Design inteligent

*A nu se confunda cu creaționismul*

**Designul inteligent** **(ID)** este o teorie testabilă pe plan empiric , potrivit căreia universul natural prezintă semne că a fost proiectat intenționat de o cauză inteligentă . În opinia lui Jonathan Wells, „ID ... susține doar că niște trăsături ale corpurilor vii sunt mai bine explicate prin cauza inteligentă decât prin procese nedirijate.” . Wells, printre alții, folosește ID pentru a respinge afirmația darwiniană că trăsăturile corpurilor vii sunt „inexplicabile prin teoria creației”, dar pe deplin explicabile ca produse ale forțelor naturale nedirijate.

Ideea centrală a teoriei designului inteligent este că designul este detectabil pe plan empiric, după cum detectabilitatea designului la obiectele făcute de om este fără complicații, necontroversată și adesea intuitivă (vezi: detectarea designului). Cu respect pentru originea și dezvoltarea sistemelor cosmologice și biologice, teoria designului inteligent susține că aceleași principii furnizează logica deducției designului în natură. Adică, fără a „proba” în mod necesar actualul design inteligent în natură, evidența materială observabilă furnizează o bază rezonabilă pentru a conchide cu privire la design, iar o asemenea bază susține o ipoteză științifică legitimă a designului *inteligent*. Ca atare, teoria designului inteligent este în dezacord științific cu ideile principale ale teoriilor materialiste ale evoluției, precum evoluția chimică și darwiniană , după care designul expus în universul nostru este numai un design *aparent*, adică, design *neinteligent* cauzat numai de forțe naturale, nedirijate și fără scop, ale fizicii și chimiei.

Într-un sens mai general, designul inteligent este pur și simplu știința detectării designului—cum să deslușești structurile aranjate de o cauză inteligentă pentru un scop. Detectarea designului este folosită într-un număr de domenii științifice, inclusiv antropologia, arheologia, științele juridice, criptanaliza și cercetarea inteligenței extraterestre (**SETI**). O concluzie că niște trăsături cosmologice și biologice ale universului natural poate fi testată în același fel în care savanții testează zilnic în favoarea designului în alte științe.

Teoria designului inteligent, precum toate teoriile originilor, este controversată pe plan științific și religios. Toate teoriile originilor sunt controversate pe plan științific deoarece adesea ajung la relatări istorice subiective sau insuficient de obiective, ce caută să explice evenimente trecute singulare ce au avut loc mulți ani în urmă și nu pot fi testate în mod adecvat în laborator. Sunt controversate pe plan religios, deoarece toate religiile, inclusiv cele non-teiste, depind de câte o relatare particulară a originilor. Promotorii designului inteligent consideră că instituțiile științifice, inclusiv agențiile guvernamentale, școlile publice și universitățile, trebuie să lupte pentru obiectivitate și libertate academică în facilitarea predării și cercetării originilor. Obiectivitatea în evaluarea și interpretarea evidenței materiale asigură faptul că toate explicațiile pentru fenomenele naturale ce au la bază evidența pot fi considerate juste, indiferent de implicațiile lor fundamentale metafizice sau religioase. Instituțiile științifice trebuie să promoveze obiectivitatea și libertatea academică, în special acolo unde punctele de vedere minoritare contestă ortodoxia științifică.

În ciuda multor puncte forte, mulți creaționiști biblici, deși recunosc aceste puncte forte, critică teoria designului inteligent pentru că se abține de la a specifica identitatea designerului, abținându-se de la aducerea Dumnezeului creștin în descriere, și pentru că nu se împotrivește ideii că au existat epoci lungi, nici teoriei teiste a evoluției .

## Designul inteligent, evoluția și natura științei originilor

**Știința originilor** este cercetarea științifică a originilor biologice și cosmologice . Savanții ce investighează aceste origini par să propună explicații pentru cauza directă a unor evenimente și procese neobservate ce au avut loc în trecutul foarte îndepărtat, ce nu pot fi reproduse în condițiile perceptibile actuale și nu sunt deschise pentru confirmare experimentală. Explicațiile pot fi doar deduse din probe. Teoreticienii designului inteligent susțin că evidența conduce natural la o deducție a designului. Darwiniștii susțin cauzele nedirijate fără scop, *în ciuda* evidenței clare a designului. Deoarece nici o explicație nu poate fi testată prin metode experimentale, natura istorică a științei originilor poate conduce doar la deducții, iar întrebarea este pur și simplu care deducție este cea mai rezonabilă.

Proeminentul darwinist al secolului 20, Ernst Mayr, considerat drept „una dintre cele mai mari și strălucite și figuri ale biologiei evoluționiste”  a notat în cartea sa intitulată *Ce este evoluția*:

>
> „Evoluția este un proces istoric ce nu poate fi demonstrat prin aceleași argumente și metode prin care fenomenele pur fizice sau funcționale pot fi documentate. Evoluția per ansamblu, și explicațiile unui eveniment evoluționist particular, trebuie deduse din observații.”
>
>
>
>

Într-o descriere mai detaliată a metodei de investigație și explicație a originilor, Mayr a spus:

>
> „...Darwin a introdus istoricitatea în știință. Biologia evoluționistă, în contrast cu fizica și chimia, este o știință istorică – încercări evoluționiste de a explica evenimente și procese care au avut deja loc. *Regulile și experimentele sunt tehnici nepotrivite pentru explicarea unor asemenea evenimente și procese.* În loc, cineva alcătuiește o relatare istorică, ce constă într-o încercare de reconstruire a unui scenariu particular ce a condus la evenimentele ce se încearcă a fi explicate.”
>
>
>
>

Expunerea lui Mayr nu definește „evoluția”, dar punctul său de vedere este valabil. Mai obiectiv, afirmația sa ar trebui să fie că originile (fie cosmologice, fie biologice) sunt cauzate de procese istorice nu pot fi demonstrate . . . dar trebuie deduse din observații. Așadar, metodele folosite pentru a discerne cauza evenimentelor și proceselor istorice diferă de cele ale științei experimentale, inductive, iar deducțiile bazate pe observații nu trebuie limitate doar la deducții ale cauzei neinteligente. La fel ca în cazul altor științe istorice precum arheologia, geologia istorică, criminalistica și criptanaliza, știința originilor folosește întrebări și metode diferite de științele inductive. Științele inductive, pe de o parte, pun întrebări despre cum lumea naturală operează în general, bazându-se pe observație experimentală directă. Științele istorice, pe de altă parte, utilizează raționamente ce întreabă cum anumite fenomene observabile, sigure sau probabile, au ajuns să aibă loc, iar răspunsul nu poate fi aflat prin observație directă. Dr. Stephen C. Meyer dezvoltă amplu această linie de gândire.

Distincția dintre științele inductive și istorice nu este o idee inspirată de teoria designului inteligent. **Academia Națională de Științe din SUA** (NAS) face aceeași distincție pentru a susține „evoluția” ca știință . În lucrarea sa *Precepte despre evoluție și natura științei* , NAS răspunde la întrebarea, „Cum evoluția poate fi științifică dacă n-a fost nimeni acolo să o vadă?”:

>  Această întrebare reflectă o viziune îngustă asupra felului în care lucrează știința. În știință, lucrurile pot fi studiate chiar dacă nu pot fi observate direct sau experimentate. Arheologii studiază culturile trecute prin examinarea artefactelor pe care culturile respective le-au lăsat în urmă. . . . Ceva ce a avut loc în trecut nu este așadar „în afara limitelor” studiului științific. Pot fi făcute ipoteze despre asemenea fenomene, iar aceste ipoteze pot fi testate și pot conduce la concluzii solide .
>
>

Teoreticienii designului inteligent sunt de acord; nu trebuie de avut o „viziune îngustă” asupra științei, cum că anumite discipline precum arheologia, proiectul **SETI**, criminalistica și designul inteligent nu fac parte domeniul științei. Asemenea discipline propun ipoteze, iar verificarea acestor ipoteze are efect de obicei dacă se propun ipoteze concurente și este analizată în mod obiectiv evidența pentru a se determina care ipoteză corelează cel mai bine cu evidența. După cum **Carol Cleland** scrie în articolul intitulat *Știința istorică, știința experimentală și metoda științifică*, în practica actuală, cercetătorii istorici tind să caute o „evidență pozitivă—o armă fumegoasă” . Dna Cleland recunoaște că rolul necesar al verificării ipotezelor în disciplinele științifice nu este supus față de verificarea experimentală clasică. Verificarea ipotezelor prin formularea ipotezelor concurente multiple este esențială în contextul științelor istorice, precum cosmologia, geologia și biogeneza. Potrivit lui Cleland, „O armă fumegoasă este un semn ce alege una dintre ipotezele concurente ca fiind cea care furnizează cea mai bună explicație cauză pentru semnele disponibile în prezent în raport cu celelalte.” .

## Metode de detectare a designului inteligent

*Vezi și:* Complexitate ireductibilă și Argument din partea frumosului

Detectarea designului pune întrebarea dacă un efect sau model care a apărut neobservat în trecut, aceasta se datorează cauzelor inteligente sau neinteligente materiale. Este modelul sau efectul un design sau doar o întâmplare?

