Kapitola IV. Legenda o Kamenném býku

***Pozn.:** **Legenda o Kamenném býku** je i titul akademického spisu, jehož autorem je Magistr Janus Corvinus a který rozplétá Boraxovu legendu.*

***TLDR:** Mocná sedma vstupuje do divokých hor Radgastu, kde čelí krutým přírodním podmínkám, místním predátorům i divokým barbarským kmenům. V jejich osadě jsou svědky náboženského fanatismu i rituálních obětí, jejichž cílem je dosáhnout vzkříšení do života věčného. Z obavy o vlastní životy kradou loď a prchají na jezero Selag. Barbaři je však nakonec dostihnou a vypuká krvavá námořní bitva. Tu přerušuje až cosi záhadného a krvelačného, co z mlhy útočí jak na barbary, tak na hrdiny. Hrdinové přirážejí ke břehu a před nebezpečím se ukrývají v dutině pod kořeny vyvráceného stromu, léčí si zranění a přenocují. V pozdním dopoledni pak vyráží dál přes příkré zalesněné svahy, květnaté horské louky, vysokohorskou tundru i ledovec až k dlouhému zasněženému průsmyku. Za ním nacházejí vchod do rozsáhlého komplexu ledových jeskyní a na poslední chvíli se tak vyhýbají burácející lavině, která je v labyrintu uvězní. Prochází jím až s pomocí Gordlakovy lucerny, překonávají zamrzlé jezero a ocitají se před branou Boraxovy hrobky. Tu se jim ale otevřít nedaří. Místo toho jejich úsilí vede k prasknutí ledu pod jejich nohama a zřícení ledovou skluzavkou kamsi do hlubin hory Ronnog. Zastavují až o ocelovou mříž jakési podzemní cely. Pomocí paklíčů, důvtipu, obratnosti, síly a dobré spolupráce se přes mnohé překážky dostávají až do rozlehlé síně, po jejímž obvodu na kamenných trůnech dlí kostry kdysi snad mocných barbarských válečníků. Pro jistotu se jich nedotýkají a radši se věnují černé mramorové bráně, do níž jsou vyryty jakési geometrické obrazce. Nakonec v nich rozpoznávají dráhy nebeských těles a s kapkou štěstí jinotaj rozluští. Brána se sice s duněním začíná zvedat, ale není sama. Kostliví strážci totiž jeden po druhém vstávají ze svých trůnů a chápou se zbraní. Přestože nakonec udolají jak jejich velitele, tak mnoho jeho válečníků, kostliví lukostřelci je pořád ostřelují ze tmy. Když navíc již vyřazení kostlivci vstávají ze země a znovu pozvedají své zbraně k boji, prchá k smrti vyčerpaná družina hlouběji do hrobky, kde za sebou zavírá masivní kamennou bránu. Nezbývá než doufat, že ta kostlivce zadrží. Cestou dál hrdinové překonávají četné pasti a pod dobře zajištěným poklopem nacházejí skupinu bytostí, které snad kdysi bývaly lidmi. Když se na hrdiny začínají sápat, jsou do jedné spáleny ohnivou magií. Dál hrdinové nacházejí veliký poklad i rozlehlou freskami zdobenou síň s aktivními magickými obrazci. Tam je překvapí tajemná zahalená postava, která je chodbami vede ke svému pánu. Od vznešených elfů zjišťují, že Boraxova hrobka leží uvnitř jimi spravované elfí observatoře a svatyně jménem Anfůr. Elfové tu však po staletí válčí s upíry, kteří zamořili západní křídlo komplexu. Ona místnost plná zubožených lidí prý byla jejich spižírnou. Vezír Anfůru potvrzuje, že tu Boraxe na jeho žádost skutečně pohřbili, ale že pečeť prolomí jedině, když pro ně zabijí pána úpírů. Mocná sedma souhlasí a v západním křídle se s ním střetnou. Představí se jako hrabě Nikolaj Vranovic a vypoví hrdinům jinou verzi příběhu. Se svými bojovníky sem prý před několika staletími přišel, aby vypálil doupata odporných vampýrů, kteří slétali z hor a sužovali jeho lid. Až zde zjistili, že vampýři jsou chováni a cvičeni právě elfy, kteří ulovené lidi konzumují. Lidé jsou pro tyto elfy prý totéž, co zvířata a maso je maso. Hrabě hrdinům předkládá svou vlastní nabídku. Když mu dají dostatek své krve, aby mohl probudit dostatek svých služebníků, aby zasadil elfům rozhodující úder a ukončil tak jednou pro vždy tuto válku nesmrtelných, cestu do Boraxovy hrobky jim otevře. Hrdinové nevědí, komu věřit a hádají se mezi sebou. Jyyku od toho nakonec dává ruce pryč a Illean s Aughi hraběti pomáhají probudit upíry. Ten jim pak otevře Boraxovu hrobku a sám vede bojovníky do rozhodující bitvy proti elfům. Sama družina nicméně vstupuje do Boraxovy hrobky, kde zjistí, že už je předběhl mocný skřetí zaříkávač jménem Gul'thar Vyvolávač a převzal kontrolu nad samotným barbarem Boraxem, který tu zkaletý v kamennou sochu meč Drangheim střeží. Po krátké rozpravě vysílá mocného Kamenného býka zničit hrdiny a sám prochází portálem do Černé bažiny. Na dně svých sil a s mnoha jizvami družina nakonec zlomí Gul'tharovo kouzlo a mocný kamenný býk znovu přichází k sobě. Meč Drangheim přesto odmítá vydat. Nakonec se dohodnou, že si meč ponechá, ale pomůže jim v jejich boji proti silám démona. Výbuchy a lomoz vzdálené bitvy elfů a upírů sice ustali, ale celý komplex se začíná hroutit. Zdá se, že bitvu nikdo nepřežil a že vampýří doupata byla vypálena. Ověšeni bohatstvím a v podivuhodném doprovodu mohutného kamenného válečníka družina opouští horu Ronnog a vyráží do nížin. Dunění pod jejich nohama prozrazuje, že už se zřítil i zbytek podhorského komplexu.*

## Kdy:

2.12., 7.12., 14.12., 21.12., 29.12.2020, 04.01, 11.01., 18.01. a 24.01.2021

## Cíle:

Najít hrobku legendárního barbara Boraxe kdesi v mrazivých hlubinách hor Radgastu a získat z ní jeho runový meč Drangheim, s jehož silou snad bude možné porazit démony, jejichž moc nad světem Velimaru sílí.

## Zápis:

#### **Sezení prvé**

***TLDR:** Mocná sedma vstupuje do divokých hor Radgastu, kde čelí krutým přírodním podmínkám, místním predátorům i divokým barbarským kmenům.*

Mocná sedma se na kraji podhorské vesnice rozloučila s Janem, který jim předal několik posledních informací a rad ohledně barbarských kmenů, cesty co je čeká i samotné radgastské divočiny. Illeanovi jakožto novému průvodci přenechal zapsané verše Boraxova eposu a připomněl, že u brány Boraxovy hrobky musí stát za úplňku, což je za 6 dní. Verše v tom hovoří jasně. Tehdy a jedině tehdy lze hrobku otevřít. Pár potřesení rukou, obětí a než opadla rosa, vydali se Illean, Aughi, Albert a Jyyku k úpatí hor Radgastu. Cesta vzhůru byla náročná, skaliska občas dosahovala až do půli pasu a každý se s ní musel vypořádat po svém. Illean a Albert jako schopní akrobati skákali ladně z jednoho kamene na druhý, Aughi coby trénovaný voják napnula svaly a razila si to nejpřímější cestou vzhůru a Jyyku si tu a tam dopomohl magií. Po skalnatém průsmyku došli až ke kluzké zledovatělé vysokohorské stezce obepínající severní stranu hory. Po pravici tak měli strmá skaliska a po levici hluboký sráz. Vzpomněli proto na radu šeroblatského obchodníka, svázali se lany a Illean je opatrně vedl dál.

Aby toho nebylo málo, spustila se vánice a v ní je přepadl místní vrcholový predátor, masivní kočkovitá šelma světlého zbarvení, která sice byla silná jako medvěd, ale nepoměrně mrštnější a nebezpečnější[1]. Časem se dobrodruzi dozvěděli, že to byl jeskynní lev, nejmocnější přirozený predátor na území Velimarského království. Šelma se vynořila z vánice a seskočila z útesu rovnou na vedoucího Illeana. Srazila ho tím ze srázu, ale Aughi naštěstí stála pevně, a tak zůstal viset na laně, kterým byli svázáni. Lev se poté vrhl na Aughi, srazil ji svou vahou k zemi, mocnými drápy ji drásal zbroj a snažil se prokousnout hrdlo. Albert s Jyykuem se ho od Aughi snažili odehnat, ten ale uskočil až ve chvíli, kdy ho Albert trefil dýkou přímo do oka. Jyyku na něj dorážel kopím a Aughi s Illeanem se mezitím vydrápali zpátky na nohy. Aughi lvu mocnou ranou zlomila přední nohu a Illean ho nakonec sprškou dýk zahnal zpátky do vánice. Byly ve stínu hory a foukal mrazivý vichr, takže se nemohli ani rozdýchat, protože by tu bez pohybu a slunečních paprsků během pár minut promrzli. Po několika stech metrech sice viděli, jak krvavá stopa odbočuje ze stezky kamsi do svahu, ale pokračovali dál.

