Hra na schovávanou

### Kapitola XI. Hra na schovávanou (21.3., 28.3., 2.4., 8.4. a 9.4.2019):

Sir Odolen v Marigradu navštívil převora svého řádu Gregora, aby ho požádal o povolení překročit v zájmu ochrany bezbranných a církve kodex a ucházet se o světský úřad starhradského zbrojmistra. Odolen předložil obzvláště přesvědčivé argumenty a tak převor svolil a dokonce ho za zásluhy a oddanost církvi povýšil na preceptora Řádu zlatokřídlých. Také mu předal dekret sepsaný představeným Svaté inkvizice a stvrzený knížecí pečetí. Šlo o zatykač na samotného arcimága Balthuse, rektora Marigradské univerzity, který má být předveden na shromáždění Svaté inkvizice, kde se má zodpovídat a čelit důkazům, které poukazují na jeho spojení s černokněžníky. Odolen má vést jednotku paladinů a předat rektora po dobrém či zlém do rukou inkvizice.

Odolen rozdal rytířům rozkazy a vydal se na audienci u samotného biskupa. Metoděj ho přijal a Odolen ho požádal o požehnání a podporu Dračího řádu. Metoděj se dlouze zajímal o jeho historii a členy. Odolen mu vyjevil i své pochybnosti o některých jejich činech, ale zaručil se za ně. Poté přísahal, že sejdou-li z cesty světla, bude první kdo proti nim pozvedne meč a povede zlatokřídlé bratry k jejich vyhlazení. Metoděj si od něj vzal zakládací listinu Dračího řádu a řekl, že mu požehná a přimluví se u knížete za jeho podporu. Poté Odolena požádal o laskavost, ale nechtěl o tom sám mluvit. Řekl mu, ať je o půlnoci v Kapli Stvořitelova těla, kde ho bude čekat jeho služebník a vše mu vypoví.

Odolen prodléval v modlitbách v kapli Stvořitelova těla a když ze zákristie vyšla postava oděná v mnišském rouchu a s kapucí, následoval ji do zpovědnice. Tam se od ní dozvěděl, že biskup má pochybnosti o pravosti Svaté inkvizice a že by se rád dozvěděl, co se na jejím sněmu děje. Tajemná postava Odolenovi vyjevila plán, jak toho docílit. Podle informátorů z řad zlatokřídlých, kteří střeží sněmovní sál Svaté inkvizice a kteří tuto informaci náhodou vyslechli z hovoru dvou inkvizitorů vycházejících ze sálu, mají být po poledni následujícího dne předvedeni další vězni. Ti jsou obvykle předváděni dvěma inkvizitory v řetězech a s pytli přes hlavu. Na cestě z žaláře do sálu tedy musí ty dva odstranit, převléci se za ně a dovést vězně do sálu sami.

Ráno Sir Odolen shromáždil své rytíře a vydal se se zatykačem na Marigradskou univerzitu pro rektora Balthuse. Nalezl ho v aule plné studentů. Poté, co studenti opustili aulu mu Odolen přečetl zatýkací dekret. Arcimág zpochybnil pravost knížecí pečeti a odmítl se Svaté inkvizici dobrovolně vydat. Mezi čtyřma očima pak Odolenovi sdělil, že má díky svým informátorům podezření, že vrchní inkvizitor Waldkart je napojen na Kazimírův kult černého kamene. Po dlouhém rozmyslu se nakonec Odolen rozhodl věřit arcimágovu slovu, že neopustí akademickou půdu, čímž získal čas na infiltraci inkvizičního sněmu, kde se snad dozví víc. Arcimág mu navíc zapůjčil vlastnoručně vyrobené runami posázené zrcátko, jehož prostřednictvím na ně bude moci seslat magii iluzí a změnit jejich obličeje na obličeje inkvizitorů, kteří povedou vězně k výslechu. Tím snad zmenší riziko jejich odhalení.