Detectarea designului este folosită într-o varietate de științe, inclusiv știința juridică, ce investighează cauza unei morți sau a unui incendiu. Este de asemenea folosită în arheologie, antropologie, criptanaliză, violarea drepturilor de autor, căutarea inteligenței extraterestre și cercetarea funcției și scopului în succesiunea genetică. Este cheia pentru actuala dezbatere asupra originii cosmosului și vieții. Sunt aceste „efecte” sau modele ce au apărut mult timp în urmă produsul unei cauze inteligente sau materiale? Sunt efectele designuri, adică rezultatul unei unei manevre inteligente sau doar întâmplări?

Întrebarea despre cauză se întoarce asupra faptului dacă trăsăturile unei model sau efect dat sunt în puterea cauzei căreia îi pot fi atribuite. Au cauzele materiale neinteligente abilitatea sau capacitatea de a explica apariția unei celule replică? Cauzele neinteligente darwiniste constau într-o variație accidentală și selecție naturală? Pentru a începe analiza, cineva trebuie să compare și să confrunte cauzele inteligente și cele neinteligente materiale și tipurile de modele pe care aceste puteri le produc.

### **Capacitatea cauzelor materiale neinteligente**

Cauzele materiale neinteligente constau pur și simplu în interacțiunile proprietăților materiei, energiei și forțelor. Aceste interacțiuni sunt în general guvernate de legile chimiei și fizicii, precum legea mișcării și cea a termodinamicii. Aceste cauze nu au capacitatea de a „cunoaște” mediul în cadrul căruia ele există, iar apoi caută să-l schimbe pentru un anumit scop ulterior. Cu alte cuvinte, după cum a afirmat biologul evoluționist **Douglas J. Futuyma**, le lipsește ceva în ce privește „preștiința. . . doar o minte inteligentă, una cu capacitatea de a prevedea, poate avea scop.”.

Cauzele materiale sunt pentru natură asemenea gândurilor pentru un om mort. Trecutul, prezentul și viitorul sunt irelevante pentru cauzele materiale, de vreme ce acestea nu pot înțelege asemenea lucruri. Cauzele materiale neinteligente nu sunt numai ceasornicari orbi, sunt fără minte, scop și înțeles. Neavând o minte, le lipsește capacitatea de a „face” ceva. Cauzele materiale neinteligente pot explica în mod pertinent în privința sistemelor fizice, fenomenul pietrelor, râurilor a vântului și ploii. Oricum, nu este clar cum ele explică sistemele vieții dependente de timp sau pe ele însele.

Legile mișcării explică că materia se află în starea ei de repaus, sau în mișcare uniformă pe linie dreaptă, cu excepția cazului în care este este constrânsă să-și schimbe această stare de către forțele ce acționează asupra ei. Așadar, modelele produse de cauze materiale reflectă o intersecție de forțe ce încep sau opresc mișcarea materiei. Un răstimp în care a survenit o căldură ce a topit ghețarii susținuți de roci, a cauzat ca aceste roci să rămână un model neordonat precum titlul glaciar. În mod similar, când râul Mississippi curge în Golful Mexic, face o încărcătură ce formează o deltă în formă de evantai.

Pornirea și oprirea materiei poate fi de asemenea produsă de interacțiunile datorate proprietăților atomilor, electronilor și moleculelor. Într-un fulg de zăpadă, proprietățile chimice ale ale atomilor de hidrogen și de oxigen la o anumită temperatură și presiune specifică, necesită să se alăture și să oprească structurile hexagonale regulate. Cristalele de sare și alte minerale „cresc” prin stoparea atomilor care în alte situații sunt în mișcare, până sursa materialului nou este epuizată sau condițiile contribuie la schimbarea de dezvoltare.

Cu această combinație dintre lege și șansă, cauzele materiale neinteligente produc modele atât întâmplător cât și regulat. Dunele de nisip și fulgii de nea prezintă modele regulate și periodice conduse de forțe constante. Modele întâmplătoare de asemenea apar când sistemele sunt întrerupte brusc, ca în cazul unui accident auto sau a unui ghețar ce se topește care se scurge într-o încărcătură neordonată.

Deși cauzele materiale pot mișca materia uniform și de asemenea o pornesc și o opresc brusc, sistemele fizice în general se mută de la stări de ordine la stări de dezordine prin a doua lege a termodinamicii.

### **Capacitatea cauzelor inteligente**

Cauzele inteligente produse de minți sunt omniprezente. Oamenii au minți, după cum au păsările și castorii. De asemenea, aflăm că sistemele celulare par să aibă un fel de inteligență internă. Sistemul imun constă din celule ce acționează ca observatori de primă linie ce așteaptă invadatori străini. Acești observatori din linia întâi trimit mesaje către centrala de comandă ce dezvoltă arme ca să fie folosite pentru apărarea împotriva atacului.

Cauzele inteligente diferă de cauzele materiale neinteligente prin aceea că cauzele inteligente au minți conectate pentru a introduce și elimina date din dispozitive ce au capacitatea de a manipula cauzele materiale neinteligente cu un scop. Cauzele inteligente percep prezentul, depozitează percepția în memorie pentru a construi experiența, iar apoi a procesa experiența și cunoașterea pentru a prezice ceea ce va avea loc în viitor. Cauzele inteligente au cunoaștere ce poate fi procesată de procesori pentru a genera „preștiință”, pe când cauzele materiale neinteligente n-au nimic de acest fel. Cauzele inteligente de asemenea au capacitatea de a alege să schimbe viitorul astfel încât o țintă sau un scop dorit sau intenționat să fie atins și de a genera producții eficiente pentru a atingerea scopului. Cauzele inteligente utilizează cauzele materiale neinteligente, iar aceste cauze neinteligente determină apariția unui cuib de pasăre sau a unui apeduct.

Structuri produse de o minte precum digul, cuibul sau apeductul - adesea oglindesc milioane de puncte precise de pornire și oprire ce nu se găsesc în sisteme conduse doar de mișcarea uniformă a forțelor naturale regulate, oprite doar de forțe opuse accidentale. Integrarea devine clară când modelul este atât complex cât și util. Punctele de oprire integrate sunt evidente în cazul cuibului, digului și apeductului. Dar pentru oprirea materiei la puncte integrate precise, ansamblul nu ar funcționa ca un întreg. Acest articol oglindește mii de exemple în care materia a fost începută, iar apoi oprită – integrată - pentru a produce un înțeles precis și inteligibil. Spre deosebire de modelele produse de necesitatea chimică și fizică a materiei în mișcarea uniformă, designul constă în modele de puncte de oprire ce sunt integrate pentru un anumit scop. Mințile leagă evenimente împreună cu un scop. Cauzele materiale nu. Când modele sunt complexe și au un scop, deducția unei cauze inteligente este convingătoare.

În secolul 13, renumitul filosof creștin, Toma d'Aquino, a notat că sistemele care au un scop au și o minte sau sunt conduse de una:

>
> „Vedem că lucrurile cărora le lipsește inteligența, precum corpurile umane, merg spre un sfârșit....... Acum orice nu are inteligență nu se poate mișca spre un sfârșit, dacă nu este direcționat vreo de ființă înzestrată cu cunoaștere și inteligență, după cum săgeata este trasă către ținta ei de către arcaș.”.
>
>

Așadar, detectarea designului începe cu căutarea scopului. Dacă un model manifestă un scop clar, întrebarea se întoarce la dacă scopul acesta este doar o iluzie. Poate modelul poate fi explicat adecvat numai prin cauze materiale neinteligente. Dacă nu, logica sugerează că mintea poate fi cea mai adecvată explicație pentru model.

### **Metodologia formală de detectare a designului**

Detectarea formală a designului nu este folosită adesea. Metodologia de detectare a designului nu este frecvent întrebuințată pentru că mintea umană are o capacitate inerentă de a distinge între modelele aranjate de o minte cu un scop și cele ce nu sunt astfel. Savanții au găsit că mințile se angrenează în potrivirea subconștientă a modelelor, ce este un mijloc de distingere intuitivă între designuri și întâmplări.

Analiza formală este întrebuințată când are loc o dispută despre cauza modelului. Printre exemple sunt investigații ale deceselor și ale incendiilor ce caută semne ale omorului și respectiv, incendierii. Arheologii dezbat dacă o rocă este o rocă sau un artefact. Astronomii analizează undele radio și de lumină în timp ce caută mesaje de la minți extraterestre. Deci toate testele de unde radio extraterestre, de căutare a inteligenței extraterestre, au fost până acum negative. Cauza vieții și diversitatea ei sunt subiecte majore de dispută la fel ca miza. Religia și alte viziuni despre lume depind de cea mai bună explicație pentru aceste evenimente.