Na jihovýchodní straně hory konečně spatřili cíl své dnešní cesty. Malebné leč nebezpečné údolí horského jezera Selag, v jehož blízkosti se nacházela osada kmene Kamenných býků. Illean neotálel, dodal jen pár povzbudivých slov, zmínil, že nebýt učení starého lovce Kerona, u nějž v mládí nějakou dobu pobýval, asi by je přes hřeben převést nedokázal a s Aughinou pomocí vedl družinu dál divočinou směrem do údolí. Když vstoupili do lesů zastavila je skupina barbarských lovců s nataženými luky a se starší zkušenou ženštinou v čele. Nikdo z nich nemluvil slávským jazykem. Illean přenechal vyjednávání na Aughi, jelikož předpokládal, že jedině ona dokáže svým temperamentem zaujmout a získat tak pozornost barbarů. Tak se i stalo, skupina lovců Mocnou sedmu odzbrojila a dovedla do své vesnice, ve které to dunělo hlubokými tóny bubnů a kolem ohňů probíhali rituální barbarské tance.

    Vůdkyně lovců je předvedla až před největší dřevěnou stavbu ve středu vesnice. Stavba byla zdobena hned několika lebkami jak velkých predátorů z divočiny, tak velkých býků. V dřevěném velkém sále burácely ohně a mocný náčelník Kromm prodlévající na svém velikém kostmi zdobeném trůně a obklopený svými nejmocnějšími válečníky je přivítal. Pokud se tedy dá říct přivítal. Atmosféra by se v tu chvíli totiž dala krájet a jedno špatné slovo mohlo znamenat krutou smrt z rukou divokých barbarů. Kromm naštěstí mluvil lámanou slávštinou lidu z nížin. Ukázalo se nicméně, že lovci, kteří Mocnou sedmu našli v lese, špatně pochopili Aughiny posunky a Krommovi řekli, že ho Aughi přišla vyzvat na souboj.

Vysmál se jí a řekl, že její výzvu přijme s radostí. Aughi se s mocným Kamenným býkem utkat nehodlala a vše se snažila vysvětlit. Prý jen slyšela o síle a bojové zdatnosti velkého býka, a protože je sama válečnicí, přišla se mu se svými druhy poklonit a předat dary. Kromm řekl, že pokud je opravdu velkou válečnicí, jak tvrdí, ať se tedy přidá k debatě, kterou zrovna s ostatními válečníky vedl. Zeptal se jí, co je na světě nejlepší. Aughi odvětila, že střet s vyrovnaným soupeřem a chuť krve na jazyku. Kromm i ostatní válečníci její odpověď přijali hlasitým řevem a bušením do svalnatých hrudí, z čehož družina usoudila, že se jim líbí. To potvrdil i Kromm, který řekl, že jsou ze stejného těsta a jejich dary proto přijmou. Ryk v sále začal utichat a pohled do davu za zády družiníků odhalil mohutnou postavu, která se prodírala davem směrem ke Krommovu trůnu.

#### **Sezení druhé**

***TLDR:** Mocná sedma byla v osadě barbarských Kamenných býků svědkem náboženského fanatismu i rituálních sebeobětování, jejichž cílem bylo dosáhnout vzkříšení do života věčného. Z obavy o vlastní životy ukradla jednu z lodí a prchla na jezero Selag.*

Tou postavou nebyl nikdo jiný, než barbar Hrun. Průvodce, se kterým se Mocná sedma měla setkat v Šeroblatech a který je měl do osady Kamenných býků odvést. Vysvětlil, že družinu zná a poté, co je velký náčelník propustil, odvedl ji do chýše svého staršího bratra Donnara. Ten tam klečel u ohně. Hrun prozradil, že toho Donnar od doby, co mu jejich nejstarší bratr Kromm při nějaké názorové rozepři vlastnoručně vytrhl jazyk, moc nenamluví. Pokynuli tedy v tichosti hlavami a všichni posedali kolem ohně. Hrun při jejich rozhovoru líčil svého bratra válečným malováním Kamenných býků.

Vysvětlil družině, že byl zdržen, a proto do Šeroblat dorazil později. Když je tam nenalezl, vydal se spěšně do hor v naději, že družinu dostihne. Když se tak ale nestalo a nenašel je ani v osadě, kam sám dorazil teprve dnes ráno, považoval je za mrtvé. Musel je tedy předejít v době, kdy Jyyku dorazil za ostatními do podhorské osady, kde zanechali Janka, a kde nakonec přečkali noc. Chtěl jim to vynahradit alespoň radou, a proto se začal vyptávat na cíl jejich cesty. Družina byla opatrná a vyměňovali si tázavé pohledy. Když ale Hrun přísahal na svou čest, že jejich tajemství nevyzradí, prozradili, že se potřebují dostat přes jezero Selag a dál k ledovému labyrintu.

Hrun jim předal vše, co věděl o posvátném jezeru, vysokohorských průsmycích i onom ledovém labyrintu. Tvrdil, že pro jeho lid je vstup do labyrintu zapovězen, neboť vede k hoře Ronnog, Otci hor. Ta hora je prý zlá. Přichází odtamtud temné přízraky. Přízraky na křídlech, které jeho lid sužují už odnepaměti. Přilétají z hlubin temné noci a odnáší opozdilce, či malé družiny. Jak vypadají však barbaři nevědí. Vždycky slyší jen křik a když na to místo přiběhnou, nenajdou buď nic, nebo jen trochu krve na sněhu. Nakonec družině slíbil, že pro ně zkusí zajistit člun, ale budou prý muset odplout tajně, protože vody posvátného jezera jsou pro cizince zapovězeny. Pod trestem smrti.

S těmi slovy dokončil válečné malování svého bratra a oba se odebrali do náčelníkova velkého sálu, kde se měla uskutečnit klanová porada. Družina využila chvíle volného času k přípravám na noc v osadě i na další cestu. Jyyku začal vařit nějaké lektvary, Albert s Illeanem se rozhodli z Donnarových věcí vyrobit barbarské převleky, aby lépe zapadli a Aughi pečovala o svou výzbroj a ze dřeva, provazů a kusů jeleního paroží se snažila vyrobit dvojici primitivních cepínů. Když se Albert zamaskoval, zmizel v temné noci s tím, že se jde porozhlédnout po vesnici. Jyyku s Illeanem se při práci bavili o svém původu a minulosti, zatímco Aughi jen tiše naslouchala, odpočívala a dál čistila svou výzbroj.

Albert se odebral na výzvědy do velkého sálu. Prodral se davem dopředu, kde našel Hruna s Donnarem. Stoupl si vedle nich a Hrun mu překládal, o čem se barbaři bavili. Přišel ve chvíli, kdy velký náčelník Kromm vstal ze svého trůnu a ujal se slova. Za bouřlivého fanatického hřímání davu mluvil o tom, že zaříkávači klanu vyřkli svá zaklínadla a znamení prý hovoří jasně. Jakýsi zvěstovatel prý brzy přijde a nabídne vzkříšení do věčného života. Aby je Otec hor ale přijal, musí obětovat víc než jen slabé otroky. Musí obětovat silnou krev. Vlastní krev. Vlastní dcery a sestry, syny a bratry, a dokonce i sami sebe, protože konec se blíží. Pak vyzval, nechť oběti započnou a ukázal svým velikým mečem do davu na místo, kde stál Albert.

Barbar Donnar vystoupil hrdě vpřed, pomalu obešel ohniště a při tom hleděl svým soukmenovcům zpříma do očí. Pak se otočil k Hrunovi, sklonil hlavu a lehl si na velký dřevěný oltář pod Krommovým trůnem. Za hrdelních zpěvů celé osady mu Kromm bez mrknutí oka prořízl hrdlo, nalil jeho krev do rituální misky, potřel si s ní obličej a dal kolovat. Ostatní činili totéž. Dva statní válečníci se chopili Donnarova těla a odnesli ho ze sálu. Kromm potom ukázal do davu na další místo. Tentokrát z davu vystoupila mladá barbarská dívka, sotva osmiletá. Hrun zašeptal, že musí odejít, otočil se a prorážel si cestu řvoucím zfanatizovaným davem ven. Albert ho rozpačitě následoval.

Rozrušený Hrun vtrhl do chýše svého bratra a začal si v rohu balit věci do torny. Na dotazy družiníků nereagoval a Albert mezitím popsal, čeho byli svědky. Hrun pak zvedl svůj veliký obouruční meč a zamířil ke vchodu. Řekl, že tu není bezpečno a že odchází okamžitě. Družiníkům poradil totéž. Když naléhali, že jim přislíbil svou pomoc, vytáhl dýku, poklekl a začal do země rýt plán osady. Vyznačil místa, kde jsou ukotveny čluny a řekl, že nejlepší šanci k jejich získání mají teď, kdy je většina osady ve velkém sále. S těmi slovy jim podal ruku, popřál štěstí a zmizel v temné noci.

Mocná sedma nezahálela a začala rychle balit. Proplížili se nenápadně zezadu kolem hlavního stavení až ke břehům jezera, kde měly být čluny. První hlídku obešli bez povšimnutí, ale druhá zahlédla Jyykua. Ten mocným plamenným kouzlem zdržel pronásledovatele a rychle naskočil na loď, kterou mezitím naložil a odvázal zbytek družiny. Ze všech sil zabrali do vesel a snažili se co nejrychleji zmizet do tmy nad jezerem. Několik oštěpů jim ještě prosvištělo kolem uší a Jyyku se snažil další v letu spálit magií. V čím dál větší dáli viděli mnoho pohybujících se světel a rytmické bubnování přehlušoval křik zburcované osady. Vzdalující se světla nakonec pohasla zvedající se mlhou a lomoz osady přehlušil zpěv větru prohánějícího se po jinak klidné hladině posvátného jezera Selag. Nakonec však utichl i ten, na jezeře se rozhostilo hrobové ticho a malý člun pozřela temnota hluboké noci.

