הוקאזונו האזוקי

הוזאקונו האזוקי היא תושבת במכון הרפואי-פסיכיאטרי.

## היסטוריה

היא נולדה לאם חד הורית עם הרבה ילדים, וכשהיא נולדה, מצאו אצלה תוך כמה שנים בעיה בתקשורת. אז שלחו אותה למישהו שיטפל בזה. היא הייתה מגיעה לפגישות שלה מוקדם, כי לאמא שלה היה רק זמן מאד מסוים שבו היא יכלה להסיע את הילדה שלה, וזה היה שעתיים לפני. היא הייתה יושבת שם ובוהה באוויר, ומידי פעם מתעסקת עם חתול שתמיד היה באיזור. מבחינת תוכן הפגישות….וול, היא לא באמת התקדמה, כי לא היה לה אכפת מזה והיא לא הבינה מה רוצים ממנה ולא שיתפה פעולה. כל מה שהיה אכפת לה ממנו זה החתול, כי הוא היה חמוד וקטן והוא לא דרש ממנה לדבר או משהו בסגנון.
יום אחד התחיל להגיע עוד ילד. הוא היה גדול מהאזוקי בלא מעט שנים, והוא היה מגיע מוקדם כי לא היה לו משהו אחר לעשות - לפחות בהתחלה. אחרי כמה פעמים הוא התחיל להגיע מוקדם כי הילדה הקטנה שהייתה שם מצאה חן בעיניו, רק, חבל שהיא הייתה עסוקה בחתול כל הזמן. יום אחד הוא פשוט פנה אליה, ואמר לה שנראה שהחתול לא אוכל. האזוקי לא ענתה, כי יהא לא הבינה מה הילדה הזה רוצה ממנה בכלל ולמה הוא מדבר איתה אם הוא לא מכיר אותה. ואז הוא נעלם, וכשהוא חזר הייתה לו סוכריה. הוא נתן לה אותה, ומאותו היום היא נתנה לו לדבר אליה ולעשות מה שהוא רוצה, והוא היה מביא לה דברים נחמדים כמו ממתקים ובובות וכאלה. בשלב מסוים היא אמרה שכל מה שאכפת לה ממנו באמת זה החתול, שהיה ממשיך להגיע אליה ולשבת איתה גם כשהבחור היה מדבר איתה ועושה מה שהוא רוצה. היא הייתה מטפלת בו ומספרת לו במחשבות שלה על כל הדברים המוזרים האלה שהנער שהיא אפילו לא יודעת מה השם שלו עושה, אבל היא לא דיברה בקול כי היא פשוט לא רצתה. היא גם לא לקחה את החתול הביתה, כי היא ידעה שכל האחים שלה יצעקו ויגעו בו. היא המשיכה לתת לנער לעשות מה שהוא רוצה, כי הוא היה מביא לה דברים בשביל החתול.
ואז, יום אחד, היא הגיעה אפילו יותר מוקדם מתמיד. היא הסתובבה בחוץ, כי היא לא ראתה את החתול שלה. ואז היא ראתה אותו, בצד השני של הכביש. היו שם ילדים, והם צחקו וצעקו דברים והכאיבו לו. היא עברה את הכביש בריצה, ופשוט התחילה להרביץ להם. ממש להרביץ להם. היא חיסלה כמעט את כולם, ואז נשאר רק אחד, והוא החזיק את החתול שלה מהזנב וצחק. הוא שאל את האזוקי מה דפוק אצלה שהיא מתחרפנה ככה מחתול, ואז זרק אותו לכביש. החתול הקטן והמסכן שלה לא הספיק לקום - והגיעה מכונית ודרסה אותו.