#### **Detectarea formală a designului -- *Filtrul explicativ***

Dr. William Dembski este un important teoretician al designului inteligent și a scris mai multe cărți pe subiect, inclusiv *Intelligent Design: The Bridge Between Science & Theology* , și *The Design Inference: Eliminating Chance through Small Probabilities (Cambridge Studies in Probability, Induction and Decision Theory)* . Dr. Dembski are un doctorat în matematică și filosofie și un M.Div. de la Seminarul Teologic Princeton. Una dintre contribuțiile lui Dembski la mișcarea designului inteligent constă în expunerea unei metode de detectare a designului, metodă pe care o descrie ca fiind un „filtru explicativ”.

Dembski descrie **filtrul explicativ** compus din trei părți, cu un exemplu al utilizării sale dintr-un articol publicat pentru **Access Research Network** . În articolul intitulat *The Explanatory Filter: A three-part filter for understanding how to separate and identify cause from intelligent design* , Dembski a găit că toate metodologiile de detectare formală a designului pot fi reduse la trei etape logice, fiind vorba de ceea ce numește el filtrul explicativ. Filtrul pune întrebarea dacă un model dat este mai bine explicat de vreo lege sau necesitate chimică sau fizică? Dacă nu, poate fi explicată prin șansă. Dacă șansa și necesitatea nu pot explica modelul, atunci el prezintă o „specificație” sau scop clar? Dacă un model complex ce oglindește integrarea numeroaselor puncte de oprire prezintă vreun scop și nu poate fi explicat prin șansă sau necesitate, atunci cea mai bună explicație este concluzia logică și științifică a designului.

### **Metodologia de detectare informală a designului**

#### **Intuiție, simțul realității și confirmare**

O deducție a designului se ivește întâi din intuiție – potrivire de model subconștientă ce alertează mintea cu privire la un model ce oglindește un scop sau o intenție pre-existentă. Vedem cuțite în spatele unui om mort și intuitiv începem să căutăm mintea care a aranjat evenimentul – un suspect. Dacă datele sunt suficiente, simțul realității ne face să urmărim îndeaproape lucrurile, nu să le ignorăm. Simțul realității reflectă judecata cu privire la cea mai prudentă alegere dintr-un set de alegeri posibile. Dacă evidența conduce la design, simțul realității sugerează o explorare a îndrumărilor în efortul de a-l confirma sau infirma.

Așadar, la un nivel de bază, detectarea designului este o chestiune de simț al realității, o determinare intuitivă a ceea ce toți facem bazându-ne pe experiențele zilnice cu lucruri schițate inteligent.  Abordarea intuitivă, a simțului realității, este metoda principală folosită de savanți precum arheologii. Nimeni nu așteaptă ca un arheolog să furnizeze o „probă” exactă a faptului că o oală sau o sculptură găsită în pământ este produsul unei ființe inteligente. Arheologul poate nu știe cine a făcut oala sau de ce (și de obicei nu se poate afla), dar realitatea designului inteligent este rar pusă sub semnul întrebării. Putem spune în mod rațional *res ipsa loquitur* sau „obiectul vorbește pentru el însuși”. Nu există motiv principial pentru a ignora o abordare a simțului realității când e vorba de sistemele biologice de viață. Poate nu cunoaștem cine a făcut sistemele de viață sau de ce, dar realitatea designului inteligent poate fi sesizată ușor și intuitiv.

Poate cel mai bun exemplu de abordare a simțului realității în detectarea designului a fost afirmația lui William Paley în renumita sa „analogie a ceasornicarului”. William Paley (iulie 1743 – 15 mai 1805) a fost un teolog și filosof britanic. A folosit analogia ceasornicarului ca argument pentru existența lui Dumnezeu în cartea sa *Teologie naturală*. Paley își exprimă analogia:

>
> Străbătând un câmp, să presupunem că am călcat pe o piatră și m-am întrebat cum de piatra a ajuns să fie acolo; poate că eventual voi răspunde, că a stat acolo dintotdeauna, de vreme ce nu știu nimic în contradicție cu asta; dar se pare că ar fi foarte ușor a proba absurditatea acestui răspuns. Dar să presupunem că eu am găsit un ceas jos și trebuie pusă întrebarea cum de ceasul ajuns acolo; ar trebui să mă gândesc din greu la răspunsul dat anterior, că având în vedere tot ceea ce știu, ceasul ar fi putut fi mereu acolo... Trebuie să fi existat, la un anumit moment și într-un loc sau altul, unul sau mai mulți meșteșugari, care au făcut [ceasul]...care au înțeles contrucția și i-au proiectat utilizarea... Fiecare indiciu de inventivitate, fiecare manifestare a designului, care există în ceas, există în lucrările naturii, cu diferența, că în ceea ce privește natura, acestea sunt mai mari și mai multe, într-o măsură care depășește orice calcul.
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>

Savanții care susțin darwinismul obiectează în mod dogmatic față de abordarea simțului realității, bazat nu pe faptul designului, ci pe implicațiile metafizice de luare în considerare a designului inteligent, adevărat. Încercarea de a combina „ce”-ul designului cu „cine”-le din sistemele biologice este o tactică a celor ce se opun pe plan filosofic unui designer supranatural, adică e vorba de cei care se tem de vreun „picior divin în prag” în cadrul științei. Dar o asemenea frică nu trebuie tolerată de adevărații savanți; designul poate detectat independent de investigarea identității designerului. Imaginează-ți că arheologia ar fi respinsă ca știință pe motiv că în cadrul ei nu este absolut nici o metodă de a identifica designerul unei oale în mod clar proiectate; asemenea idei trebuie respinse de adevărații savanți. Încuviințarea designului inteligent, ce ține de simțul logic al realității, în fața evidenței materiale a designului trebuie așteptată de savanții onești.

## Evidența designului inteligent în natură

*Vedeți de asemenea:* Complexitate ireductibilă și Principiul antropic

Practic toți savanții, inclusiv evoluționiștii , constată designul din natură. Fosilele prezintă design. Planurile corpurilor vii prezintă design. Trăsături micro-biologice precum ADN-ul prezintă design. Întrebarea nu este cu privire la ***existența*** designului în natură, ci la ***cauza*** designului în natură.

Doar două cauze sunt disponibile pentru a explica evidența designului în natură: cauzele ***neinteligente*** și ***cauzele inteligente***. Printre **cauzele neinteligente** sunt activitățile naturale din fizică și chimie, ce operează singure prin legile naturale în spațiu și timp. Cauzele neinteligente nu pot produce design adevărat, așa că darwiniștii înlătură designul evident din natură, considerându-l pur și simplu „aparență” a designului.

Phillip E. Johnson, promotor al designului inteligent, lămurește încăpățânarea savanților evoluționiști în ce privește recunoașterea cauzei inteligente a designului în natură în următoarele rânduri:

„Unul dintre cei mai reunimiți savanți ai lumii, probabil cel mai faimos biolog în viață, este Sir Francis Crick, co-descoperitor britanic al structurii ADN-ului, câștigător al Premiului Nobel...În autobiografia sa, Crick spune foarte sincer că biologii trebuie să-și amintească zilnic că ceea ce ei studiază n-a fost creat, ci a evoluat; n-a fost schițat, a evoluat. De ce ei trebuie să-și amintească asta? Deoarece altminteri, faptele care îi privesc fix în față și încearcă să le atragă atenția s-ar putea ivi. Ceea ce noi am descoperit când eu am dezvoltat un grup de lucru de savanți, filosofi și alții, din Statele Unite, a fost că organismele vii arată de parcă au fost schițate și arată în acest fel pentru că este exact ceea ce sunt.”
**Cauzele inteligente** sunt acțiuni ale agentului inteligent (care poate fi necunoscut, la fel ca anonimul din lucrările de artă sau descoperirile arheologice) ce manevrează fizica și chimia pentru a creat ceva ce fizica și chimia nu pot singure. Doar cauzele inteligente pot produce un adevărat design.

Întrebarea nu este, așadar, „există evidență a designului în natură?” Mai degrabă, întrebarea științifică este, „Bazându-ne pe evidența designului observată în natură, care cauze explică cel mai bine designul?” Pe această cale, teoriile sau explicațiile potențiale, nu sunt limitate de opinii predeterminate, cum ar fi, numai cauzele neinteligente (e.g., darwinismul) sau numai cauzele inteligente (e.g., creaționismul). Întrebarea pur și simplu întreabă, „în acord cu metoda științifică, ce cauze pot fi deduse în mod logic din evidență?”

Cu întrebarea potrivită în minte, este ușor de văzut că practic toată evidența utilizată pentru a susține darwinismul este în aceeași măsură evidență ce susține designul inteligent. Evidența **cosmologică** a designului este descrisă în secțiunea **Evidența designului inteligent în cosmologie**. Evidența **biologică** a designului inteligent cuprinde ***evidența generală*** și ***evidența specială***, iar ambele sunt abordata la **Evidența generală și specială a designului inteligent în biologie**. Pentru toată evidența materială, semnificația probatorie poate fi determinată prin utilizarea **filtrului evidenței**.