#### **Sezení třetí**

***TLDR:** Mocná sedma jezero Selag nakonec sice přeplula, ale neobešlo se to bez strašlivé námořní bitvy s válečníky Kamenných býků, kteří je na lodích dostihli. Krvavou řež přerušilo až cosi záhadného a krvelačného, co z mlhy začalo útočit jak na barbary, tak hrdiny.*

Aughi přesto pádlovala ze všech sil dál, aby je dostala co nejdál od osady barbarů, které právě okradli. Z jezera tu a tam vyčnívalo skalisko či kmen stromu, a tak Illean po chvíli rozsvítil lampu a zavěsil ji na příď. Jyyku navrhl výrobu plachty z jejich koldavských plášťů a Illean vymyslel, jak je sešít a zavěsit. Jyyku pak magií usměrnil sílu větru a napjatá plachta jim ještě přidala na rychlosti. Illean v trhající se mlze tu a tam zahlédl hvězdy a pomáhal tak veslaři udržovat správný směr. U vesel se střídali, a tak měl každý příležitost alespoň trošku se prospat. Na jezeře byl v noci klid, jen za Illeanovi hlídky vyskakující ryby prozradili přítomnost velkého dravce lovícího kdesi v hlubinách pod nimi. Za úsvitu, kdy se do vodní hladiny opřely sluneční paprsky, mlha notně zhoustla a za chvíli tak pluli už jen bílou tmou. Vítr k nim z mlhy donesl sotva zřetelný neurčitý zvuk, který však zesiloval a blížil se. Nakonec zřetelně rozpoznali hluboký mužský hlas zvedající a klesající se v popěvku, kterému nerozuměli. V mlze nějakých dvacet sáhů od jejich levoboku je míjela veslice. Na ní byl statný vousatý muž, který jim nevěnoval pražádnou pozornost. Když Illean zvedl ruku, aby na něj zamával, ustrnul. Všiml si totiž, že skála, kolem které muž zrovna projížděl, byla vidět i skrze muže a jeho člun. Jyyku, který kdysi v přístavech Augorie ten jazyk slyšel a z vyprávění znal i nedávnou historii Velimaru, si dal tři a tři dohromady.

Pravil, že je to jistě duch či snad obraz minulosti a že snad generace krveprolití mezi místními kmeny oslabily závoj mezi fyzickým a snovým světem. Vyprávěl, že před nějakými šestnácti lety došlo k jedné z nejdůležitějších bitev Války černého kamene paradoxně právě zde. To zde hrdinný Mocný Wulfric přeplul jezero, vylodil se na březích osady Kamenných býků a strhl na sebe pozornost celé osady, takže jim spojené síly Bouřných vran a dragounů mohly vpadnout do týlu (viz Ve stínu hor). Ten přízrak byl podle Jyykua právě obrazem těchto událostí. Jyyku Illeanovi též vyprávěl o tom, jak ztraceného Wulfrica nedávno našli v Koldavské divočině a o jeho spojitosti s Jyykuovým domnělým otcem Magnusem a o spojitosti Wulfricova starého meče Gul'troqu s Drangheimem, pro nějž teď jedou. Jyyku dokonce z torny vytáhl úlomky Gul'troqu a prozradil, že to jeho kletba přivedla Mocného Wulfrica k šílenství. Illean při pohledu na zčernalé kovové střepy přemýšlel, zda je dobrý nápad něco takového nosit s sebou. Oba pak přemýšleli, zda onen obraz na jezeře má i nějakou spojitost s jejich aktuálním úkolem, nebo zda jde o pouhou náhodu.

Jejich myšlenky však přehlušil další zvuk, který se ozval z mlhy a rozlehl se jezerním údolím. Znělo to jako dlouhé zadutí válečného rohu. K jejich zděšení se jim blízko za zády v odpověď ozvaly další rohy a z mlhy se vynořily dvě lodě se zvířecími lebkami na přídích plné řvoucích pomalovaných Kamenných býků. Bubeník na zádi začal bušit do bubnů a udával veslařům divoké tempo. Přišli si pro ně a rychle se blížili. Aughi s Albertem vzali každý jedno pádlo a začali zběsile pádlovat. Přestože jim natažená plachta trochu pomáhala, barbaři byli o hodně zdatnější veslaři a měli též víc pádel. Brzy je dohnali a zabředli v krutý boj. Mocná sedma zpočátku úspěšně odolávala náporu barbarů. Illean odrážel létající šípy pláštěm a Jyyku ostřeloval nepřátelské čluny plamennou magií. Byli ale dost unavení a po krátkém čase tak barbaři jejich člun zahákovali pomocí kotev z kostí a parohů. Aughi nezaváhala ani na okamžik, s obrovskou bojechtivostí přeskočila na nepřátelský člun a začala rozdávat tvrdé rány. Do toho ji kryl Albert vrháním svých dýk. Illean s Jyykuem mezitím odráželi druhou loď. Když se barbaři nahrnuli na Jyykua na příďi jejich lodi, nečekaně na její špici skočil i Illean, vychýlil tak barbary z rovnováhy a bubeníka na zádi tím dokonce katapultoval. Mocná sedma zkrátka bojovala jako jeden muž. A boj to byl neskutečný, stál Mocnou sedmu nejednu jizvu. Illean utrpěl těžké zranění sekyrou do boku a Jyyku oštěpem do žeber. Z mlhy za nimi se navíc vynořili další tři čluny Kamenných býků. Situace se zdála beznadějná a hrdinům bylo jasné, že je nejspíš čeká krutá smrt z rukou barbarů. Přesto rychle skočili za pádla a snažili se ujet. Albert, který byl na přídi po chvíli zvolal "země" a dobitá Mocná sedma přidala. Výhoda pevné země pod nohama byla jejich jedinou, byť nepatrnou nadějí na přežití.

Z pevniny foukal protivítr a z vysokých hor se snášel sníh. Mlhu za jejich zády prořízl vyděšený křik barbarů. Následovalo šplouchání vody, a nakonec i praskání dřeva. Jedna z lodí zmizela v mlze. Totéž se opakovalo i u druhé. Jen barbaři z třetí lodi, stejně jako Mocná sedma, prorazili ledové kry a vylodili se na zledovatělém pobřeží. Mnozí z nich křičeli, nejdřív chaoticky jeden na druhého, pak hrůzou. Albert, který byl nejrychlejší, zmizel v mlze na pevnině. Když ostatní vyrazili za ním. Byl pryč a že tu vůbec kdy byl prozrazovalo jen pár kapek krve na sněhu tam, kde končily jeho stopy.

#### **Sezení čtvrté**

***TLDR:** Mocná sedma se před nebezpečím ukrývá v dutině pod kořeny vyvráceného stromu, léčí si zranění a přenocuje. V pozdním dopoledni pak vyráží dál přes příkré zalesněné svahy, květnaté horské louky, vysokohorskou tundru i ledovec až k dlouhému zasněženému průsmyku. Za ním nachází vchod do rozsáhlého komplexu ledových jeskyní a na poslední chvíli se tak vyhýbá burácející lavině, která ji v labyrintu uvězní.*

Zbylá trojice hrdinů (Aughi, Jyyku a Illean) se sevřela zády k sobě a s připravenými zbraněmi napjatě hleděla do okolní bílé tmy. Po Albertovi nebylo ani stopy a Illean věděl, že musí jednat. Vyrazil dál do mlhou zakrytých svahů a vedl družinu do úkrytu. Ten našli v dutině pod kořeny vyvráceného stromu. Přes závěs jemných kořenů ověnčených hroudami zmrzlé zeminy neviděli nic než bílou tmu. Křik barbarů nakonec ustal a v jezerním údolí se rozhostilo hrobové ticho. Aughi hlídala vchod a Jyyku se jal zastavovat Illeanovo a svoje krvácení. Jejich torny a brašny s veškerým vybavením však zůstaly v lodi. Jyyku vytáhl nůž, magií ohně jej nažhavil a přitiskl na holý bok nebohého Illeana, kterému Aughi pevně svírala paže i ústa, aby sebou neškubal a nekřičel. Zatímco ošetřoval svoji ránu, Aughi se vyplazila z úkrytu a pomalu zamířila směrem k jejich lodi. Cestou narazila na stopy jednoho z barbarů, které stejně jako ty Albertovi nikam nevedly. Tam kde končili bylo na sněhu jen pár kapek krve a válečný roh. Ten si Aughi vzala a pokračovala k lodi. Tam strhla z plášťů vyrobenou plachtu, naházela do ní veškerou bagáž, uvázala si ji lanem k pasu a plížila se zpátky k úkrytu. Stálo jí to omrzliny na rukou, ale vybavení dotáhla. Tam Jyyku dokončil ošetření, počkali ještě pár hodin, než rozdělali malý krytý ohýnek, pojedli a ulehli ku spánku.

Probudili se až v pozdním dopoledni, posnídali a vyrazili dál. Jejich cesta vedla do příkrých zalesněných svahů jezerního údolí, jejichž zdolání jim i přesto, že Illean neomylně našel schůdnou trasu, s jejich zraněními a naložením zabralo hezkých pár hodin. Na horizontu se však před nimi rozprostřel jiný svět. Les ustoupil a před nimi se zvedali travnaté svahy, na nichž se rozkládaly květnaté horské louky tu a tam zpestřené nějakým tím keřem či stromem. Příjemný vánek k nim ze svahů přinášel vůni horského kvítí i pilný bzukot včel. Připomnělo jim to, že je pořád brzký podzim. Veliké stádo daňků se líně páslo na dostřel, a tak Aughi jeden menší kus jistým šípem zastřelila. Byl čas oběda, a tak Illean pod nedalekým stromem rozdělal oheň, zatímco Aughi s Jyykuem zpracovávali úlovek. Jyyku z něj získal tuk k přípravě mastí a Aughi čerstvé chutné maso, které okořenila lučním kvítím a už se otáčelo na rožni. Po obědě a krátkém odpočinku vyrazili dál.