האזוקי צרחה. היא ממש צרחה. היא רצה אחרי המכונית המון רחובות, ובסופו של דבר, כשהמכונית עצרה והאישה שנהגה יצאה ממנה, האזוקי פשוט קפצה עליה, הפילה אותה ודפקה את הראש שלה במדרכה. אחרי זה היא שוב צרחה, כי האישה התחיל לדמם ממש. אבל...זה עשה לה טוב. היא אהבה לראות את הדם הזה. היא רצה משם, כשאנשים שראו מה היא עשתה רודפים אחריה. בסוף נגמר לה הכוח, והיא נפלה. אז האנשים לקחו אותה. לפני שהם הספיקו לעשות עוד משהו, היא פתאום הצליחה להתרחק מהם. היא הרביצה ממש חזק לאחד מהם, ולא היה אפשר להוריד אותה ממנו - היא הייתה דבוקה מידי במטרה שלה. אחר כך היא עברה לאחר, ובסופו של דבר כולם היו מחוסלים, בדיוק כמו הילדים שהתעללו בחתול. ואז הגיעה משטרה, ומהם היא כבר לא יכלה להתחמק. הם ראו שמדובר בילדה קטנה, אבל הם בכל זאת בחרו לחקור אותה.
החקירה לא עזרה במיוחד למישהו, אבל הם שיחררו אותה, כי הם החליטו שהיא פשוט הייתה בהתקף כעס או משהו כזה. אבל הרופאים שבדקו אותה הביאו לה כדורים, כדי שהילדה לא תתחרפן ותעשה משהו שישפיל את יפן חס וחלילה. האזוקי לא לקחה את הכדורים שלה, היא מצאה להם שימוש אחר. היא הייתה הולכת לילדים קטנים בבית ספר שלה, אומרת להם שזה ממתקים ואז נותנת להם קמה. לא לדאוג, היא גם הייתה נשארת לצפות בהם סובלים. את הטיפולים שלה היא הפסיקה, כי פתאום היא למדה לדבר ממש טוב. בשעות הפנאי שלה היא הייתה יושבת ומתעללת בחיות, כי יותר לא היה אכפת לה מהן. לא היה לה אכפת יותר מכלום, היא פשוט רצתה להכאיב לאנשים.
טוב, זה לא יכל להמשיך לנצח. יום אחד אחת המורות פנתה אליה, כי היא ראתה אותה הולכת לילדים הקטנים ומציעה להם ממתקים. למה זה הפריע לה כל כך? טוב, כי כל הילדים האלה היו מרגישים פתאום ממש לא טוב בגלל הממתקים שהיא הייתה נותנת להם, או קורסים, והחלשים מבינהם היו מתים. היא שאלה אותה מה זה הממתקים האלה, ומאיפה היא השיגה אותם, והאזוקי בתגובה פשוט צחקה. היא אמרה למורה שהיא טיפשה, שהיא לא מבינה שום דבר. אחרי זה היא הרביצה לה. ממש חזק. כי האזוקי למדה להרביץ חזק. אנשים מסביבה התחיל לצעוק, והיא רק נהנתה מכל זה עוד יותר, כי הם סבלו ונבהלו והיא אהבה את זה. אחרי זה היא ברחה עוד הפעם, לגג של בית הספר. היא איימה שאם מישהו יעז לקרוא למחלקה פסיכיאטרית או למשטרה, היא תקפוץ מהגג - וזה בהחלט לא מה שבית הספר היה צריך באותו רגע. הם הסכימו לא לספר לאף אחד, והיא ירדה מהגג. אבל...הם כן קראו לפסיכיאטרית, כי הם חשבו שילדה קטנה היא לא באמת איום. אז האזוקי התאשפזה בכפייה.
בימים הראשונים היא לא יצאה מהחדר בכלל. היא רק צרחה והתחרפנה והיו צריכים לקשור אותה. אחר כך, הם נתנו לה הרגעה. היא נרגעה בסופו של דבר, ובשלב מסוים הם החליטו שהיא לא מסוכנת ושהם צריכים את החבלים של הקשירה לאנשים יותר פסיכים ממנה, אז הם שיחררו אותה והמשיכו לתת לה תרופות. היא קמה ויצאה להסתובב קצת בחוץ...ואז היא ראתה מישהו. מישהו שהיא מכירה. אחרי כמה השניות שבהן היא ניסתה לעקוף את כל ההרגעה שמסממת לה את המוח ולהבין מי זה, היא הבינה - זה אותו הילד שהיא לא הספיקה לחסל, הילד שהחזיק את החתול שלה מהזנב וזרק אותו לכביש. היא עמדה ללכת אליו, ואז הוא הסתכל עליה ונראה...מבוהל. ממש מבוהל. האמת? זה לא הפריע לה בכלל. היא רצה אליו, קפצה עליו וחנקה אותו. ואז היא שיחררה ועברה להרביץ לו ממש חזק, כי למרות התרופות היה לה המון כוח.