### **Principiul antropic**

*Vezi de asemenea:* Principiul antropic

Există o puternică bază de evidență a unui designer, manifestată prin ajustarea precisă a constantelor universale și a Sistemului Solar .

Principiul antropic afirmă că motivul pentru care constantele din natură arată atât de fin reglate pentru viață, este că dacă ar fi altfel, viața, inclusiv noi înșine, nu s-ar fi dezvoltat.  Deci, nu trebuie să fim surprinși că legile fizicii dau posibilitate vieții, precum și nouă să existăm.

Fostul ateu Sir Fred Hoyle afirmă, „interpretarea potrivit simțului realității a faptelor este că o super-inteligență s-a jucat cu fizica, precum și cu chimia și biologia, și că nu sunt forțe oarbe în natură.”.

## Exemple ale teoriei designului inteligent utilizate în știință

Detectarea designului inteligent nu ridică controverse în multe discipline științifice recunoscute. În fiecare dintre disciplinele științifice listate mai jos, savanții evaluează evidența în mod obiectiv, adică, nu este vreo regulă predeterminată de interpretare care dictează că numai cauzele *neinteligente* pot fi luate în considerare.

**Științele juridice**: Savanții din domeniul juridic folosesc detectarea designului când consideră că este observabilă evidența unui eveniment istoric irepetabil cum este crima. De exemplu, un anchetator juridic ce investighează un deces folosește evidența științifică pentru a determina dacă moartea a fost cauzată de cauze neinteligente (adică accidentul) sau de cauze inteligente (adică omorul).

**Arheologie**: Arheologii sunt efectiv dependenți de știința detectării designului. Lucrând cu evidența lăsată de trecut prezentului, arheologii caută să determine dacă artefactele au cauze neinteligente sau inteligente.

**Criptanaliză**: Criptanaliza este încercarea științifică de spargere a codurilor. Spărgătorii de coduri examinează evidența observabilă a unui șir sau model de caractere pentru a determina dacă conține vreun mesaj sau dacă este pur și simplu un șir de caractere întâmplătoare, fără sens.

**Investigarea incendierilor**: Investigatorii de incendii constată evidența și încearcă să explice cauza focului; dacă a fost cauzat de cauze neinteligente (aprindere accidentală) sau de cele inteligente (incendiere).

**Căutarea inteligenței extraterestre**: Numele spune totul. Acești savanți constantă evidența sub forma semnalelor radio și caută să determine dacă semnalele sunt rezultatul cauzelor neinteligente (radiații cosmice) sau al celor inteligente (inteligența extraterestră).

Fiecare dintre disciplinele științifice de mai sus folosesc detectarea designului pentru a determina dacă cauza evidenței observate ține de agenți neinteligenți sau de cei inteligenți. De obicei, ca în cazul arheologilor ce remarcă oalele de lut, detectarea și determinarea designului este intuitivă și este aprobată fără a se face justificări ulterioare. Nici o metodă analitică riguroasă nu este pretinsă de arheologi pentru a susține constatarea unui design; nu este nevoie de nimic în afară de recunoașterea simplă, rațională a designului inteligent, potrivit rațiunii umane.

## Teoreticienii designului inteligent și viața pe alte planete

Planeta privilegiată este un documentar despre teoria designului inteligent care argumentează că Pământul are o mulțime de factori rari, reglați minunat, astfel încât să fie potriviți pentru forme complexe de viață .

Sugestiei că prima formă de viață a apărut prin procese naturale nu i-a mers bine în timpurile recente. Stanley Miller, cercetător proeminent al originii vieții, a spus că problema originii vieții este mai dificilă decât el sau oricine altcineva și-au imaginat .

## Implicații religioase ale științei originilor

Orice teorie a originilor intră în mod inevitabil în contact cu religia. După cum este afirmat în articolul II.C din **Expunerea obiectivelor în privința științei originilor**:

>
> Implicațiile explicațiilor științifice ale originilor intră în mod inevitabil în contact cu religia, etica, moralitatea, guvernul și politica. Implicațiile explicațiilor materialiste (cum este darwinismul) ale originilor susțin regulile principale ale religiilor non-teiste, pe când implicațiile explicațiilor teleologice (cum este designul inteligent) susțin regulile principale ale religiilor teiste. Atât religiile și viziunile teiste, cât și cele non-teiste, adresează întrebări eticii, moralității, guvernului și politicii.
>
>
>
>

Așadar, nu trebuie să fie suprinzător faptul că cei mai mulți teiști simpatizează designul inteligent, deoarece știința designului inteligent susține teologia unor religii teiste precum creștinismul. De asemenea, nu este surprinzător faptul că practic toți ateii sunt darwiniști, pentru că știința darwinismului susține teologia religiilor non-teiste cum este umanismul religios (ce are o teologie a ateismului). Simplul fapt este că viziunile asupra lumii și interpretările evidenței merg mână în mână. Dacă, de exemplu, viziunea ta despre viață interzice explicațiile ce implică designul inteligent, atunci vei respinge designul inteligent în pofida evidenței, nu din cauza ei.

Din acest motiv, după cum s-a afirmat în Articolul III.A. din **Expunerea obiectivelor în privința științei originilor**, dacă **adevărul** este scopul:

>
> Instituțiile științifice trebuie să ignore implicațiile religioase și etice ale ipotezelor istorice concurente și să lupte pentru **obiectivitate** în conduita și învățătura științei originilor. Obiectivitatea instituțională poate fi obținută prin încurajarea competiției sănătoase între savanți ce au diferite viziuni științifice în legătură cu originea, potrivit cu metoda științifică.
>
>
>
>

Aceasta pentru că, după cum s-a afirmat în Articolul II.B. din **Expunerea obiectivelor în privința științei originilor**:

>
> Caracterul adecvat al explicațiilor științifice cu privire la orgini depinde de o analiză a posibilităților concurente. Explicațiile cu privire la origini folosesc o formă de raționament **abductiv** ce produce Ipoteze Istorice concurente, ce duc la deducerea celei mai bune explicații mai degrabă decât la o explicație ce este în mod logic impusă de confirmarea experimentală. Datorită limitelor inerente ale validării experimentale a ipotezelor istorice, verificarea acestora cere competiție riguroasă între ipotezele alternative pentru a se compara tăria și plauzibilitățile lor relative. În timp ce competiția dintre ipotezele multiple diminuează subiectivitatea, s-ar putea ca niciodată să nu rezulte o explicație potrivită.
>
>
>
>

## Obiecții la adresa designului inteligent

### **Obiecții creaționiste la adresa designului inteligent**

Mulți creaționiști biblici și alți teiști obiectează designului inteligent că refuză să identifice un anume disgner și refuză să aducă Dumnezeul creștin în imagine. Această obiecție este exprimată clar de Georgia Purdom, de la **Answers in Genesis**, într-un articol intitulat ***Identitatea Creatorului contează cu adevărat?*** Dr. Purdom rezumă obiecția majoră:

>
> În orice caz, problema majoră cu mișcarea ID este divorțul Creatorului față de creație. Creatorul și creația Sa nu pot fi separate; se reflectă unul pe altul.
>
>
>
>

Cititorul este încurajat să citească întreg articolul Dr. Purdom, care în mod just și detaliat tratează obiecția dintr-o parte. Bazându-se pe aceleași gânduri, Directorul Creation Ministries International, Dr. Carl Wieland, notează:

>
> Motivația mișcării designului inteligent pare a fi dorința contestare a aprobării filosofiei materialiste, fără de Dumnezeu, naturaliste, a evoluției darwiniene. Ea se confruntă cu multe fundamente filosofice ale gândirii evoluționiste de azi. Ca mișcare, refuză să se alăture creaționismului biblic.
>
>
>
>

Referindu-se la Mișcarea Designului Inteligent (IDM), Weiland indică următoarea obiecție:

>
> Refuzul IDM de a identifica Designerul cu Dumnezeul biblic, îndeosebi cu istoria din Biblie, arată că:
>
>
>
>

>
> Acceptarea întregii gândiri ID ar putea doar să conducă ușor la noțiuni de tip new-age-ist sau de tip hinduist ale creației, la fel de străine și nefirești ca noțiunile sci-fi. În această situație, un creștin ar putea destul de bine să vadă că exorcismul metaforic al unui demon socio-filosofic ar putea fi obținut numai prin înlocuirea cu alții, poate mai răi.
>
>
>
>

>
> Nu există vreun răspuns filosofic la acuzațiile deduse logic ale oponenților lor după care Designerul a fost monstruos și/sau stupid (‘uită-te la toate lucurile oribile, crude, chiar defecte din lumea vie’), deoarece aducerea Căderii în lume este în mod deliberat și tactic exclusă. (În orice caz, Căderea a fost un eveniment major din istorie, care a schimbat totul. Lumea pe care o privim acum este lumea care a fost coruptă de păcat, nu lumea originală pe care Dumnezeu a creat-o). Așadar, succesul mișcării ar putea foarte probabil să fie contraproductiv, prin faptul că în pune pe Dumnezeul biblic să fie deschis față de ridicolul și rușinea noilor căi.
>
>
>
>

Pe lângă criticile echitabile listate mai sus, creaționștii bibilici critică de asemenea teoria designului inteligent pentru faptul că nu se împotrivește teoriei universului bătrân și teoriei evoluției, deși susține existența unui designer.