Za dalším horizontem je do tváře udeřil silný mrazivý vichr vanoucí od vysokohorského průsmyku, kam měli namířeno a který byl konečně na dohled. Mračna se však stahovala a mezi nimi a průsmykem pořád ležel lán nehostinné lišejníky pokryté vysokohorské tundry a sněhové pláně. Po hodinovém putování se setmělo a vítr zesílil natolik, že se rozhodli utábořit. Illean našel skálu, která je alespoň trochu kryla před mrazivými vichry, rozdělali oheň, pojedli a začali plánovat, jak přečkají noc. Illean si chtěl rozdělit hlídky, ale Jyyku trval na tom, že jsou příliš vyčerpaní a že budou na zítřejší pochod potřebovat každý ždibec sil. Proto začal kolem tábora kreslit magický obrazec, který je měl v případě blížícího se nebezpečí vzbudit. Moc přesvědčivě u toho však nevypadal a Illean měl o obrazci své pochybnosti. Jyyku, jeho uštěpačnou poznámku odbil, ale pravdou bylo, že si sám svým obrazcem jist nebyl. Než aby ale před svými druhy ztratil tvář, rozhodl se, že tajně bude přes noc držet hlídku. Všichni se přitiskli ke skále do závětří a zachumlaní v teplých dekách ulehli ku spánku. Jyyku střídavě hlídal a pospával. Sužovali ho však noční můry, a nakonec si nebyl jist, co byla skutečnost a co sen.

Brzy z rána vyrazili dál. Přešli tundru a když vstoupili na sníh, naštěstí si rychle uvědomili, že nestojí na sněžné pláni, ale na tenkým popraškem zakrytém ledovci, který se táhl až k průsmyku. Vzpomněli tedy na radu šeroblatského obchodníka i barbara Hruna a navázali se k sobě lany. Aughi, která byla nejtěžší, nejsilnější, a především utrpěla nejmenší zranění, opatrně našlapovala v čele. Až na poslední chvíli si všimla lehce propadlého sněhu, který se při jejím kroku propadl hluboko do ledovcové trhliny, a tak mávajíce rukama balancovala na jejím okraji. Druhý Illean ji strhl zpátky a trhlinu obešli. Cesta zasněženým vysokohorským průsmykem byla neméně náročná. Na jeho druhé straně toho měl nevyspaný a nočními můrami sužovaný Jyyku dost. Před nimi se rozprostíralo sněhem pokryté úbočí hory zprážené paprsky poledního slunce a po nějaké stezce tu nebylo ani stopy. Jyyku ztratil nervy, začal se probírat papíry s opsanými verši a nadávat, že ledový labyrint má být za tím průsmykem a že takhle mohou jít donekonečna. Nervy zuboženého Illeana byly ta tam rovněž, a tak se začali hádat. Illean nakonec zanadával, že i jemu jde o čas a že se nikdy na takto riskantní výpravu neměl vydávat. Poté se šel rozdýchat někam do skal.

Jyyku pokračoval v debatování veršů a Aughi navrhla, že možná sám ten průsmyk je tou branou a vrcholy okolních hor pak rohy onoho býka. Jyyku nad tím přemýšlel, když v tom na ně ze svahu začal vzrušeně hulákat Illean, že ten vchod našel. Jeho hlas se rozlehl pohořím a ozvalo se burácení. Nekonečné sněhové masy na úbočí nad nimi se pohnuly a nabíraly rychlost. Lavina! Za burácení sesouvajících se sněhových mas se zběsile rozběhli za Illeanem a skočili do jeskyně, právě ve chvíli, kdy byl její vchod pohřben tunami sněhu. Kolem hrdinů se rozhostila tma.

#### **Sezení páté**

***TLDR:** Lavina uvěznila Mocnou sedmu v rozsáhlém ledovém labyrintu, kterým prochází až s pomocí Gordlakovy lucerny. Překonávají zamrzlé jezero a ocitají se před branou Boraxovy hrobky. Tu se jim ale otevřít nedaří. Místo toho jejich úsilí vede k prasknutí ledu pod jejich nohama a zřícení ledovou skluzavkou kamsi do hlubin hory Ronnog. Zastavují až o ocelovou mříž jakési podzemní cely. Pomocí paklíčů, důvtipu, obratnosti, síly a dobré spolupráce se přes mnohé překážky dostávají z žaláře až do rozlehlé síně, po jejímž obvodu na kamenných trůnech dlí kostry kdysi snad mocných barbarských válečníků.*

Když dunění ustalo, zažehl Jyyku ve své dlani plamen a nastavil ruku vpřed. Před nimi se zatřpytil rozlehlý labyrint propletených chodeb a ledových mostů. Labyrint, kterým teď už zkrátka projít museli. Zažehli pochodeň a vyrazili vpřed. Illean na každé křižovatce vedl družinu vpravo a na stěně udělal značku. Když plamen první pochodně skomíral, vzpomněl Illean na kouzelnou lucernu, kterou mu při loučení dal Gordlak Skálolam. Nebylo však zřejmé, jak v ní Gordlak probouzel bledé magické světélko, protože neměla žádná dvířka a nebylo v ní nic, co by se dalo zapálit. Jyyku začal lucernu zkoumat a zjistil, že kouzelná vůbec není a co víc, dokonce to ani není lucerna. Ve skutečnosti to byla obyčejná klícka z kutého železa, v níž však cítil přítomnost něčeho nadpřirozeného a zjevně neviditelného. Začal na lucernu promlouvat a skutečně se jim po chvíli odhalilo slabé bledé světélko. Líně v lucerně kroužilo a podivně přitahovalo zrak. Illeanovi se z toho zatočila hlava a Aughi se dokonce na lucernu začala bezduše sápat. Přišla k sobě až poté, co Jyyku lucernu zakryl pláštěm. Jyyku určil, že šlo o světélko z blat, bludičku, kterou do klícky zřejmě uvěznil sám Gordlak. Jyyku s ní začal rozmlouvat a přestože nevydala ani hlásku, rozuměl jí. V klícce prý hladoví a chce na svobodu. Jyyku s nabídkou souhlasil, natáhl k bludičce ruku a ta se začala krmit. Jak z Jyykua vysávala magickou energii, její jas nabíral na síle. Pak družinu vedla spletí chodeb, tunelů a ledových mostů, až konečně znovu uzřeli denní světlo. Vystoupili z jeskyně a ocitli se na zamrzlém jezeře ze všech stran obklopeném vysokými horami. Jyyku váhavě hleděl na bludičku, ale nakonec se rozhodl dodržet slovo a mrštil s lucernou o skalní stěnu. Železná klec praskla, bledé světélko zatancovalo na ledě a zmizelo za hřebeny hor.

    Ke skalní stěně na protějším břehu jezera dorazili ještě před soumrakem. Stěna byla místy pokryta mocnými krustami ledu a nad jedním takovým místem byl kamenný štít, do nějž byl vyryt jakýsi emblém. Poznali v něm barbarský symbol býka, který viděli namalovaný na tvářích i štítech v osadě Kamenných býků a dovtípili se, že kruh kolem něj jistě představuje ono slunce, o kterém hovoří verše. Vystoupili po schodech vytesaných z ledu a začali bránu zkoumat. Aughi vytáhla meč a několikrát cvičně sekla do ledové pečeti. Byla tvrdá a mocná, stálo by mnoho sil a času prosekat se jí na druhou stranu. Jyyku věděl, že verše o dračím ohni nemluví jen tak. Řekl svým přátelům, že přichází soumrak dne úplňku a že stejně musí počkat, až vyjde měsíc. Do té doby se musí připravit na to, co ho čeká. Zatímco Illean s Aughi na skalnatém půlkruhu, který ve vzdálenosti nějakých patnácti sáhů pravidelně obklopoval bránu, rozdělávali oheň a odpočívali, Jyyku se odebral do ústraní na jezero, tam vrazil svůj meč do ledu, poklekl, rozpřáhl ruce a čerpal sílu ze zapadajícího slunce. Když zmizelo docela, objevil se nad východním hřebenem hor veliký plný měsíc a zalil celé jezero bledým světlem. Jyyku vstal, schoval meč do pochvy, navrátil se k svým přátelům a pravil, že čas nadešel. Předstoupil před bránu, zamával rukama a skřížil je v magickém gestu. Z jeho rukou vytryskl proud oslnivého horkem sálajícího světla, který se opřel o ledovou pečeť na bráně a z té začaly valit proudy vody a páry. Rozpustil tím dokonce i svrchní část ledových schodů. Když se pára rozplynula, viděli, že za ledovou pečetí byla v kamenném oblouku brány skalní stěna bez jakýchkoliv znaků.