Dle domluvy se Odolen znovu uchýlil do kaple Stvořitelova těla. Tam si k němu přisedla ona tajemná postava, ale tentokrát nikoliv v mnišském hávu, ale v zářící zbroji. Byl to Sir Vaughen, preceptor řádu zlatokřídlých. Vyjevil Odolenovi, že mu jeho bratr, novic inkvizitor Joachym, díky symbolickému dotyku zprostředkovanému Vaughenovou svatou knihou, kterou svému bratrovi daroval, poslal zprávu, v níž ho žádal o pomoc. Víc se však nedozvěděl a když své obavy při zpovědi sdělil biskupovi Metodějovi, vymysleli spolu plán, jak zjistit pravdu. Vaughen s Odolenem zamířili k marigradskému sídlu svaté inkvizice. Když dva inkvizitoři vyšli ze sněmovního sálu a přes nádvoří se vydali do podzemních žalářů, tiše je sledovali. Když pak inkvizitoři vedli osmici vězňů (v otrhaných krví potřísněných pytlovinových šatech, spoutaných řetězy na rukou, na nohou i k sobě navzájem, s roubíky v ústech a pytli přes hlavu) spletitými chodbami podzemních kobek zpět do sálu, políčili na ně past, v tichosti je přemohli, svázali a převlékli se ze ně. Vězně pak do sálu odvedli sami.

Tam zasedala asi třicítka inkvizitorů. V jejich čele seděl na vysutém trůnu sám vrchní inkvizitor Waldkart. Inkvizitoři-žalářníci srazili vězně na kolena a sundali jim pytle z hlav. Byli mezi nimi i Vaughenův bratr Joachym, inkvizitorka Morena a také starhradský inkviziotr Matyáš. Zjevně prošli těžkým mučením na těle i na duši. Jeden z inkvizitorů přečetl obvinění. Zajatci prý sešli z cesty pravdy, spolčili se s nepřítelem a povstali proti vlastním bratrům a sestrám z řad inkvizice. Jsou však posledními odpadlíky, kteří se ze svých hříchů a selhání dosud nedoznali, což vyřeší poslední zkouška. Sám Waldkart povstal, dlouze se zadíval do očí každému vězni, poté přiložil ruku nad jeho čelo a vězeň se začal svíjet v nesnesitelných bolestech. Poté Waldkart řekl jediné slovo..."Vinen...". Tak postupoval od jednoho vězně k druhému. Jeden se v slzách doznal. Waldkart se vrátil ke svému trůnu a řekl, že trestem za zradu řádu je smrt a že po vymýcení těchto odpadlíků v něm zůstanou už jen věrní. Stvořitel nás prý ale učí odpouštět a tak nabídl vězňům, že oddají-li se znovu a plně jejich věci, budou ušetřeni. Na Waldkartův pokyn se pak zvedl jeden ze starších inkvizitorů, popošel kupředu a sundal si kápi.

Pod ní se skrývala vousatá tvář. Zpod mastných prošedivělých vlasů na vězně shlížela dvojice šílených očí samotného černokněžníka Kazimíra. Ignoroval nadávky do zrádců z řad předvedených vězňů. Místo toho jim přednesl svoji vizi o tom, jak společně pro všechny vytvoří lepší svět a o tom, co se stane, pokud selžou. Zlomený vězeň, který se dříve v slzách doznal přísahal věrnost Kazimírovu kultu. Na Kazimírův povel ho jeden z bratrů žalářníků sťal. Prý potřebuje jen silné, neboť místo v jeho bratrsvu a v jeho armádě je privilegiem. Další tři zajatci rychle přešli na jeho stranu. Zbytek (tedy Joachym, Morena, Matyáš a jeden ze starších inkvizitorů) byl odsouzen k smrti. Waldkart pokynul jednomu z inkvizitorů-žalářníků, aby rozsudek vykonal. Tím inkvizitorem byl maskovaný Odolen...

Šokovaně stál bez hnutí. Zvažoval všechny možnosti, ale šance, že by se jemu nebo Vaughenovi podařilo v případě konfliktu vyváznout a předat někomu zprávu o Waldkartově zradě nebyly valné. Kdo by pak tu zprávu přinesl? Nakonec zvolil v jeho očích menší zlo. Tasil meč a zajatce jednoho po druhém sťal... když se napřahoval k popravě posledního Matyáše, ten vykřikl, že se vzdává a znovu odpřísáhl věrnost svému bývalému mistru Kazimírovi s tím, že už ho nikdy nezradí. Tak Matyáš pragmaticky zaprodal své přátele aby zachránil svůj vlastní život. Kazimír nakonec přivítal nové bratry a sestry do rodiny a řekl všem, aby šli a spravili ostatní. Čas zůčtování nadešel...