#### **Răspuns la obiecțiile creaționiste**

Teoreticienii designului inteligent apreciază criticile creaționiștilor, cum sunt cele ale lui Purdom și ale lui Wieland, și, de fapt, cei mai mulți teoreticieni ai designului inteligent sunt ei înșiși creaționiști. Iar în timp ce cei mai mulți teoriticieni ai designului inteligent vor fi de acord cu Dr. Purdom că Creatorul și creația sa „se reflectă unul pe altul”, nu vor fi de acord cu ideea că „Creatorul și creația Sa nu pot fi separați.” „Separația” este epistemologică, adică, este o distincție între *cum* cineva poate cunoaște ceva despre creație versus a-l cunoaște pe creator. Așa cum pictorul poate fi separat de pictură, astfel încât pictura să fie etichetată cu „anonim” și după cum un arheolog poate deduce existența unui designer al unei oale de lut fără a cunoaște identitatea exactă a designerului, existența unui creator al naturii poate fi determinată în mod științific, dar identitatea exactă a acestuia, nu.

Teoreticienii designului inteligent recunosc că metoda științifică pune limite în ce privește tipul cunoașterii ce poate fi determinată științific. Teoreticienii designului inteligent susțin că designul inteligent este o deducție logică bazată pe observarea evidenței materiale din natură. Adică, designul inteligent poate fi determinat ca o chestiune științifică doar în acord deplin cu metoda științifică. Dar știința poate spune puțin despre cine este designerul.

Poziția teoriei designului inteligent este bine exprimată într-un articol al lui Casey Luskin intituat ***Motive principiale (nu retoric) pentru care teoria designului inteligent nu identifică designerul***. Luskin afirmă, referindu-se la un articol recenzie căruia i-a fost co-autor:

>
> David DeWolf, John West și eu de asemenea, punem în discuție această chestiune în recentul nostru articol Montana Law Review:
> Este important de subliniat că refuzul promotorilor ID de a formula concluzii științifice cu privire la natura sau identitatea designerului este mai curând principial decât retoric. ID este în primul rând o știință istorică, ceea ce înseamnă că utilizează principiile uniformitarianismului pentru a studia explicațiile din zilele noastre, iar apoi le aplică înregistrărilor istorice pentru a deduce cea mai bună explicație a originii fenomenelor naturale studiate. ID începe cu observații de la „experiența senzorială uniformă”, ce prezintă efectele inteligenței în lumea naturală. După cum explică Pandas, savanții au experiență senzorială uniformă cu cauzele inteligente (adică oamenii), așadar fac din inteligență o cauză lămuritoare adecvată în domeniul științific. În orice caz, „supranaturalul” nu poate fi observat, și așadar savanații istorici ce pun în practică rațiuni uniformitariene nu pot face apel la supranatural. Dacă inteligența responsabilă pentru viață este supranaturală, știința poate doar să deducă acțiunea trecută a inteligenței, dar nu poate să determine dacă inteligența este supranaturală.
>
>
>
>

Mai departe, se pare că îngrijorarea Dr. Weiland cum că „[a]cceptarea întregii gândiri ID ar putea doar să conducă ușor la noțiuni de tip new-age-ist sau de tip hinduist ale creației, la fel de străine și nefirești ca noțiunile sci-fi” este nefondată. Sigur că unii care sunt sincer convinși de adevărul designului inteligent s-ar putea delecta cu „noțiuni sci-fi”, dar evidența susține opusul—adică, cei încredințați de existența designului au mai multe șanse să aibă gânduri despre Dumnezeul supranatural. Precum Aristotel al Greciei antice, cei care în mod rezonabil și onest sunt convinși de existența designului în natură au mai multe șanse să urmeze concepția Dr. Pordum ce are la bază Romani 1:18-20. Adică, creația comunică cu creatorul supranatural, infinit, veșnic.

Să luăm exemplul fostului ateu Anthony Flew, discutat de Phillip E. Johnson, teoretician al designului inteligent, într-un articol intitulat ***Designul inteligent în biologie: situația curentă și perspective de viitor***. Întâi, Johnson reiterează:

>
> Scopul Mișcării Designului Inteligent este de a realiza o filosofie deschisă a științei care permite luarea în considerare a oricărei explicații pe care evidența o poate puncta.
>
>
>
>

În orice caz, Johnson afirmă cu respect pentru efectele practice ale unei asemenea filosofii deschise:

>
> Un semnal mai vechi al felului în care lumea este condusă a apărut în decembrie 2004, când au existat multe comentarii în ziare și în cadrul grupurilor de discuție de pe internet despre cunoscutul filosof ateu Anthony Flew. Flew tocmai anunțase că s-a convertit la teismul filosofic (dar nu la creștinism sau la altă religie specifică, cel puțin până acum), bazându-se pe descoperirile științifice și raționamentele asociate, care l-au convins că există un designer inteligent în universul natural. Se pare că Flew a investigat fenomenul designului în lumea naturală din motive asemănătoare cu ale mele. A vrut să decidă pentru el însuși dacă evidența și logica indică în direcția unei inteligențe creatoare sau dacă Dumnezeu nu este mai mult decât o idee subiectivă creată de imaginația umană. Poate că aceste întrebări despre realitatea lui dumnezeu sunt religioase în natura lor, dar ele sunt întrebări importante ce merită să fie investigate fără patimă în loc să fie neluate în considerare din cauza unor grupuri puternice ce definesc „știința” ca fiind lăsată a priori sub oblăduirea naturalismului.
>
>
>
>

>
> Deși până acum Flew nu aderă la creștinism sau la altă credință religioasă, a pășit o treaptă în această direcție. Într-un articol din London Independent din 27 decembrie 2004, un teolog de la Universitatea Oxford a scris: „Despre ce fel de Dumnzeu ar putea [e vorba de designerul lui Flew] fi vorba? Unul care a creat particulele elementare ale universului, forțele puternice și slabe, atomii și moleculele, și totuși, nu este în relație cu manifestările umanității inteligente? Sau ar putea fi un Dumnezeu care a fost atât de inteligent încât să creeze galaxiile și sistemele de o complexitate impresionată ale ADN-ului, și totuși nu suficient de inteligent încât să comunice cu umanitatea? Cu toate că Flew nu crede în revelație și poate că nu consideră că Cartea Facerii furnizează o relatare folositoare despre creație, el nu pare să aibă cu totul în minte acest fel de concepție minimalistă despre Dumnezeu... Flew admite că o Primă Cauză, dacă a fost una, a produs în mod clar totul, iar aceasta implică creația ‘la început’.”
>
>
>
>

Teoreticienii designului inteligent lasă identitatea designului nerezolvată ca chestiune științifică. Chiar dacă oricine, inclusiv creaționiștii, trebuie să se bazeze pe revelația specială (adică Biblia) pentru a cunoaște particularitățile designerului, toți pot ști că desginul este un fapt, dacă se bazează pe revelația generală (adică natura).

### **Obiecții naturaliste metodologice la adresa designului inteligent**

Mulți savanți aduc obiecții designului inteligent, bazându-se pe ideea că designul inteligent „nu este știință”.

Valabilitatea acestei obiecții depinde de ce se înțelege prin termenii „design inteligent” și „știință”. Dacă „știința” este definită obiectiv (ca în dicționarul Websters: 3 a: cunoaștere sau un sistem de cunoaștere ce acoperă adevăruri generale sau activitatea legilor generale, mai ales în felul în care au fost obținute și testate prin metoda științifică b: atare cunoaștere sau atare sistem de cunoaștere despre lumea fizică și fenomenele sale.) și „designul inteligent” este definit precum în acest articol, atunci designul inteligent este în mod clar, fără discuție „știință”, iar obiecția naturaliștilor metodologici este înlăturată.

Termenul „naturalism metodologic” se referă la o formă de știință unde știința este asumată pentru a fi necesarmente practicată ca și când naturalismul ar avea dreptate (vedeți de asemenea naturalism științific). Desigur, „naturalismul”, care este o filosofie ce afirmă că nu există substanță imaterială în unives, adică totul e numai materie, este o filosofie ce are la bază o presupunere. „Naturalismul”, ca și „materialismul” ca filosofie, susține că nu există supranatural, nici spirit, nici suflet și desigur, nici Dumnezeu.

Naturaliștii metodologici sunt savanți care, în timp ce poate nu sunt naturaliști total convinși (deși numărul acestora este în creștere), consideră că știința trebuie pusă în practică ca și când naturalismul ar avea dreptate. Dacă această metodă de aplicare a științei este folosită, atunci teoria designului inteligent nu poate fi știință, deoarece teoria designului inteligent susține posibilitatea unui designer *supranatural*.