Další verš pravil, že až na lunu celistvou vlk zavyje, pak pohybem brány země se zachvěje. Čekali tak notnou chvíli, ale neslyšeli nic. Nezahoukala ani sova, natož aby zavyl vlk. Uvědomili si, že takto vysoko v horách vlastně žádnou zvěř neviděli ani neslyšeli. Illean se proto zhluboko nadechl a sám z plna hrdla na plný měsíc hlasitě zavyl. Ozvalo se dunivé praskání ledu pod jejich nohama a než se nadáli, řítili se spolu s ledovými krami kamsi do temných hlubin hor. Jediný Illean se odrazil od hroutící se ledové kry, skočil k bráně a zachytil se skalní praskliny. Jeho přátelé však zmizeli kdesi v hlubinách se vzdalujícím se jekotem, který po chvíli utichl úplně. Vyšplhal tedy ke skalnímu štítu, aby se rozhlédl z výšky a uvázal se k němu lanem. Zjistil, že vnitřek skalnatého půlkruhu obepínajícího bránu musel být pokryt relativně tenkou vrstvou ledu, který při jeho vytí praskl. Samotná brána při tom nejevila žádné známky otevření. Buď udělali něco špatně, anebo to celé byla past. S branou sám nic nezmohl a tak se začal spouštět za svými přáteli. Zjistil, že je to nějaký ledem pokrytý tunel vedoucí kamsi do hlubin hory. Když mu došlo lano, tasil dýky, odřízl se a začal s jejich pomocí pomalu sešplhávat tunelem dolů. Po půlhodinovém náročném sestupu došel k místu, kde z hlavního tunelu vybočoval další. Volal dolů na své přátele a k jeho překvapení se po nějakých dvou minutách dočkal odpovědi. Řekli mu, že sklouzli nejpřímnější cestou a ať udělá totéž. Illean tedy hodil svou pochodeň dolů a pustil se za ní. Rychle nabral rychlost a prosvištěl několika zatáčkami a křižovatkami až dolů za svými přáteli. Tam se zvolna zmenšoval sklon, až vyjel na zledovatělou podlahu dlouhé chodby, kde nakonec zastavil o ocelovou mříž na jejím konci. Aughi s Jyykuem mu pomohli na nohy.

Zjistili, že jsou v cele ve stěně osmistěnné místnosti, v jejímž středu se vznášelo Jyykuovo magické světlo. Šest dalších stěn bylo opatřeno stejnými celami a zdálo se, že jsou prázdné. Na sedmé stěně pak v úrovni podlahy cel začínali asi patnáct coulů široké schodovitě uspořádané výstupky, které vedly po obvodu místnosti nad cely a končili na jakési plošině dobrý tucet sáhů nad nimi. Pod celami ovšem byla jáma z níž jako hrozivé čelisti čněly špičaté ledové rampouchy. Některé z nich byly pokryty starou krví a mezi jinými dokonce byly lidské kosti. Byli ve vězení. Důmyslném vězení. Daleko důmyslenějším, než na jaké by se současní obyvatelé hor kdy zmohli. Illean paklíčem otevřel mříž, přelezl ke schodovitým výstupkům ve zdi a začal po nich šplhat vzhůru. Pak ostatním hodil lano a ti vyšplhali za ním. Na skalní plošině bylo ústí chodby zatarasené masivní padací mříží a ze zdi trčela jakási kovová páka. Illean ji chvíli studoval. Došel však k závěru, že k mříži nejspíš nebude, a tak ji radši nechali na pokoji. Když za mříž hodili pochodeň, viděli, že je tam navíjecí mechanismus, ze kterého vede veliký řetěz směrem vzhůru do kladky, která ho pak vedla směrem k mříži. Aughi zjistila, že mříž sice neuzvedne, ale dokáže s ní pohnout. Všichni tři napnuli svaly a začali ji pomalu vytahovat vzhůru. Stačil kousek. Illean se pod ní protáhl a už navíjel řetěz přes systém kladek na naviják. Brána se zvedla a jeho přátelé ji podlezli. Z chodby vedly okované dveře - zamčené. Někdo se tu zjevně moc snažil, aby nikdo neunikl. Illean je otevřel a vstoupili do veliké sloupy podepřené síně, po jejímž okraji stáli kamenné trůny. Na nich bez života dleli v kožešinách oděné, šperky a zbraněmi ověšené kostry jakýchsi kdysi snad mocných barbarských válečníků.

#### **Sezení šesté**

***TLDR:** Mocná sedma v Boraxově hrobce vstupuje do rozlehlé sloupy podepřené síně s kostrami barbarských válečníků dlících na kamenných trůnech. Pro jistotu se jich nedotýkají a radši se věnují černé mramorové bráně, do níž jsou vyryty jakési geometrické obrazce. Nakonec v nich rozpoznávají dráhy nebeských těles a s kapkou štěstí jinotaj rozluští. Brána se sice s duněním začíná zvedat, ale není sama. Kostliví strážci totiž jeden po druhém vstávají ze svých trůnů a chápou se zbraní.*

Mocná sedma začala obezřetně obhlížet kostlivé válečníky. Nehli sice ani brvou, ale Jyyku pomocí vědmáckých znamení poznal, že jde o dřímající nemrtvé. Přikázal proto družiníkům, aby na kostlivce ani nic, co měli u sebe, nesahali. Na trůně v čele síně dlel mohutný v železe zakutý kostlivec korunovaný rohatou přilbou. V jedné ruce křečovitě svíral veliký meč a v druhé jakýsi pergamen. Pod jeho trůnem stály na kamenné podlaze dvě obrovské mísy s dírou ve dně, do níž by se snad vešel i dospělý muž. Jedna byla pokryta krví a na podlaze u té druhé našel Albert několik prastarých, v ledu zamrzlých měďáků. Za hlavním trůnem viselo veliké bronzové kolo a pod ním našel Illean zlatou misku s barevnými drahokamy. Hodil očkem po svých druzích a když zjistil, že jsou každý do něčeho zabráni, hbitě strčil misku i s drahokamy do své torny. Aughi s Jyykuem zatím pohledem zkoumali válečníkův veliký meč a spekulovali, zda to může být onen artefakt Drangheim, pro který sem přišli.

Za bronzovým kolem byla stěna z černého mramoru, do níž byly vyryty jakési geometrické obrazce. Jyyku v nich poznal dráhy nebeských těles. Uprostřed přečetl vznešenou elfštinou napsáno slovo Arda, což je elfský výraz pro svět smrtelníků. Do páté dráhy byl vložen drahokam topaz. Jyyku věděl, že je alchymisty spojován s magií kamene a astronomy s planetou, která se v elfštině jmenuje po bohu země Aulëm. Usoudil, že jde jistě o nějaký jinotaj, snad bránu, nebo dokonce magický portál. Aby mechanismus zapadl, museli na správné dráhy vložit správné drahokamy, kterých Illean najednou svíral plnou hrst. Byl tam rubín symbolizující magii ohně, pána ohně Anara a Slunce, safír symbolizující magii vody, pána vody a stejnojmennou planetu Ulmö, smaragd symbolizujicí magii větru, pána větru a stejnojmennou planetu Manwë, ametyst symbolizující magii mysli a nejrychlejšího posla bohů, Oromëho, jantar symbolizující magii dřeva, planetu a paní života Yavannu a měsíční kámen, který symbolizoval magii iluzí, pána zemřelých Mandose a Měsíc. Jyyku však nevěděl, v jakém pořadí mají být umístěny. Kněží a astronomové z jeho rodného Mazare o tom vedli horlivé debaty a do středu soustavy kladli Slunce, nikoliv Ardu, jak to bylo zde. Tento systém byl proto odlišný a nemohl spoléhat na to, co se o astronomii v mládí naučil. Potřebovali víc informací.

Ty našli na kamenných trůnech. Tedy na všech, kromě toho hlavního. Byly do nich na různých místech vyryty následující verše ve vznešené elfštině:

*"Aulë, pán země, ve své kovárně jen pořád dlí, kde ho najít každý v mžiku oka zví."*

*"Oromë, posel bohů neposedný, každého předjet dovede. Však Aulëho stálost nesnese a vedle něj proto nejede."*

*"Ulmö, pán vod, nepředvídatelný jako samo moře jest. On k lidu Ardy první, anebo poslední volí z cest."*

*"Přítelem bližším lidu Ardy Oromë zdá se býti, než-li Ulmö strašlivý, který mnohdy nedopřeje jejich síti."*

*"Manwë, pán větru a oblohy, s pánem moří bok po boku chodí a spolu se radí, snad jaký úděl zbyl pro bohy."*

*"Mandos, strážce mrtvých, přeludům noci vládne. Zda přítelem nejbližším, či nejvzdálenějším však nikdo rozhodnout nezvládne."*

Jejich rozluštěním dokázali s jistotou umístit tři kameny. Topaz již byl na pevno umístěn, takže zbývaly ještě tři. Potřebovali další vodítka. Aughi s Jyykuem se vydali kopat v místech, kde se do síně provalila stěna a kde tušili pohřbený poslední z trůnů. Albert mezitím ohledával dvě veliké mísy pod hlavním trůnem, ale nenašel nic, krom zlatého prstenu bez jakýchkoliv znaků. Illean jediný zůstal u hlavolamu a dál nad ním rozjímal. Nakonec se usmál, pohodil rubín v ruce a vložil jej na jednu z drah. Pak se jal znovu důkladně prohlédnout hlavní trůn i válečníka, který na něm prodléval. Na trůnu nic nenašel a tak se pokusil lehce zatahat za pergamen v kostlivcově ruce. Jeho kostlivé prsty jej však svíraly příliš pevně. Aby jej vyprostil, musel by je jeden po druhém opatrně uvolnit. Aby zjistil, zda má takový risk vůbec smysl, jemně, jako dítě nahlížející do pytlíku s bonbóny, rozhrnul pergamen. Viděl, že v něm skutečně jsou elfské znaky.

