viděl poprvé. Přiváděla s sebou hvězdy, které
jí se vší oddaností následovaly. Plamen se zvednul a celý nadšený se za ní
rozběhnul. „Hlavně už neodcházej!“ zvolal.

„Já neodcházím,“ usmála se na něj. „To ty.“

Náhle mu tlapky ztěžkly, jedna po druhé, a viděl skrze ně
prosvítat modrou zář problesek. „Co… co se to děje?“ vyděsil se a prohlížel si
svoje tělo.

„Odcházíš,“ zopakovala mu Souhvězdka.

Plamen s hrůzou zjistil, že má pravdu. Jeho zář se slábla,
dokonce i on sám mizel. Vidění se mu zatmívalo, ale necítil žádnou bolest. „Počkej…“
nadechnul se. „Uvidím… tě ještě někdy?“ Souhvězdka mlčela a on se ztrácel… Ale
než zmizel úplně, uslyšel něco, co mu rozehřálo srdce.
„Když uvěříš…“

V mžiku se znovu objevil na obloze, v plné síle.
Pro něj to byl jen krátký okamžik, ale Matka hvězd byla na stráži celý den a
starala se o své děti. Teď přišel čas, aby odešla zase ona. Plamen byl rád, že
se znovu setkali, ale jakmile mu došlo, k čemu se opět schyluje, nešťastně
se na lvici zadíval.

„Počkej!“ vykřiknul. „Proč musíš jít? Proč odcházíš? Proč tu
nezůstaneš se mnou?! Proč musíme oba dva odcházet, ale ne spolu?“ měl najednou
tolik otázek, ale ani na jednu neznal odpověď. Doufal však, že je zná ona.
„Tak to tu je…“ odpověděla mu a vzdalovala se.

„Ale proč? Počkej… nechoď pryč. Bez tebe… jsem tu tak sám,“
mňouknul na ni lítostivě a ona se zarazila. Zastavila se na místě a podívala se
mu do očí.
**„Nejsi sám. S CiAr nikdy nejsi sám,“** usmála se.

„CiAr? Tak se jmenuješ?“ nastražil ouška.

„Znamená to světlo ve tmě,“ dodala.

„To je krásné jméno…“
rozplýval se nad ním se zawrněním a málem zapomněl, že Souhvězdná lvice je už
téměř v nedohlednu. „Ale jak to můžeš říct? Vždyť právě odcházíš…“ posadil
se a sklonil čumák ke svým tlapám.

Když znovu začal se svým zlatoprostorem, podivil se sám nad
sebou. Necítil se sám, ale plný energie a lásky. Věděl, že se CiAr zase objeví
a mnohem víc… věřil tomu celým svým srdcem. A od té doby už nebyl na obloze
nikdy sám.

Proběhlo mnoho dalších střídání probleskoprostoru se
zlatoprostorem a Souhvězdka s Plamenným lvem si byli s každým setkáním
bližší. A ačkoliv na sebe měli jen pár chvil, nadevše si jich vážili. Když
totiž někoho milujete, i vteřina s ním má pro vás větší cenu, než všechno
bohatství světa.

Když přišlo nové loučení, CiAr se na Plamena podívala a
dotkla se ho svým čumákem. „Miluji tě,“ zawrněla mu do ucha. Lev se usmál a blíznul
ji na čele. „Miluji tě,“ wrouknul. „Přál bych si odejít s tebou,“ podíval
se na ni.

Souhvězdná lvice mu pohled opětovala. „Dnes odejdu
naposledy,“ řekla a pohladila mu tlapku. Poté sebe i hvězdy nasměrovala
kamsi dolů a přímo tím směrem se i rozběhla. „A po tomhle budeme už navždy
spolu.“

Lvice se rozběhla dolů, tou největší rychlostí. Plamen ji
následoval. Tolik si přál odejít s ní a sdílet svůj zlatoprostor s jejím
probleskoprostorem, ale to nikdy předtím nebylo možné, protože jeden z nich
vždy odešel. Teď měli šanci udělat to spolu. A zlatý lev si byl jistý tím, že
jeho milá ví, co dělá. Proto se k jejímu běhu přidal.

Čím dál byli, tím větší nabírali rychlost. CiAr se přetočila
na záda a podala Plamenovi svou tlapku. „Není většího kouzla než lásky, mé Sluníčko,“
zašeptala. On zavřel oči a natáhnul k ní svůj čumák, aby jí mohl políbit.
Jejich záře je spletla do modro-zlatého víru…

Když oči znovu otevřel, byl znovu na obloze. Jeho zlatá záře
vystřídala modrou, stejnou jako měla Souhvězdka. Lev se pro sebe usmál a
nadšeně vyskočil. „CiAr! Už jsem jako ty! Už je ze mě Souhvězdný lev!“ radoval
se. „Už nikdy se nebudeme muset odloučit!“

Avšak jeho milovaná, které ta slova patřila, nebyla vedle
něj, ale pod ním. Stala se z ní země, vytvořila ze sebe svět a přenesla na
Plamena svou podobu, aby spolu mohli být se Sluncem i s hvězdami. Podařilo se jim to. Konečně, po tak dlouhé době.

Plamen si užíval každou novou chvíli a povídal si se svou láskou, která vzhlížela k němu. Hvězdy kolem lva tiše naslouchaly jejich rozhovorům. Tím se zrodila noc a po ní přišel den, který měl být znovu prohřátý Sluncem. Bylo na lvu, aby se vrátil do své prvotní podoby.

Problesky se mu smotaly do kožichu a on už moc dobře věděl, že je čas vyměnit
probleskoprostor za zlatoprostor. Jemně je zabalil do své dlouhé hřívy a vedl je
k odpočinku. A tak se stal Plamen Otcem hvězd. Společně se Souhvězdnou
lvicí vytvořili úžasný svět, na kterém se začali rodit noví tvorové. To celé
vzešlo z jejich velké lásky. A už se nikdy nemuseli odloučit, byli navždy
při sobě – ve dne i v noci.

Plamen svou CiAr vesmírně miluje a to se nikdy nezmění.
Proto bude vždy stát při ní, děj se co děj, stejně jako bude navěky bdít nad
jejich dětmi, zářnými hvězdami a nad hrdými CiAřany, a bude jim svým světlem,
ať už slunečním či měsíčním, ukazovat cestu životem. A žádný tvor už více nikdy nebude
sám. Protože s CiAr není nikdo sám.