O modalitate de a ilustra obiecția este aceasta: Să luăm în considerare două definiții ale științei:

>
> 1. Știința este activitatea de căutare a explicațiilor pentru fenomenele naturale.
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>

>
> 2. Știința este activitatea de căutare numai a cauzelor naturale (adică neinteligente) ca explicații pentru fenomenele naturale.
>
>
>
>

Prima definiție de mai sus este obiectivă și nepărtinitoare. Ea califică designul inteligent ca știință. În orice caz, a doua definiție de mai sus este una în care definiția obiectivă este modificată de termenul „natural”, și, prin urmare, susține că *sunt* cauze naturale, adică neinteligente ale fenomenelor naturale.

A doua definiție este definiția pe care naturaliștii metodologici insistă să fie adoptată ca definiție a științei. În orice caz, criteriul „doar cauze naturale” pentru acumularea de cunoaștere științifică se bazează pe asumpția că *este* o cauză naturală pentru toate fenomenele naturale. Dacă designul inteligent este real, savanții care operează cu cea de-a doua definție de mai sus nu vor fi capabili niciodată să ajungă la adevăr. Insistența pe „cauzele naturale” singure importă prejudecăți filosofice într-o definiție obiectivă, care este după apărată avându-se la bază nu ***cunoașterea***, ci o ***ipoteză***. Așadar, naturaliștii metodologici definesc știința designului inteligent bazându-se pe o ipoteză filosofică.

#### **Răspuns la obiecția naturalistă**

Simplul răspuns la naturalismul metologic, care este singura bază principială pentru excluderea designului din știință, este că naturalismul metodologic restricționează în mod abuziv și fără rost domeniul științific.

Potrivit oricărei definiții obiective a științei, aici fiind incluse definițiile din dicționar, teoria designului inteligent este știință. Dar controversa solicită o chestiune mai largă. Istoric, practica științifică poate fi avută în vedere în două categorii largi.

Întâi, este metoda inductivă adoptată de Francis Bacon. Bacon a deschis drumurile conceptului modern după care știința trebuie să permită „evidenței să conducă cercetarea” și „axiomele generale ar fi trebuie să fie sfârșitul, nu începutul procesului științific”. Bacon și-a formulat metoda științifică pentru a se asigura că ipoteza religioasă (inclusiv ipoteza despre naturalism) va fi exclusă din procesul științific. Așadar, metoda științifică a lui Bacon a acționat având la bază observații despre natură și deducții logice derivate din aceste observații.

În al doilea rând, există o metodă deductivă expusă de René Descartes. Descartes a afirmat că știința are nevoie de descieri mecaniciste sau naturaliste care ar putea explica, mai degrabă decât veșnic să eticheteze efectele. Cornelius Hunter, în cartea sa *Punctul orb al științei, religia nevăzută a naturalismului științific,* spune că Descartes a propus o metodă a științei în care „Ceea ce ștința a avut nevoie sunt descrierile naturaliste, chiar dacă ele nu sunt cunoscute drept explicații adevărate. Așadar, explicaiile carteziene sunt ipotetice; Descartes a susținut că a avea o desciere plauzibilă, dar incorectă, este mai bine decât a nu avea nici o descriere.”

Așadar, fie că teoria designului inteligent este sau nu „știință”, depinde de felul de a aborda știința. Dacă cineva susține abordarea baconiană, lăsând evidența să conducă cercetarea fără presupoziții, teoria designului inteligent este știință. Mai mult, dacă cineva susține abordarea carteziană, teoria designului inteligent al sistemelor biologice poate fi încă știință; depinde de ce limite ipotetice sunt puse cercetării științifice. Naturaliștii metodologici pun limita „doar cauze naturale” întregii cercetări științifice și, prin urmare, elimină din definiția științei orice noțiune de designer non-natural.

Teoreticienii designului inteligent susțin că limita „doar cauze naturale” poate fi corectă pentru știința operațională, dar pentru științele istorice în care cineva încearcă să reconstruiască o povestire istorică bazată pe mărturiile din ziua de azi, o asemenea limită nu are sens. Dintr-un anumit motiv, teoreticienii designului inteligent afirmă că este o diferență între științele inductive și/sau deductive, pe de o parte (ambele pot fi folosite în științele experimentale) și „științele istorice”, pe de altă parte. Teoria designului inteligent este științifică atât în cazul științelor inductive, cât și a celor istorice (și deductive, fără prejudecăți limitative), dar se poate valorifica cel mai bine ca știință istorică.

Categoriile largi ale „științelor experimentale” și ale „științelor istorice” pun diferite tipuri de întrebări și folosesc diferite tipuri de metode. Științele inductive, pe o parte, pun întrebări despre cum lumea naturală operează în general. Științele istorice, pe de altă parte, pun diferite tipuri de întrebări. În loc să încerce să înțeleagă cum operază lumea naturală, științele istorice caută să înțeleagă cum lucrurile au ajuns să fie. Dr. Stephen C. Meyer dezvoltă amplu această linie de gândire în articolul *Știința și legile naturii*.

Această distincție între științele experimentale și istorice nu este o idee inspirată de ID. Academia Națională de Științe (NAS) face aceeași distincție pentru a apăra natura istorică a evoluției. În publicația sa *Teaching about Evolution and the Nature of Science*, NAS răspunde întrebării, „Cum poate evoluția să fie științifică, când nimeni n-a fost acolo s-o vadă producându-se?”:

>
> Această întrebare oglindește viziune îngustă despre felul în care lucrează știința. În știință, lucrurile pot fi studiate chiar dacă nu pot fi observate sau experimentate direct. Arheologii studiază culturile trecute prin examinarea artefactelor pe care aceste culturi le-au lăsat în urmă. . . . Ceva ce s-a întâmplat în trecut nu este așadar „în afara limitelor” studiului științific. Pot fi făcute ipoteze despre anumite fenomene, iar aceste ipoteze pot fi testate și pot conduce la concluzii solide.
>
>
>
>

Cu respect față de testarea ipotezelor, vedeți, Carol Cleland, ***Historical Science, Experimental Science and the Scientific Method*** (*Geology*, November 2001, Vol. 29, No. 11, 987-990).

Faptul este că științele istorice operează prin diferite metode, inclusiv diferite metode de testare, spre deosebire de științele experimentale. Științele istorice încearcă să alcătuiască o narațiune istorică pentru a explica fenomene curente observate. Singura cale de a „testa” narațiunile istorice este compararea cu narațiunile istorice concurente pentru a se vedea care se apropie mai mult de fenomenul observat.

Așadar, teoria designului intelingent nu este numai știință, dar ca narațiune istorică concurentă, este o provocare științifică valabilă pentru narațiunea istorică naturalistă a darwinismului. Fără ea, darwinismul încetează să mai fie știință și devine o dogmă categorică.

## Istoria teoriei designului inteligent

În multe privințe, istoria teoriei designului inteligent corespunde istoriei științei în general; din zilele lui Aristotel, cei mai mulți savanți au presupus existența designului, bazându-se pe probe clare pe care le-au avut la mână. Mai mult, istoria mișcării designului inteligent trebuie privită în contextul tensiunii vechi dintre știința materialistă și știința non-materialistă. Pentru o cronologie a istoriei controversei design inteligent și creație vs evoluție, vedeți **IDEA Center's** *"Primer: History of intelligent design and the creation - evolution controversy".*

Atât Platon cât și Aristotel au susținut că natura este *teleologică*, termen ce provine din grecescul *telos*, care înseamnă „dirjat de scop sau țel”. Cu alte cuvinte, evidența naturii conduce în mod logic la ideea că în spatele naturalului pur există ceva de genul unei ordini raționale non-naturale, ceva ce Platon a numit „formă”, iar Aristotel - „idee”. Ambii filosofi au ajuns la concluzia că dacă lumea într-adevăr constă în configurații întâmplătoare de atomi, atunci cunoașterea ar fi imposibilă. (Vedeți Nancy Pearcey, *Total Truth*, Appendix 3, p. 390.)

Teoria modernă a designului inteligent este pur și simplu un răspuns la renașterea gândirii materialiste. După cum spune **Nancy Pearcey**: „Trasând dezbaterea despre darwinism până la Epicur (materialist grec), putem plasa teoria într-un context mult mai larg. Darwinismul nu este complet nou, inventat în afara materialului întreg.” La fel, mișcarea modernă a designului inteligent poate fi plasată într-un context mai larg ca o provocare la adresa gândirii materialiste impusă în știința modernă.