Aughi s Jyykuem mezitím odkryli úpatí trůnu i bílou kost, která zjevně patřila válečníkovi, který s ním byl pohřben. Když opatrně odkryli kostlivce, podle odění zjistili, že to bývala žena, válečnice. Aby mohla Aughi v klidu očistit a prohlédnout zbytek trůnu, začal Jyyku na kostlivou válečnici působit vědmáckým znamením. Hlava válečnice při tom sjela lehce dolů a její prázdné oční důlky se upřely přímo na Jyykua. Aby zjistil, zda to byla náhoda, anebo zda ho válečnice skutečně sleduje, postoupil trochu stranou. Kostra s lehkým zapraskáním pootočila hlavu a dál upírala svůj pohled na Jyykua. Tomu začala tuhnout krev v žilách. Zdálo se však, že ji jeho vědmácké znamení drží v klidu a na trůně. Alespoň prozatím.

Aughi na trůně v zápětí našla verše, obkreslila je uhlíkem na pergamen a utíkala k Jyykuovi. Krůpěj potu na čele, třesoucí se napřažené ruce a upřený soustředěný pohled na kostru však prozrazovali, že je plně vytížen. Na Aughin pergamen se ani nepodíval. Utíkala tedy za Illeanem s Albertem, ale ti vznešenou elfštinu neznali. Musel to přečíst Jyyku. Na naléhání svých druhů tedy sklopil zrak a přečetl pergamen:

*"Anar a Mandos vystát se nemohou, aspoň dva další bohové oddělit je pomohou."*

Jak ale jeho soustředění polevilo, prolomila kostlivá válečnice jeho znamení a vstala ze svého trůnu. Albert, který stál připraven u hlavolamu, zasadil na povel svých druhů poslední dva kameny do hlavolamu. Ozvalo se těžké klapnutí jakéhosi masivního mechanismu ve stěnách, síň začala dunět a mramorová stěna se dala do pohybu. Ze stropu dunící síně padaly kusy ledu a Jyyku jen tak tak pomocí své věttrné magie uskočil před ranou kostlivé válečnice. Mramorová brána však nebyla jediná, co se dalo do pohybu. Ostatní kostlivci začali jeden po druhém vstávat ze svých trůnů, upřeli své prázdné pohledy na hrdiny a tasili zbraně.

#### **Sezení sedmé**

***TLDR:** Mocná sedma v Boraxově hrobce čelí náporu strašlivých kostlivých strážců. Přestože nakonec udolají jak jejich velitele, tak mnoho jeho válečníků, kostliví lukostřelci je pořád ostřelují ze tmy. Když navíc již vyřazení kostlivci vstávají ze země a znovu pozvedají své zbraně k boji, prchá k smrti vyčerpaná družina hlouběji do hrobky, kde za sebou zavírá masivní kamennou bránu. Nezbývá než doufat, že ta kostlivce zadrží.*

Illean s Jyykuem stáli na plošině v čele sálu, kde byla mramorová brána, veliký bronzový kruh i hlavní trůn, z nějž se zvedl v kožešinách a železe zakutý velitel kostlivců korunovaný rohatou přilbou. Jeho kostliví válečníci začali obkličovat Aughi dole pod schody, která je díky svým nočním očím jako jediná viděla. Na ochozech kolem místnosti pak stáli kostliví lukostřelci, zaujímali palebné pozice a ostřelovali družiníky. Velitel se svým masivním obouručním mečem vrhl na Illeana, který rychle zjistil, že s vrhacími dýkami proti kostlivému válečníkovi mnoho nezmůže. Stejně tak Jyyku, jehož kopí bez většího účinku prošlo kostlivcovou zbrojí i žebry a nijak zvlášť ho nezpomalilo. Illean se jen tak tak vyhnul drtivé ráně obouručního meče a padl na záda. Jyyku se postupujícího kostlivce snažil znovu zastavit svým kopím a znovu bez většího účinku. Kostlivec máchl obouručním mečem nad hlavou a chystal se rozetnout Illeana vejpůl. Ten instinktivně vrhl dýku do válečníkova podpaží, jeho ramenní kloub se zasekl, jedna ruka zůstala nahoře zatímco ta druhá s mečem neškodně sjela k zemi vedle Illeana. Koslivec si s křupnutím povolil zaseklý kloub a chystal se udeřit znovu.

Aughi mezitím čelila čtveřici válečníků, kteří se kolem ní stahovali, jako smyčka. Svým dlouhým mečem se jí jakž takž dařilo držet si je od těla a sem tam jim i uštědřila pořádnou ránu. Kostlivce to však příliš nezpomalilo a dál ji nutili ustupovat směrem ke schodům hlavního trůnu, kde s velitelem kostlivců zápolili její druzi. Situaci ji ještě zhoršovali lukostřelci, kteří svou palbou střídavě podporovali velitele a střídavě válečníky, kterým čelila Aughi. Když se Aughi vrhla mezi válečníky a ti se tak dostali do větších potíží, začali střelci pálit do bronzového kola. Ukázalo se, že je to veliký gong, který rozechvěl celou síň a z jejího stropu začaly znovu padat kusy ledu i kamení. Jednoho z kostlivců sice pohřbil led nadobro, ale i samotné Aughi vykloubil padající kámen rameno.

Velitel na plošině mezitím zbavil Jyykua kopí a dostal ho na lopatky. Když se pak chystal znovu rozpoltit Illeana, který před ním v leže pozpátku ustupoval a bez většího účinku na něj vyházel všechny své dýky, zakmital Jyyku prsty a vykouzil veliteli před očima prskající jiskření, které ho oslepilo. Oba toho s Illeanem využili a vydrápali se na nohy. Illean tasil svůj krátký meč a vrhl se po kostlivci, který máváním rozháněl jiskry před svým obličejem. Illeanovu ránu však viděl a jeho meč v letu popadl svou kostlivou rukou za ostří. Pak mu jej vytrhl, ohnal se po hrdinech svým vlastním obouručákem a narazil je tak na stěnu.

Aughi mezitím dál zápolila s válečníky. Sem tam jim vyrazila žebro, nebo kus ruky a dostávala je tak do čím dál svízelnější situace, takže se lukostřelci začali soustředit výhradně na ni a z její těžké zbroje tak za chvíli trčel nejeden šíp. Když se válečníci snažili zformovat na schodech hlavního trůnu, vpadla jim do zad a třískala je, co to šlo. Jejich lebky, torza i naštípané kosti se váleli všude po podlaze. Ignorovala však lukostřelce a vyrazila na pomoc po schodech nahoru k hlavnímu trůnu. Tam ze zadu proklála velitele kostlivců, až mu její dlouhý meč trčel z hrudi. Když jej vytáhla, velitel se otočil a sekl po ní mečem. Jyyku využil toho, že Aughi odvedla velitelovu pozornost, odrazil se od zdi, v otočce tasil svou silveritovou šavli a ze spodu ji vrazil kostivci hluboko do lebky. Ten zachroptěl a sesypal se k zemi.

Šípy lukostřelců je však dál ostřelovali ze tmy a kostliví válečníci rozmetaní pod schody se navíc začali dávat dohromady a znovu vstávat. Znovu se ozvalo dunění a další led a sutiny padaly ze stropu. Tentokrát za to však mohla mramorová brána s astronomickým jinotajem, která se začala zavírat. Z její druhé strany na ně křičel Albert , ať rychle utečnou za ním, že prý konečně přišel na to, jak ji zavřít. Posbírali proto zběžně pár svých zbraní a Jyyku magií větru posunul velitelův meč za bránu. Pak tam již skrčeni nejen před palbou, ale i pod zavírající se branou přeběhli též. Brána s duněním zapadla a oni slyšeli už jen pár ťuknutí, jak šípy kostlivců narazily do mramoru. Nezbývalo než doufat, že kostlivci nevědí, jak bránu znovu otevřít.

#### **Sezení osmé**

***TLDR:** Mocná sedma prochází dál do hlubin Boraxovy hrobky. Cestou překonávají četné pasti a pod dobře zajištěným poklopem nacházejí skupinu bytostí, které snad kdysi bývaly lidmi. Když se na hrdiny začínají sápat, jsou do jedné spáleny ohnivou magií. Dál hrdinové nacházejí veliký poklad i rozlehlou freskami zdobenou síň s aktivními magickými obrazci. Tam je překvapí tajemná zahalená postava, která je chodbami vede ke svému pánu.*

Než se usadil prach, padl Albert k zemi a kašlal krev. Z hrudi mu trčel šíp jednoho z kostlivých lukostřelců. Jyyku ho za asistence ostatních rychle ošetřil a snažil se zastavit krvácení. Albert měl nicméně prostřelenou plíci a musel být v klidu. Nebylo myslitelné, aby v tomto stavu pokračoval dál a nikdo z hrdinů ho v temném, kostlivci a pastmi zamořeném podzemí nemohl nést. Jyyku kolem něj ze své poslední suroviny nakreslil magický obrazec a s hořící svící a slibem, že se pro něj vrátí, ho nechali v temnotě za sebou. Když zkoumali veliký meč, který uzmuli rohatému veliteli kostlivců, Jyyku v něm necítil žádnou magii a Aughi poznala, že jde o meč, který byl navržen k sekání. Nebo spíš k odsekávání. Šlo totiž o meč popravčí. Jyyku jej dostal do úschovy a pokračovali dále.

Illean nesl pochodeň a po malých opatrných krůčcích družinu vedl dál. Na křižovatce se dali do úzké chodby vpravo, kde Illean zprudka zastavil. Přiklekl, chvíli zkoumal podlahu, poté si od Jyykua vzal kovový střep z Wulfricova meče a opatrně jej zasunul na správné místo do spáry mezi dlaždicemi. Poté řekl ostatním, že musí jít po jednom a opatrně po propadle přešel. Za ním Jyyku a nakonec i Aughi. Nedaleko za propadlem chodba končila, ale v zemi byl okovaný dřevěný poklop opatřený masivním zámkem. Illean jej pomocí šperháků otevřel a opatrně sešel po schodech hlouběji do podzemí. Po několika dalších klikatých schodištích se znovu zastavil a naslouchal. Zaslechl zakašlání. Nechali jít na průzkum Aughi, o níž vyšlo najevo, že dobře vidí ve tmě. Ta se s taseným mečem odplížila chodbou dál do tmy.

