Niceai Császárság

Az elmúlt két évtized igen sok megpróbáltatást tartogatott a rómaiak számára. A birodalom lelkére nehezedő vallásos ellentét az igazhitű képrombolók és a tanításokat megtagadó bálványimádók között trónviszályhoz és a birodalom kettészakadásához vezetett. Miután Nikephoros Caesar gyalázatos módon meggyilkolta testvérét Leó császárt, a császár özvegyének és örökösének menekülnie kellett a fővárosból. A Boszporuszon átkelve Niceában állapodtak meg és gyűjtötték maguk köré hű alattvalóikat. Nikephoros szinte már árulásának napján kimutatta szándékát, hogy megengedőbb legyen az idolátriával szemben, természetes hát, ha Irén császárné egyértelművé tette a hívek számára, hogy – a származásával kapcsolatos aggodalmak ellenére – szilárd hittel áll a képrombolások mellett.

A vallásos képek imádata körüli vita ugyan nem ekkor lépett át először a teológiai viták színpadjáról a tettlegesség mezejére, de Nikephoros és Irén szembenállása egyre jobban vallásháborúra kezdett hasonlítani. Irén császárnő betartotta ígéretet és mindenben megengedőnek bizonyult a képromboló egyházfikkal szemben, akik pedig minden tőlük telhetőt megtettek, hogy az birodalom anatóliai alattvalóinak harci hevületét mind magasabbra szítsák a szerintük eretnekségre jutott testvéreik ellen.

A 787-es II. Niceai zsinat megerősítette a 754-es “fejetlen” zsinat határozatait, sőt Irén császárné és VI. Konstantin elnöklete mellett halálos büntetést rendelt el mindenkivel szemben, akit élettelen képek imádatán kapnak. A következő évek során Anatólia szerte, sokszor véres jelenetek kíséretében, az képromboló tömegek vallásos képek és ábrázolások ezreit pusztították el, megtisztítva ezáltal a birodalom templomait és rendházait az eretnekségtől.

Bár a birodalom kettészakadása mindössze csak két évtizedre tekinthet vissza, de ez alatt az idő alatt a két államban gyökeresen eltérő vallásos szokások alakultak ki. Míg a nyugati végeken – talán egyfajta reakcióként – még a korábbinál is nagyobb szerepet kap az ikonok imádata a vallásos szertartások során, a Niceai központú birodalomrészben mostanra a vallásos jelenetek képi ábrázolása elképzelhetetlennek számít, de az egyház épületei és szertartásai sok más módon is egyre puritánabb, letisztultabb megjelenést öltenek magukra, és a nagy, díszes szertartások helyett egyre inkább a hívek egyéni vallásos katarzisának átélésére, a hívek és Isten közvetlen kapcsolatának kihangsúlyozására helyezik a hangsúlyt.

A 790-es évek elején, ahogy VI. Konstantin császár a nagykorúság felé közeledett egyre sokasodtak a súrlódások a birodalom sorsa felett oly sokáig gyámkodó császárné és fia között. A trónviszály természetesen vallásos színezetet öltött, amikor VI. Konstantin VII. János pátriárka színe előtt idolátriával vádolta meg édesanyját, és bizonyítékként az édesanyja, a római pápa és Károly frank király levelezését mutatta fel. A levelek tanúsága szerint Irén a pápa és a frank király segítségét kérte Konstantinápoly visszafoglalásához, és a szövetség biztosítása érdekében az Iszauriai és a Karoling dinasztiák közötti házasságot és a képrombolással való szakítást is felajánlotta.

Irén császárnő halála óta VI. Konstantin egyedül uralkodik a rómaiak birodalma felett. Több évtizedes, sehová sem vezető csatározások után kénytelen volt belátni, hogy nincs módjában elégtételt venni apjának gyilkosán, Nikephoroson, így 798-ban még egy találkozóra is sor került a császár és az egykori Caesar között. Bár formális béke nem kötettet a két birodalomfél között – és VI. Konstantin nem is tett le róla, hogy egy szép napon újra Konstantinápoly városából uralja birodalmát -, de Boszporusz két partján egyelőre nyugalom van, és VI. Konstantin figyelmét is inkább a birodalom keleti határainak megerősítése köti le.

A Niceai Császárságot ugyanis minden oldalról potenciális ellenségek veszik körül, akik ellen könnyen lehet, hogy csak igaz hitükre számíthatnak.