Pentru mai mult studiu minuțios al teoriei designului inteligent, vedeți lucrarea lui **William Dembski** intitulată *Intelligent Design*. Bibliografia lui Dembski și comentariile sunt reproduse aici:

Bibliografie (în engleză)

>
>
>
>
>
>
>
>
>
> Beckwith, Francis J. Law, Darwinism, and Public Education: The Establishment Clause and the Challenge of Intelligent Design. Lanham, Md., 2003.
>
>
>
> Behe, Michael J. Darwin’s Black Box: The Biochemical Challenge to Evolution. New York, 1996.
>
>
>
> Dawkins, Richard. The Blind Watchmaker: Why the Evidence of Evolution Reveals a Universe without Design. New York, 1986.
>
>
>
> Dembski, William A. No Free Lunch: Why Specified Complexity Cannot Be Purchased without Intelligence. Lanham, Md., 2002.
>
>
>
> Forrest, Barbara. “The Wedge at Work: How Intelligent Design Creationism Is Wedging Its Way into the Cultural and Academic Mainstream.” In Intelligent Design Creationism and Its Critics: Philosophical, Theological, and Scientific Perspectives, edited by Robert T. Pennock, pp. 5–53, Cambridge, Mass., 2001.
>
>
>
> Giberson, Karl W. and Donald A. Yerxa. Species of Origins: America’s Search for a Creation Story. Lanham, Md., 2002.
>
>
>
> Hunter, Cornelius G. Darwin’s God: Evolution and the Problem of Evil. Grand Rapids, Mich., 2002.
>
>
>
> Manson, Neil A., ed. God and Design: The Teleological Argument and Modern Science. London, 2003.
>
>
>
> Miller, Kenneth R. Finding Darwin’s God: A Scientist’s Search for Common Ground between God and Evolution. San Francisco, 1999.
>
>
>
> Rea, Michael C. World without Design: The Ontological Consequences of Naturalism. Oxford, 2002.
>
>
>
> Witham, Larry. By Design: Science and the Search for God. San Francisco, 2003.
>
>
>
> Woodward, Thomas. Doubts about Darwin: A History of Intelligent Design. Grand Rapids, Mich., 2003.
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>

Eseu bibliografic

> Larry Witham furnizează cea mai bună prezentare generală a teoriei designului inteligent, tratând nepărtinitor dimensiunile sale științifice, culturale și religioase. Ca jurnalist, Witham a intervievat personal pe toți principalii jucători ai dezbaterii cu privire la designul inteligent și i-a lăsat să vorbească despre viața lor. Pentru locul designului inteligent în dialogul dintre religie și știință, a se vedea Giberson și Yerxa.
> Pentru istoricii mișcării designului inteligent, a se vedea Woodward (susținător) și Forrest (critic).
> A se vedea Behe și Dembski, pentru o prezentare generală a programului științific de cercetare a designului inteligent. Pentru o critică a programului, vedeți Miller.
> Pentru o apărare pasionată a darwinismului împotriva oricărei forme de teleologie sau design, a se vedea Dawkins.
> Antologia lui Manson situează designul inteligent în cadrul discuțiilor mai largi despre teleologie. Rea cercetează fundamentele metafizice ale teoriei designului inteligent.
> Hunter furnizează o analiză interesantă despre cum teoria designului inteligent și darwinismul simulează problema răului.
> Beckwith examinează dacă teoria designului inteligent este inerent religioasă, situație, având în vedere separația dintre biserică și stat, ar trebui interzisă folosirea ei în curriculumul școlar.
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>
>

## Mișcarea globală a designului inteligent

*Vedeți de asemenea:* Mișcarea globală a designului inteligent

*Evolution News and Views* a relatat în legătură cu mișcarea designului inteligent:

„Pe lângă stereotipul absrud că ID este se limitează la creștinii fundamentaliști de dreapta … este de asemenea momentul propagandei darwiniste ce afirmă că teoria este rară în afara Statelor Unite. Anevoie! O vigoare nerecunoscută a mișcării ID este caracterul ei internațional.
Asia este un punct cald în stare de progres al ID, după cum a relatat ENV. Vedeți aici „Signature in the Cell and Explore Evolution” în ediții coreene recente...

Europa și Asia pe de o parte, ce să spunem despre Brazilia? Cea mai populată națiune din America de Sud, având jumătate din populația totală a continentului, de unde vin știri despre Primul Congres Brazilian despre Designul Inteligent, programat pentru 14-16 noiembrie a acestui an.”