Za pár chvil přinesla znepokojivé zprávy a šli se tam podívat všichni. Došli na okraj kruhové místnosti a Illeanova pochodeň slabě ozářila tucet těl, která ležela na holé zemi. Další jistě ležela dál ve tmě. Někteří snad byli mrtví, ale většina si rukama před světlem zakrývala obličeje, vstávala ze země a couvala dál do tmy. Vyděšeně při tom kňučeli. Hrdinové si nebyli jistí, zda jsou živí, či nemrtví, ale rozhodně vypadali strašně. Byli nazí, vyzáblí a některým zely zkrvavené pahýly v místech, kde kdysi byla končetina. Nemluvili lidskou řečí, vyluzovali jen jakési sípavé hrdelní zvuky. Těžko říct, zda za to mohl ten pohled, nebo odporný puch, ale Illean s Jyykuem vyzvrátili, co zrovna měli v žaludcích. Jediná Aughi, zvyklá na masakr bitevních polí, jen přemýšlivě pozorovala hemžení těch patetických tvorů. Když si jejich oči zvykli na světlo pochodně, přiblížili se mnozí nedůvěřivě k hrdinům. Pak začali něco vzrušeně sípavě vřeštět jeden na druhého a sápali se na hrdiny.

Aughi prvnímu, který se přiblížil, usekla hlavu a uskočila stranou. Ostatní se sápali do tunelu, ve kterém stáli Illean s Jyykuem. Illean prchal a Jyyku v děsu ztratil nervy a, snad instinktivně, před sebe natáhl ruce, jakoby chtěl všechna ta nahá těla odtlačit. Z jeho rukou vytryskl mohutný kužel plamene, který všechny ty tvory zapálil. Začali vřískat a válet se po zemi. Jyyku si v mžiku oka uvědomil, že to vřeštění nejspíš uslyší celé podzemí a pomocí magie vzduchu z části chodby před sebou pomocí magie vysál všechen vzduch. Vřeštění v jeho uších náhle utichlo a on jen čekal, až se k zemi sklátí poslední ohořelé tělo. Puch spálených těl byl nesnesitelný, a tak spěšně vyrazil za Illeanem. Aughi místnost ještě prozkoumala a ne jednomu ohořelému chudákovi svým mečem ulehčila odchod. Nenašla však nic, jen veliká černá díra zela ve stropě. A tehdy si dala dvě a dvě dohromady.

Vrátila se za svými druhy a vypověděla jim svou domněnku. Jedna z těch velikých mís v síni s kostlivci a trůny prý byla od krve a ona se domnívala, že vedla právě na toto místo. Kostliví žalářníci nejspíš zbavovali polapené nešťastníky všech věcí a házeli je do této odporné jámy. Ale za jakým účelem, to se mohli jen dohadovat. Jyyku se domníval, že ty bytosti snad byli živými lidmi a že tu na nich možná někdo prováděl nějaké zvrácené pokusy. Vzpomněli i na druhou mísu, u níž Albert našel zlatý prsten a měděné mince. Jestli do ní kostlivci házeli věci polapených, pak je protější chodba na křižovatce mohla zavést k něčemu užitečnému. Vydali se tedy do té chodby, Illean zajistil další past, tentokrát nášlapnou tlakovou desku a odemkl dveře. Za nimi byla místnost plná starých hadrů a harampádí. Aughi zřejmě měla pravdu. Byli tu sice i zbraně a několik dalších zajímavých předmětů, ale jejich pohled upoutala především ohromná hromada mincí a šperků v jednom z rohů místnosti. Bylo tam určitě mnoho tisíc mincí z různých zemí i časů a mnoho šperků. Hotový poklad, který by je snad mohl zajistit na zbytek života. Illean začal šperky a zlaté i stříbrné mince cpát do torny, zatímco Jyyku mezi šperky hledal magické předměty. Žádné nenašel. To Aughi zatím zkoumala zbraně. Krom mnoha obyčejných našla i toulec stříbrných šípů a pěkný silveritový tesák. Jyyku sebral knihu, jejíž jazyk nedokázal rozpoznat a Aughi mu přinesla čtyři plné flakóny, které našla. Jyyku zaujatě zkoumal jejich obsah. Zatímco tři s čirou tekutinou označil za svěcenou vodu, tu čtvrtou, s temně černou mazlavou tekutinou, označil za elixír sýčka, který prý umožňuje vidět ve tmě. Když pobrali, co mohli, vyrazili dále.

Bez zdržování minuli dvě zvláštní páky a přes zamčené dveře vstoupili do rozlehlého sálu s mozaikou hvězdy či slunce uprostřed, zpola rozbitými freskami po stěnách a třemi dalšími dveřmi, které byly obklopeny svítícími magickými obrazci. Všude po zemi se váleli sutiny, kosti a v bronzu i oceli zakuté kostry. Vypadalo to tu jako po bitvě. Jyyku v jednom z obrazců rozpoznal znak salamandra z oboru magie ohně, v čemž ho utvrdily i zčernalé ohořelé kostry, které na něm ležely. Další dva nerozpoznal, ale na jednom stála kamenná mísa s otvorem, ne nepodobná těm v sále s trůny. Tentokrát však byla mnohem menší, takže by se do otvoru snad vešel jen nějaký malý předmět, nebo tekutina. Zkusili do otvoru nalít vodu, ale nic se nestalo. Aughi si prohlížela fresky, zatímco Jyyku zkoumal ohnivý magický obrazec. Na jedné fresce byl rohatý démon v plamenech a pod ním jakýsi napůl rozbitý nápis. Nerozuměla mu, ale odhadovala, že bude ve staré elfštině. Na druhé pak byl válečník ve zlaté rubíny vykládané zbroji. V tom z ohnivého obrazce vytryskla plamenná koule, která trefila Jyykua, který se obrazec snažil zlomit. Ten se prolétl vzduchem přes půl místnosti a po dopadu se válením a plácáním rychle uhasil. Když ho postavili na nohy vrátili se zas k průzkumu místnosti. Illean obhlížel mrtvoly a když na prstech jedné kostry našel zlaté prsteny, neodolal. Jakmile se jich však dotknul, kostlivci začali vstávat a pozvedat zbraně. Byly jich tu dobré dva tucty a zatímco se většina pustila do boje mezi sebou, tři si to s chřestěním zamířili k hrdinům.

Družina začala couvat směrem k ohnivému obrazci a připravovala se k zoufalému boji. V tom se jim za zády otevřely dveře a tajemná v červeném plášti zahalená postava na ně se zvláštním přízvukem naléhala, aby rychle utíkali za ní. Neváhali a poslechli. Jakmile se dva kostlivci vydali za nimi a vstoupili na ohnivý obrazec, vyšlehly z něj plameny a ohořelé kostry se sesunuly k zemi. Tajemná postava je chodbami vedla kamsi do útrob hrobky. Sdílná moc nebyla a když Jyyku v chodbách rozpoznal elfskou architekturu a promluvil na ni elfsky, opáčila v elfštině, že je její pán očekává. Pak rozrazila mohutnou bronzovou bránu. Před nimi se rozléhala veliká mohutnými sloupy podepřená síň, v níž z mnoha burácejících ohňů sálalo teplo. Všimli si, že v ocelových koších s plameny není dřevo ani jiné palivo, jen plameny. Rudozlatý kašmírový koberec vedl od brány až k velikému visutému trůnu, po jehož stranách stál snad tucet honosně oděných elfů a v bronzu zakutých stráží. Když stanuli pod trůnem, povstal z něj elfský velmož v prastaře vyhlížející modré masce, herold udeřil holí do země a zvolal: "*Poklekněte a vzdejte hold pánu Anfůru, vezíru slunečních elfů a strážci úsvitu císaře Anáriona, slunečního boha lidu Sahdar.*"

#### **Sezení deváté**

***TLDR:** Mocná sedma od vznešených elfů zjišťuje, že Boraxova hrobka leží uvnitř jimi spravované elfí observatoře a svatyně jménem Anfůr. Elfové tu však po staletí válčí s upíry, kteří zamořili západní křídlo komplexu. Ona místnost plná zubožených lidí prý byla jejich spižírnou. Vezír Anfůru potvrzuje, že tu Boraxe na jeho žádost skutečně pohřbili, ale že pečeť prolomí jedině, když pro ně zabijí pána upírů. Mocná sedma souhlasí a v západním křídle se s ním střetnou. Představí se jako hrabě Nikolaj Vranovic a vypoví hrdinům jinou verzi příběhu. Se svými bojovníky sem prý před několika staletími přišel, aby vypálil doupata odporných vampýrů, kteří slétali z hor a sužovali jeho lid. Až zde zjistili, že vampýři jsou chováni a cvičeni právě elfy, kteří ulovené lidi konzumují. Lidé jsou pro tyto elfy prý totéž, co zvířata - maso je maso. Hrabě hrdinům předkládá svou vlastní nabídku. Když mu dají dostatek své krve, aby mohl probudit dostatek svých služebníků, aby zasadil elfům rozhodující úder a ukončil tak jednou pro vždy tuto válku nesmrtelných, cestu do Boraxovy hrobky jim otevře. Hrdinové nevědí, komu věřit a hádají se mezi sebou. Jyyku od toho nakonec dává ruce pryč a Illean s Aughi hraběti pomáhají probudit upíry. Ten jim pak otevře Boraxovu hrobku a sám vede bojovníky do rozhodující bitvy proti elfům. Sama družina nicméně vstupuje do Boraxovy hrobky, kde zjistí, že už je předběhl mocný skřetí zaříkávač jménem Gul'thar Vyvolávač a převzal kontrolu nad samotným barbarem Boraxem, který tu zakletý v kamennou sochu meč Drangheim střeží. Po krátké rozpravě vysílá mocného Kamenného býka zničit hrdiny a sám prochází portálem do Černé bažiny. Na dně svých sil a s mnoha jizvami družina nakonec zlomí Gul'tharovo kouzlo a mocný kamenný býk znovu přichází k sobě. Meč Drangheim přesto odmítá vydat. Nakonec se dohodnou, že si meč ponechá, ale pomůže jim v jejich boji proti silám démonů. Výbuchy a lomoz vzdálené bitvy elfů a upírů sice ustali, celý komplex se ale začíná hroutit. Zdá se, že bitvu nikdo nepřežil a že vampýří doupata byla vypálena. Ověšeni bohatstvím a v podivuhodném doprovodu mohutného kamenného válečníka družina opouští horu Ronnog a vyráží zpět do nížin. Dunění pod jejich nohama prozrazuje, že už se zřítil i zbytek podhorského komplexu.*