Odolen s Vaughenem rychle zamířili za Metodějem a poté za Balthusem. Oba byli jejich zprávami nanejvýš znepokojeni a řekli, že musejí okamžitě začít jednat. Jde o čas, ale zdá se, že Metodějova mise zůstala utajena a mají tak před černokněžníky pár hodin náskok. Balthus opravil kouzelné zrcátko a ponechal jej v Odolenově držení, aby se později mohli spojit. A Metoděj Odolenovi daroval rychlého koně a zakládací listinu Dračího řádu stvrzenou knížecí pečetí. Tak Dračí řád konečně po mnoha staletích znovu povstal z popela. Výčitkami svědomí sžíraný Odolen tryskem zamířil k severu, aby o událostech posledních dní spravil své bratry z řad dragounů. I přes sněhovou vánici ho zapadající Slunce naplnilo teplem a světlem. Promluvil k němu sám stvořitel: "Odolene, nahlédl jsem do tvého srdce a viděl, že jen ty jediný mezi pravověrnými oplýváš čistým srdcem, silou i vůlí překročit pro vyšší dobro samotné základy mé církve. Proto jsem tě vybral. Ty jsi mnou vyvolený šampión. A budeš to ty, kdo v mém jménu pozvedne meč a povede armády světla do bitvy proti silám temnoty. Nenajdeš-li cestu k vítězství ty, nenajde ji nikdo. Teď pospěš, válečníku světla, neboť vezeš mnohem víc, než myslíš. Přivážíš totiž naději."

Na severu se dragouni vrátili domů, do Dračí sluje. Tam objevili velikého medvěda bránícího se skřetí přesile. Když byli skřeti pobiti, škaredě zraněný medvěd se proměnil zpátky ve Slavoje a řekl dragounům, ať si pospíší, že severní chodbou uprchli další skřeti, které pronásledoval Slavojův spolubojovník. Kdo to ale je se nedozvěděli, protože těžce raněný Slavoj ztratil mnoho krve a upadl do bezvědomí. Azrael ho ošetřil a odnesl do léčivé lázně ve svatyni Dračí sluje. Pak vyrazili na sever. Cestou potkávali mrtvé skřety a v Síni příběhů pak našli ve velkolepé zbroji zakutého rytíře, který svým zářícím runovým mečem zahnal skřety do kouta. Když dragouni spolu s neznámým rytířem skřety v útrobách Šedého vrchu pobili, rytíř sňal svou přilbu a dragouni s překvapením zjistili, že je to Lancel Zlatohlas, bard, s nímž se před časem setkali. Vysvětlil jim, že cestuje inkognito krajem jako potulný bard nebo rytíř. Představil se však jako Arnulf, syn Carlomana, syna Louise II. krále Východní falcké říše. Poté poklekl a nabídl svoji čest a meč do služeb Dračího řádu, který kdysi založil jeho předek, bájný král Dagobert.

Dragouni se vydali prozkoumat tunely, z nichž se museli vyrojit skřeti. Zjistili, že jde o rozsáhlý labyrint chodeb táhnoucí se na míle daleko. Proto se rozhodli použít granát z černého prachu, který před časem koupili ve Starhradu od trpasličího pyrofora Lokkara, a zapečetit tunel nadobro. Poté se vrátili do vnitřní svatyně Dračí sluje a ulehli k zaslouženému odpočinku. Sužovali je však zlé sny a po půlnoci je probudil vyděšeně krákající Diviš, který jim sdělil, že někdo právě narušil jeho magický obrazec a vstouopil do Šedého vrchu. Všech pět včetně zraněného Slavoje se vydali narušiteli v ústrety. Princ Arnulf jim svítil na cestu svým runovým mečem. V jedné z chodeb narazili na zvláštní černou postavu, která nakonec celá vzplála a Azrael v ní poznal Ascala. Odporný ohnivý běs přilákaný mocí temných insignií posedl Ascalovo tělo, vyhrabal se z jeho hrobu a hledal cestu do vnitřní svatyně. Grýša s ním chtěl bojovat, ale Azrael začal vyjednávat a běs nakonec vstoupil do jejich služeb jako strážce Dračí sluje výměnou za to, že jen on sám se bude moci vyhřívat v moci temných insignií. Dragouni se tedy vrátili do svých postelí.