## Referințe

1. ↑ „Dembski și Wells argumentează calm și convingător că teoria designului inteligent este testabilă pe plan empiric (în ciuda protestelor stridente ale darwiniștilor în favoarea contrariului) prin indicarea precisă a ceea ce s-ar putea adopta pentru a infirma teoria, anume o demonstrație clară că sistemele ce prezintă complexitate ireductibilă cu complexitate stabilită, pot de fapt apărea în mod spontan prin procese complet materiale” sursa: The Design of Life: Discovering Signs of Intelligence in Biological Systems - Amazon page
2. ↑ O concluzie că o anumită informație biologică poate fi produsul unei cauze inteligente poate fi testată în același fel în care savanții testează zilnic în favoarea designului în alte științe. ID Defined
3. ↑ http://www.evolutionnews.org/2009/11/wired\_science\_one\_long\_bluff028441.html
4. ↑ http://www.discovery.org/a/9151
5. ↑ Evoluție darwiniană: Teorie materialistă a istoriei varietății organismelor, potrivit căreia acestea provin din strămoși comuni, având loc un proces de descendență cu schimbări de-a lungul generațiilor. Teoria postulează că schimbarea evoluționistă este rezultatul cauzelor materiale [adică, cauze neinteligente, fiind vorba numai de interacțiunea materiei, energiei și a forțelor naturii], dirijate în principal de schimbări întâmplătoare și selecție naturală. Printre forțe se numără gravitația, forțele electromagnetice și forțele nucleare slabe și puternice ce definesc structura atomilor. Cu respect pentru explcațiile despre cosmos, legile chimiei și fizicii, bunăoară legile mișcării și termodinamicii determină faptul că cauzele materiale operează în tipare regulate și periodice în cele mai bune condiții și în procese de entropie în creștere cu caracter aleatoriu în cele mai rele condiții. *Vedeți*, „Thirty-eight Nobel Laureates, *Nobel Laureates Initiative,* (The Elie Wiesel Foundation for Humanity, 9 septembrie 2005), subliniind pentru Kansas State Board of Education: „[E]voluția este înțeleasă ca rezultatul unui proces nedirijat, neplanificat, al schimbării întâmplătoare și selecției naturale.”
6. ↑ Precum în acest articol, „materialism” este folosit ca sinonim pentru „naturalism”. Naturalismul este o doctrină filosofică după care singure cauzele materiale sunt suficiente pentru a explica toate fenomenele naturale, iar concepțiile teleologice (design) ale naturii sunt nevalabile.
7. ↑ De exemplu, Stephen C. Meyer, membru senior al Centrului pentru Știință și Cultură al Institutului Discovery, remarcă în A Note to Teachers Stephen C. Meyer and Mark Hartwig, Pandas and People: The Central Question of Biological Origins May 1, 1993, cu privire la probelma cu explicațiile ce se limitează doar la cauze „naturale”: „Arheologii disting în mod obișnuit obiectele fabricate (e.g., cioburile) de cele naturale (e.g., pietrele), chiar când diferențele dintre ele sunt foarte subtile. Aceste obiecte fabricate devin apoi indicii importante în reconstituirea modurilor de viață trecute. Dar dacă susținem în mod arbitrar că știința explică exclusiv prin legile naturale, dacă arheologii sunt opriți de la a invoca fabricantul inteligent, întreaga afacere arheologică ajunge la o stație opresivă.”
8. ↑ 8,0 8,1 Whitcomb, John C., Ph.D. (2006). The History and Impact of the Book, „The Genesis Flood”. *ICR.org* (din *Acts & Facts. 35 (5)*). Recuperat pe 26 octombrie 2016.
9. ↑ 9,0 9,1 Purdom, Georgia, Dr. (6 mai 2010). Chapter 13 - Is the Intelligent Design Movement Christian?. *Answers in Genesis* (din *The New Answers Book 2*). Recuperat pe 25 octombrie 2016.
10. ↑ *See*, **Statement of Objectives Regarding Origins Science**, definition of Origins Science, **Intelligent Design Network** http://www.intelligentdesignnetwork.org/Statement\_of\_Objectives\_Feb\_12\_07.pdf
11. ↑ Ernst Mayr, *What Evolution Is* (New York: Basic Books, 2001); back cover, quote attributed to John Maynard Smith.
12. ↑ Ernst Mayr, *What Evolution Is*, (New York: Basic Books, 2001), p. 12.
13. ↑ Ernst Mayr, *Darwin’s Influence on Modern Thought*, p. 80, (July 2000, Scientific American) emphasis added.
14. ↑ „Evoluția” este între ghilimele deoarece deoarece una dintre problemele ce țin de dezbaterile despre „evoluție” este lipsa unei definiții precise. Dacă „evoluția” este folosită în sensul de „micro-evoluție” (schimbări minore precum variația ciocului cintezei, în cadrul unor specii), atunci „evoluția” nu ridică controvese. Oricum, dacă (după cum gândește Mayr, dar nu afirmă) prin „evoluție” se înțelege „procese fără scop, nedirijate, ce produc schimbări noi și benefice în sistemele vii”, atunci Mayr are dreptate -- „evoluția” nu este confirmabilă pe plan experimental și, exact ca designul inteligent, poate fi doar dedusă din observații.
15. ↑ După cum s-a notat mai sus, cu privire la afirmația lui Mayr, „evoluția” este între ghilimele aici din nou, deoarece NAS nu reușește să folosească termenul cu un sens precis. Dacă „evoluție” este folosit în sensul de „micro-evoluție” (schimbări minore precum variația ciocului la cinteză, de obicei neimportante, dar obsevate în cadrul unor specii), atunci procesul de „evoluție” este științific și valabil pe plan experimental. Oricum, dacă prin „evoluție” se înțelege „procese fără scop, nedirijate, ce produc schimbări noi și benefice în sistemele vii”, atunci evoluția nu este confirmabilă pe plan experimental, după cum observă NAS. În orice caz, după cum notează NAS, o asemenea lipsă a posibilității de confirmare experimentală nu elimină ipoteza din domeniul științei (altminteri, după cum NAS confirmă, „evoluția” n-ar fi știință).
16. ↑ *Teaching about Evolution and the Nature of Science* Washington DC, National Academy Press, (1998), p. 55.
17. ↑ http://www.nap.edu/readingroom/books/evolution98/evol5.html
18. ↑ Carol Cleland, *Historical Science, Experimental Science and the Scientific Method* (Geology, November 2001, Vol. 29, No. 11), pp. 987-990.
19. ↑ Carol Cleland, *Historical Science, Experimental Science and the Scientific Method* (Geology, noiembrie 2001, Vol. 29, No. 11) p. 988.
20. ↑ „Contribuția de o importanță incomensurabilă a lui Darwin la știință a fost de a arăta cum cauzele mecanice ar putea de asemenea să explice toate fenomenele biologice, în ciuda evidenței lor aparente a designului și scopului. Legând variația indirectă, fără scop, de procesul nepăsător, orb, al selecției naturale, Darwin a făcut superflue explicațiile teologice sau spirituale ale selecției naturale. ......Darwin a anulat esențialismul pe care filosofia occidentală l-a moștenit de la Platon și Aristotel și a pus variația în loc. A ajutat la înlocuirea concepției statice asupra lumii cu viziunea unei lumi în schimbare continuă. Mai presus de toate, teoria sa a variației accidentale, fără scop, ce acționează asupra selecției naturale fără scop, oarbe, a furnizat un nou tip revoluționar de răspuns la aproape toate întrebările ce încep cu „De ce?”. Nu se poate sublinia suficient că înainte de Darwin, atât filosofii cât și oamenii în general răspundeau la întrebările „De ce?”, referindu-se la scop. Numai o minte inteligentă, una cu capacitatea de prevedere, poate avea scop. Așadar, întrebări precum „De ce plantele au flori?” sau „De ce există pomi de mere?”? sau plăgi, sau furtuni? primeau răspunsul prin închipuirea unui scop posibil pe care Dumnezeu l-ar fi avut în crearea lor.” Douglas J. Futuyma, **Evolutionary Biology**, Third Edition,(Sinauer Associates, Inc. 1998) p. 5, 8.
21. ↑ Sf. Toma Aquinas, **Summa Theologica**, (1265-1274).
22. ↑ http://www.amazon.com/Intelligent-Design-Between-Science-Theology/dp/083082314X/ref=pd\_bbs\_sr\_2/104-1803249-2067114?ie=UTF8&s=books&qid=1194228951&sr=1-2
23. ↑ http://www.amazon.com/Design-Inference-Eliminating-Probabilities-Probability/dp/0521678676/ref=sr\_1\_7/104-1803249-2067114?ie=UTF8&s=books&qid=1194229141&sr=1-7
24. ↑ http://www.arn.org
25. ↑ http://www.arn.org/docs/dembski/wd\_explfilter.htm
26. ↑ Termenul „evoluționist” este utilizat în „sensul său cel mai solid” pentru a-i descrie pe cei care susțin sau apără poziția că toate felurile de viață sunt rezultatul exclusiv al proceselor naturaliste. Deci, termenul se referă la cei care exclud orice cauză inteligentă pentru orice aspect al vieții (dacă inteligența joacă vreun rol, atunci indiferent de teorie, este o formă de design inteligent). Pe când oricine este „evoluționist” dacă „evoluția” este definită în sensul secundar de „schimbare pe parcursul timpului” sau „micro-evoluție”, așa cum este variația ciocurilor la cinteză, nu oricine este „evoluționist” dacă „evoluția” este utilizată, ca aici, în sensul de „procese nedirijate și fără scop prin care sunt produse schimbări noi și benefice în sistemele vii”. Evoluționiștii care se opun designului inteligent cred că procesele neinteligente ale fizicii și chimiei pot explica creația oricăror trăsături inedite și folositoare ale diferitor specii, inclusiv aripile, ochii și creierele. Darwinismul este teoria evoluționistă naturalistă principală, ce susține că toate formele de viață descind din alte forme ce s-au schimbat pe parcurs, într-un proces nedirijat și neinteligent, adică, „descendența cu schimbări” susținută de Darwin.
27. ↑ http://www.ldolphin.org/ntcreation.html
28. ↑ 28,0 28,1 The universe is finely tuned for life de Jonathan Sarfati
29. ↑ The Privileged Planet documentary website
30. ↑ Why Abiogenesis is impossible
31. ↑ Nu trebuie de făcut greșeala de a echivala „religia” doar cu religii teiste cum sunt creștinismul, iudaismul sau islamul. Ca și aici, termenul este utilizat după cum este definit în Statement of Objectives Regarding Origins Science: Religie: O gamă largă de relgii teiste și non-teiste și sisteme de crednțe religioase.
32. ↑ http://www.intelligentdesignnetwork.org/Statement\_of\_Objectives\_Feb\_12\_07.pdf
33. ↑ Religiile non-teiste sunt religii și sisteme de credință ce susțin că Dumnezeu nu intevine în lumea naturală și că cauzele materiale, precum schimbările evoluționiste nedijijate, sunt potrivite pentru explicarea fenomenelor naturale. Religii non-teiste sunt ateismul, umanismul secular și scientismul, precum și unele forme de budism și alte religii orientale. Ca un exemplu, Manifestul Umanist I prezintă primele două „afirmații” ale umanismului religios ca fiind următoarele: „PRIMA: Umaniștii religioși privesc universul ca existent prin sine și necreat; și, A DOUA: Umanismul crede că omul este parte a naturii și că a apărut ca rezultat al unui proces continuu.” Așadar, darwinismul susține regulile princpale ale unei credințe religioase.
34. ↑ Teleologic: Referitor la design sau scop, în special în natură. *Vezi*, Merriam-Webster Online
35. ↑ ibid, Article II.C
36. ↑ Obiectivul: Să nu fie influențate de părtinirea sau prejudecățile personale; să se bazeze pe fapte. O poziție obiectivă este una care este seculară, neutră și non-ideologică.
37. ↑ ibid, Article III.A
38. ↑ Abducția sau raționamentul abductiv este procesul de judecare ce are scopul de a se ajunge la cele mai bune explicații. Cu alte cuvinte, este procesul de judecare ce începe de la un set de factori și aduce cele mai verosimile explicații ale acestora. Vezi, Wikipedia, http://en.wikipedia.org/wiki/Abductive\_reasoning
39. ↑ ibid, Article II.B
40. ↑ http://www.answersingenesis.org/articles/am/v1/n1/intelligent-design-movement
41. ↑ 41,0 41,1 CMI’s views on the Intelligent Design Movement
42. ↑ Vedeți cartea din 2004 a purtătorului de cuvânt al CMI Gary Bates: Alien Intrusion: UFOs and the Evolution Connection. [footnote in original]
43. ↑ http://www.discovery.org/scripts/viewDB/index.php?command=view&id=4306, citing David K. DeWolf, John G. West și Casey Luskin, „Intelligent Design Will Survive Kitzmiller v. Dover,” 68 Montana Law Review 7, 30 (primăvara, 2007) (citări interne eliminate).
44. ↑ 44,0 44,1 http://www.discovery.org/a/3914
45. ↑ http://www.m-w.com/dictionary/science
46. ↑ Vedeți, Cornelius G. Hunter, *Science's Blind Spot, the Unseen Religion of Scientific Naturalism, (Brazos Press, 2007), p. 15.*
47. ↑ Vedeți, Hunter, p. 17.
48. ↑ *Teaching about Evolution and the Nature of Science* (Washington DC, National Academy Press, 1998), p. 55
49. ↑ http://www.ideacenter.org/contentmgr/showdetails.php/id/1119
50. ↑ Nancy R. Pearcey, *Total Truth: Liberating Christianity from Its Cultural Captivity* (Wheaton, IL: Crossway Books, 2004)(http://www.amazon.com/Total-Truth-Liberating-Christianity-Captivity/dp/1581347464/ref=pd\_bbs\_sr\_1?ie=UTF8&s=books&qid=1195005366&sr=1-1)
51. ↑ http://www.designinference.com/documents/2003.08.Encyc\_of\_Relig.htm
52. ↑ Intelligent Design's Secret Weapon: The World de David Klinghoffer, 3 octombrie 2014 11:53 AM