Horvát Királyság

Horvát Királyság

Története 1054 és 1084 között (polgárháborús időszak)

A pestisjárvány megtépázta a későbbi Horváth Királyság területét, főleg a Zetai Fejedelemség és Boszniai területeket, illetve a tengerparti vidékeket. A helyi nemességet a nyavalya komolyan megtizedelte, alig tíz év alatt a nemesi családok egy harmada teljesen kihalt. A megüresedett területeket a közeli nemesek vették át, azonban a legtöbb ki nem haló családban is sokakat elvitt a pestis. A betegség lassan lecsengett, ám többet hagyott maga után, mint árván maradt fiúgyermekek, akiknek földesúrként kellett funkcionálnia és uradalmakat igazgató asszonyok: Hatalmi vákuum alakult ki, melynek betöltésére még vagy 30 évig sokan igyekeztek magukat ajánlani. A legyengült központi hatalom és az uradalmak de facto összeomlása komolyan megcsorbította a termelékenységet, mely időszakosan éhínségekkel sújtotta a vidéket. Ezek problémákra először 1071-ben keresett a három délszláv ország megoldást,  mikor a nemesség Ilidža-ban, avagy római nevén Aquae Sulphurae-ben gyűlt össze. Elég komoly viták folytak, de az irány közös volt: közös közigazgatásra és királyra van szükség. Mivel a három országban összesen egy király élte túl az utóbbi 15 évet, egyértelműen ő volt a Délszláv Királyság trónjának legesélyesebb várományosa. Ő IV. Krešimir volt. A tárgyalássorozat harmadik hetének vasárnapján, augusztus 14-én a teljes küldöttség misére gyűlt össze, melyre Rómából pápai küldöttség is érkezett. A szerb nemességnemtetszését fejezte ki, viszont tiszteletből megjelent a misén. Kivételt képzett három nemes: Pera Trkulja, Vlado Hristov és Stracimir Ugljanin, akik ördögi tervet eszeltek ki. A templom minden bejáratát eltorlaszolták és a bent levőkkel együtt felgyújtották. Tettüket a Rómának való behódolással magyarázták és komoly, ortodox tábort szerveztek maguknak. Sereget gyűjtöttek és bejelentették a Szerb Nagyhercegség megalakultát. Területe megegyezett a korábban tárgyalt államéval, vezetését pedig a három Nagyherceg, Trkulja, Hristov és Ugljanin látták volna el. Három évente változott volna a Nagyhercegek közül a Főherceg titulusa, aki az ország de jure vezetője, azonban Pera Trkulja volt az első és utolsó Főherceg. Az ország maradék nemessége összegyűlt és a pápa támogatásával először Banja Luka mellett 1073-ban, majd Zenica mellett 1074-ben hatalmas vereséget mértek az ortodox seregre. Banja Luka mellett Hristov lelte halálát, örököst pedig nem hagyott maga után. Társai úgy döntöttek, hogy a háború lezártáig nem választanak új Nagyherceget. Ugljanin egy friss sereget vitt Szarajevó alá, ahol először egy véres döntetlent vívott ki a Mario Smolčič által vezetett horváth sereggel, majd bevette magát a várba, amit Smolčič gyorsan ostromgyűrűbe is vont. A szerb arra számított, hogy a vár alól a csata után elvonul ellensége, azonban ő inkább erősítés reményében kiépítette az ostromgyűrűt és a következő két, viszonylag enyhe, telet ott is töltötte. 1077-ben kapitulált a vár, ekkor Smolčič a védőknek fegyvereikért cserébe szabad elvonulást engedett, azonban megígérte, hogy minden ortodoxot, akit a királyság területén talál, halállal büntet. Voltak, akik nem voltak hajlandóak elhagyni lakhelyüket, de a horvát állta a szavát és vérontást rendezett közöttük. Rosszabbul járt azonban Ugljanin és családja, akiket élve, arccal előre eltemettek, a sírokat három napig locsolták, majd behintették sóval. A harc ezentúl már a katolikusok és az ortodoxok között zajlott, korábban egymás mellett élő emberek, barátok, szomszédok estek egymásnak. Talán a háború ezen pontján kijelenthető: Az ortodox vallásúak az életükért küzdöttek. A katolikusok 1083 végére teljesen kiűzték a „szerbeket”, akik nagyrészt Bulgáriában leltek menedékre. A polgárháború lezártával 1084 januárjában, Zágrábban gyűltek össze a „háború hősei” és kikiáltották a Horváth Királyságot. A Királyi címre három ember volt igazán esélyes: Mario Smolčič, „Szarajevo Hőse”, Zdravko Rakek, a szerzetesből lett hadvezér és Cvjetko Budimir, Aki inkább előcsatározásokkal gyengítette Trkulja főseregét. Sajnálatára, a döntő csatára már nem tudott odaérni, így csak a győztes seregek ünneplésére ért Dubrovnik-ba.

Mario Smolčič: Dubrovnik mellett 1042-ben született. A járvány után, lényegében a zavarosban halászva jutott földekhez. Hatalmát jól használta, ráadásul az ő területeit a járvány és éhínség is kevésbé tépázta, így sok katonát volt képes kiállítani. Jó stratégiai érzéke és harctéri kegyetlensége magasra repítette, majd nagy szerepe volt a vallási alapú tisztogatások elterjedésének. 42 éves kora ellenére se felesége, se fia nincs, sokak szerint azért, mert ő jobban szereti a fegyvereket a nőknél. A rossz nyelvek azonban azt rebesgetik, hogy nem a fegyverek, hanem a fiatal fegyverhordozó fiúk iránti szenvedélye miatt nem házasodott soha.

Zdravko Rakek: Az éhínséget gyermekként élte meg, majd családjával Itáliába menekültek. Az 1059-es születésű Zdravko szerzetesnek tanult, Rómában pedig minden tudománnyal és fejlődéssel kapcsolatos tudást magába szívott. A háború végül hazahívta a fiatal férfit, aki 1078-ban egy pápai sereg kapitányaként tért vissza a Balkánra. Az első pár csatában kitűntette magát, látszott, hogy nem csak esze volt éles, hanem a kardvíváshoz is ért. 1080-ra már azt a sereget vezette, mellyel az országba jött és sok követőre lelt. Sokak szemében szimpatikus volt, hisz harcos, tudós és pap volt egyszerre. 1081-ben fogadta örökbe Mrvica-t, egy fiatal dalmatát. A kutya hű társa volt, aki mindenhova elkíséri. Miután 1083 júniusában a pápai sereg hazament, Rakek még az országban maradt, hisz a területei és saját követői már de facto nemessé tették.