Před úsvitem je však Diviš znovu probudil s tím, že někdo další vstoupil do Šedého vrchu. U vchodu se pak setkali se svým starým přítelem, Cestovatelem Singollem. K překvapení dragounů před ním jak Slavoj, tak Arnulf poklekli. Tak se dozvěděli, že jejich průvodce, který jim pomohl získat korunu Solnodolu, byl ve skutečnosti samotným Ashanorem, princem ze Zlatého lesa. Řekl, že si sám musel ověřit, zda jsou hodni jeho pomoci a proto je chtěl blíže poznat. Protože na něj udělali dojem, a to zejména tím, že za jejich věc obětoval svůj život jeden z nesmrtelných Eldar, seznal je hodnými a přišel jim nyní na Myrddinovu prosbu na pomoc s lokalizačním rituálem. Na stole rozložil krásně malovanou mapu místního kraje a rozestavěl po ní různé drahokamy. Kolem rozmístil prach ze sušených bylin a mnohé další suroviny a ve staré elfštině započal zaříkání. Celá svatyně potemněla a dragouni jeden po druhém upadli do bezvědomí.

Grýšovi se zdálo o jeho dětství v krollí vesnici tam, kde hory přechází ve velké pláně. Jeho nejlepší kamarádka Ka'ra s ním hrála na schovávanou a na honěnou a pak si povídali na jejich tajném místě, kde spolu trávili mnoho času. Oslovovala ho Go'el a začala se vyptávat, proč vlastně bojuje proti těm, kteří bojují s těmi zlými. S těmi, kteří krolly zotročují a nechávají je vzájemně se zabíjet pro obveselení panstva. S těmi, pro něž má dobytek větší cenu než krollí život. Nedokázala to pochopit...

Azrael byl zahalen v temnotě, kde mu děsivý hlas jako tisíc nožů pronikal hluboko do mysli. Četl v ní jako v otevřené knize. Nedokázal se tomu bránit. S takovým náporem surové mocí se dosud nesetkal a brzy byl vyčerpán a ponechán víceméně na milost. Ptal se té bytosti, co chce. "Od tebe? Nic... Pro tebe? Všechno..." odpověděl hlas. Ptal se jí, kdo je a zda je temným králem. "Jména jsou nicotná. Není důležité kdo jsem já ani kdo jsi ty. Důležité je jen to, co vykonáme a jaký svět za sebou zanecháme." Když Azrael oponoval, že před staletími za sebou zanechali svět zdevastovaný válkou a smrtí, hlas odpověděl, že to jsou politické lži a překroucená historie, neboť jsou to vítězové, kdo historii zapisuje. Vyjevil Azraelovi, že není pravdou, že by nenáviděl nekouzelníky, neboť on nebojuje z nenávisti. Je ale pravda, že magie vzkvétá jen ve výjimečných duších. V duších, které jsou předurčeny k něčemu většímu. "Jen pomysli, bratře, jaký svět bychom mohli vytvořit. My, kdož jsme oddáni svobodě, pravdě a moudrosti. Ne pro nás, ale pro všechny. Pohleď. Pohleď na vizi budoucnosti, jaká čeká tento svět, pokud selžeme." Pak vyjevil Azraelovi strašlivou vizi války mezi smrtelníky i kupy mrtvých tyčící se k nebesům. "To je to, proti čemu bojujeme. To je náš nepřítel. Jejich arogance. Jejich barbarství. Jejich touha po moci... Pomoz mi bratře. Pomoz mi a společně stvoříme lepší a spravedlivější svět. Svět, v němž zaujmeme naše právoplatné místo pro blaho všech..."

Když se dragouni probrali, temnota byla pryč a na stole ležela mapa, v níž byly vypáleny díry. Jedna byla na místě Šedého vrchu. Další byla na Marigradu. A poslední byla v nitru Černé bažiny...

***Pozn.:** Předchází Mezihra Podivuhodná setkání. Následuje Mezihra Bubny války. Přehled Tažení je zde.*