עצרו אותה, מן הסתם, והכניסו אותה שוב להסגר. הפעם גם אחרי שהיא התנהגה כמו ילדה טובה הם לא נתנו לה לצאת. הזמנים הפכו למטושטשים בשבילה - היא לא ידעה מה יום ומה לילה, איזה יום היום, מה השעה. היא אפילו לא ידעה בת כמה היא בדיוק. ואז, יום אחד, שיחררו אותה החוצה. העובדים החליטו שהיא כבר לא מסוכנת, בעיקר בגלל שהיא לא ידעה שום דבר ולא יכלה לזוז מהחדר - אז לא היה לה איך להיות מסוכנת. היא חזרה לבית שלה עם שלל תרופות חדשות שהיו אמורות לשמור אותה רגועה ולא יודעת כלום על מה שהולך סביבה, אבל כמובן שהיא לא לקחה אותם. הדבר הראשון שהיא עשתה כשהיא הגיעה הביתה זה לשים להורים שלה מהתרופות האלה באוכל ובשתיה, ואז לצפות בהם בחיוך כשהם גוססים. היא סוף סוף חזרה לעצמה - אומנם הגוף שלה היה כבר רגיל לתרופות וזה השפיע, אבל מבחינתה, היא לא הייתה צריכה אותן. אחרי זה היא יצאה להסתובב בחוץ, וחיפשה אנשים שמעוניינים בתרופות כאלה, שהן לא תרופות שכל כך קל להשיג ושוות ערך לסמים.
היא מצאה תוך יחסית הרבה זמן, והיא מכרה חלק קטן מהתרופות. הן היו שוות כל כך הרבה בשביל האנשים הטיפשים שקנו אותן, שהיא קיבלה על זה הרבה יותר מידי כסף. כשהיא מכרה לאנשים אחרים תרופות, אנשים טיפשים טיפשים לא פחות, היא ביקשה נשק - וקיבלה. היא המשיכה לקחת כסף ודברים אחרים שהיא צריכה בשביל המטרה שלה - לחזור לבית החולים ולנקום. בסופו של דבר, היא השיגה את כל מה שהיא צריכה ומכרה את כל התרופות. ואחר כך היא התכוננה, והלכה אל בית החולים. היא נכנסה בלי בעיות אליו, כי מי באמת יבדוק ברצינות ילדה קטנה, ואז התחילה לירות בכל מי שהיא יכלה - רופאים, אחיות, מטופלים, לא באמת היה אכפת לה. הדם חירפן אותה, הצרחות חירפנו אותה, היא הייתה כל כך...שמחה. היא הצליחה לחסל יחסית הרבה עד שהיא נתפסה, אבל היא גם הצליחה לברוח. היא רצה ורצה תוך כדי שהיא צועקת שזה היום הכי טוב בחיים שלה, ובסופו של דבר, היא התחבאה בסמטה עד שהיא החליטה שלא רודפים אחריה יותר.
ואז...היא ראתה חתול. ועוד חתול. כן, היצורים האלה שהם בדיוק כמו החתול שהיה לה אי שם כשהיא עוד הייתה ילדה נורמאלית בערך. היא לא יכלה להתאפק למרות הכל, אז היא נגעה בערך מהם. הוא נבהל, קפץ עליה ושרט אותה באיזור ימין של הפנים - מה שהשאיר אותה בלי יכולת לפתוח את עין ימין. היא התחרפנה שוב, כי גם החיות שהיא זכרה כטובות פגעו בה עכשיו. היא הרגה את כל החתולים למרות העין הפצועה שלה והפנים הפצועות שלה, ואז היא ברחה וברחה עד שהיא הגיעה לחנות. היא ביקשה לקנות אלכוהול, ולמרות שהיא הייתה קטנה מידי היה לה הרבה כסף, אז המוכר נתן לה. היא שמה את האלכוהול בבקבוק קטן, והחביאה אותו במעיל שלה.
אחר כך, היא הלכה להתעלל בעוד אנשים. כמובן שהיא פשוט יצאה לרחוב והתחילה לרצוח, והפעם, כשתפסו אותה, החליטו לקחת אותה למעצר. בחקירה שלה היא לא הסכימה לענות על שום דבר, ובסופו של דבר, היא הציעה לבן אדם שחקר אותה אלכוהול - למה? כי היא ידעה שהוא שומר חוק, ושבמצב הנוכחי של יפן והעובדה שהוא מאלה שמחליטים מי הולך לכלא, למכון הפסיכיאטרי רפואי וכולי, אסור להיות לשתות כי הוא צריך להיות עירני ופיכח עשרים וארבע שעות ביממה. הוא נראה ממש כאילו הוא רוצה את האלכוהול הזה, אז היא אמרה לו שאם הוא יתן לה ללכת - היא תיתן לו את האלכוהול. בסופו של דבר הוא התעשת ואמר לה שהוא לא נותן לה את האלכוהול, אז היא ביקשה ממנו משהו אחר - אולר. הוא היה כל כך נואש לאלכוהול, שהוא הסכים והביא לה. אחרי זה היא סיפרה לו את הכל בלי לחסוך במעשים שלה - אחרי הכל, היא אהבה לראות אנשים סובלים ולא הייתה לה בעיה לדבר על זה - והוא החליט שהיא תישאר במעצר עד למשפט שלה, יחד עם האולר שלה, שהיא הצליחה להחביא מספיק טוב, בדיוק כמו שהיא הצליחה להחביא את האלכוהול.
היא הייתה במעצר למשך כמה ימים, וגם קיבלה טיפול לעין שלה שלא עזר יותר מידי, וחיכתה. בסוף הגיע המשפט שלה - הוא היה סוער מאד בגלל רשימת העבירות המאד גדולה שלה והעובדה שהיא ממש צעירה, ושניה לפני שרצו לתת לה עונש מוות כעונש על כל הדברים שהיא עשתה - מישהו ציין את העובדה שהיא מוגדרת כחולת נפש, כסדיסטית במלוא מובן המילה. זה שינה את הדיון לגמרי, כי מחלות נפש הן לא משהו שאפשר להתעלם מהן. משם הדיון הגיע להאם לשלוח אותה לכלא או לפסיכיאטרי, ובסופו של דבר - גזר הדין היה שהיא נשלחת אל הפסיכיאטרי.
בפסיכיאטרי, היא התחברה עם בנות נוספות - מוקאיצ'י מיון, אייגאסה מואה, שינוזאקי איאנה, מייאוואקי סאקורה ואינואה יוריה. למרות העובדה שכולן היו צריכות טיפול תרופתי שממנו הן התעלמו בדרך כלל, העובדה שבדרך כלל אחת מהן הייתה תקועה בבידוד אחרי שהיא עשתה משהו רע למישהו (ברוב הפעמים מי שנתקעה שם הייתה יוריה, למען הפרוטוקול. בכל זאת, גאקי) ולמרות כל מכשול אפשרי שקיים במכון הפסיכיאטרי רפואי - החבורה הזאת התחברה. מיון היא המנהיגה שלהן. והאזוקי? האזוקי היא העוזרת מספר אחת שלה. היא תמיד שם כדי לתמוך בה ולעזור לה. מבחינה פיזית, היא מסתובבת עם משהו שמכסה את העין הימנית שלה, ויש לה צלקת מאד מכוערת על חלק מהפנים. היא קוראת לעצמה ארגוס, על שם הענק מהמיתולוגיה היוונית עם אלפי העיניים שפתוחות עשרים וארבע שעות. אף אחד לא באמת קורא לה ככה (הרוב קוראים לה האזוקי, או האזו, או הוקאזונו-סאן), אבל היא אוהבת את השם הזה כי הוא פשוט ההפך הגמור ממה שהיא. היא ידועה בסדיסטיות שלה, וכל פעם שהיא מסיימת לריב עם מישהו (ומנצחת אותו, מן הסתם) - היא חותכת לו את החלק הימני של הפנים בצורה זהה לצלקת שלה, עם האולר שהיא קיבלה מהשוטר. אבל, איך שהוא, כל פעם שמחפשים את האולר הזה בשביל לקחת אותו - הוא לא נמצא. היא לא מדברת יותר מידי פרט לעם מיון, והיא יכולה לשלוט על יוריה בצורה כמעט מושלמת - והיא היחידה שיכולה.