Audience u vezíra Anfůru byla krátká a hrdiny zanechala zmatené. A aby ne! Z promrzlé, temné a kostlivci zamořených katakomb vstoupili do prohřátého a světlem zalitého paláce dávno mrtvé elfí civilizace. Jyyku si připadal, jako ve snu a ne jednou ho napadlo, zda náhodou nezemřel a jeho tělo teď neleží někde na studené dlažbě Boraxovy hrobky. Vezír ho nicméně přijal přívětivě a ujistil, že elfové nejsou fata morgánou. Řekl, že Jyyku je nyní hostem a pod ochranou Anfůru. Když se Illean snažil bez vyzvání promluvit, zjistil, že stejná pohostinnost bohužel neplatí pro něj s Aughi. Vezír ho okřikl a Jyykua pokáral, že jeho služebníci by měli znát své místo. Pak tleskl a nechal Jyykua i se svým doprovodem odvést do palácové lázně s horkou vodou a vonnými oleji, aby si odpočal a připravil se na večeři. V lázni hrdinové rozmlouvali. Jyyku potvrdil, že to tu skutečně vypadá sahdarsky, ale přesto tak nějak jinak, než v jeho rodném Mazare. Tam ovšem chrámoví kněží o žádných enklávách říše mimo jižní pouště nemluvili, ani o žádném Anfůru, natož Sethešovi, jak se zdejší vezír jmenoval. Tak jako tak, Aughi s Illeanem nakonec přistoupili na jejich hru a souhlasili, že budou hrát Jyykuovy otroky.
Služebnictvo Jyykua přivedlo k dlouhému honosně zdobenému kamennému stolu, kde byl usazen na čestné místo. Jeho doprovod, Aughi a Illeana, však posadili k malému zastrčenému stolku ve stínu u zdi, odkud pozorovali, jak do hodovní síně postupně přichází elfí panstvo a je sluhy usazováno na předem daná místa. Nebylo jich mnoho, snad jen půl tuctu, ale zdálo se, že populace Anfůru také není nijak veliká. Při nejlepším snad dva tucty, spíš méně. Byli překvapeni, jak dobře mezi ně Jyyku zapadl a s jakou přirozeností přejal jejich nadřazené chování. Nakonec přišel samotný vezír, všichni slavnostně povstali a znovu si sedli teprve tehdy, až byl on sám usazen do čela stolu. Pak mu jeho stráž sejmula masku, pod kterou se skrýval snědý bělovlasý elf, jehož sněhobílé obočí zasahovalo až do vlasů, a jehož pronikavé oči byly, stejně jako ty Jyykuovi, zbarvené do zlatavých odstínů. Tleskl, a služebnictvo naplnilo stůl bohatou hostinou pečení, omáček, koláčů a dalších pokrmů. Všechny z masa. Panstvo se dalo do hodování a pozornost byla upřena na vezíra, který rozmlouval s Jyykuem po své levici. Řekl, že Jyykuovi vidí v očích, že má mnoho otázek a že oni sami na tom nejsou jinak. Zabředli v dlouhý hovor o Sahdar.

Vezír tvrdil, že znal všechna města říše, ale Mazare mezi nimi nebylo. Jyyku věřil, že se musí mýlit, nebo lhát, ale nebylo mu jasné, proč by to dělal. Nebo je snad možné, že by celé Mazare a veškeré učení tamních vezírů byla jen obrovská mocensky motivovaná lež stojící na chatrných základech z písku? Jyyku nevěděl, čemu má věřit a když se vezíra zeptal, kolik je mu let, ten se zahleděl do krbu a začal vyprávět. Jeho vyprávění se v plamenech začalo zhmotňovat v obrazy jeho vzpomínek. Vezír vyprávěl o pádu Sahdarské říše a o tom, že tam před těmi dvěma tisíci lety sám byl. Se svým bratrem Khonsu prý sloužili jako strážci úsvitu, elitní osobní garda samotného Anáriona, slunečního boha a posledního císaře lidu Sahdar. Vyprávěl o prosperitě a nedostižné úrovni jejich staré, v širých pouštích a oázách jihu rozkládající se říše. Říše zbudované na zbičovaných zádech statisíců lidských otroků. Vyprávěl o tom, že ve své pýše podcenili otrockou vzpouru, která zachvátila jedno z menších měst. Další však následovala a než si uvědomili riziko, zachvátila vzpoura celou říši. Protože otroků bylo desetkrát víc než vznešených Sahdar, rychle dobili i samotné hlavní město říše. Teprve tehdy prý vystoupil Anárion, syn Slunce, ze svého hroutícího se chrámu a sežehl všechno na prach. Lidi, stejně jako elfy a s jeho pádem se v pouštní písek obrátila i celá jeho říše. Všechny chrámy, města a dokonce i samotné sahdarské armády rozfoukal pouštní vítr do čtyř světových stran. Zdálo se, že doslova. Dva bratři Setheš a Khonsu, poslední z císařových strážců úsvitu, pak odnesli poslední pozemské pozůstatky slunečního boha daleko na sever, aby nikdy nepadli do rukou nepřátel. Tak se dostali až do těchto krajů a nějakou dobu byli hosty u dvora prince Elladana v Aedelasu. Nakonec jej však Setheš opustil a s následovníky, které v Aedelasu shromáždil, obnovil starobylou elfskou observatoř a svatyni na radgastské hoře Ronnog. Tak prý vznikl Anfůr a tak se prý stal jeho vezírem. Oním posledním pozůstatkem slunečního boha je prý Sluneční amulet, který nyní přímo zářil na vezírově hrudi.
Vezír také potvrdil, že tu Velký býk Borax skutečně pohřben je. Přišel sem se svými válečníky již před mnoha staletími s prosbou. Žádal elfy, aby ho na tomto utajeném odlehlém místě pohřbili a zapečetili, aby jeho prokletý meč Drangheim už nikdy nespatřil světlo světa. Na oplátku jeho válečníci přísahali, že budou i po smrti sloužit elfům, strážit jejich svatyni a s ní i hrob jejich pána. A tak se také stalo. Vezír nakonec promluvil o tom, že časy se mění a celý Anfůr je nyní obsazen nepřáteli. S výjimkou východního křídla, kde se právě nacházeli. Staletí po Boraxově příchodu ho totiž zamořili upíři, snad přitahovaní temnou magií prokletého meče. Svá doupata vybudovali v západním křídle, jehož části zaplavili podzemní vodou, aby tak oslabili ohnivou magii elfů. Navíc převzali kontrolu nejen nad Boraxovými nemrtvými válečníky, ale i nad strašlivými vampýry, kteří v hoře Ronnog přirozeně sídlí. To oni jim prý z okolí nosí čerstvou krev a ona místnost, v níž hrdinové spálili ty zbědované ubožáky, tak byla upíří spižírnou. Bránu do západního křídla prý navíc může otevřít jen krev, která není elfská. Teď už upíry po několik týdnů neviděli, takže se domnívají, že snad ulehli ku spánku, jak to mají tu a tam ve zvyku, a že by snad bylo možné proplížit se až k jejich vůdci, prastarému upířímu pánu, kterému prý upíři říkají hrabě. Vezír vyslovil svoji nabídku. Když Jyyku pomocí krve svých nečistých sluhů vstoupí do západního křídla a zahubí pána upírů, nejen že si bude moci vzít cokoliv, co tam najde, ale otevřou mu i Boraxovu hrobku. Jeho válečníci se prý obrátili proti elfům a dohodla s Boraxem tím padla. Jyyku se poradil se svými dvěma otroky a nakonec souhlasil.

Když po vydatném spánku a přípravě předstoupili před bránu západního křídla, vlila Aughi do kamenné mísy svou krev. Ta kamsi odtekla otvorem ve dně a brána se otevřela. Vstoupili dovnitř a spletitým částečně zatopeným temným labyrintem postupovali kupředu. Při postupu jim málem zhasla pochodeň náhlým průvanem, obklopilo je hejno netopýrů a v jednom místě dokonce Jyykua cosi popadlo za nohy a zatáhlo do tmy. Naštěstí se však ubránili a nakonec vstoupili do paláce upírů. První místnost vypadala jako jakási laboratoř. Byly v ní klece, ke zdi připoutaní kostlivci, rezavé mučící nástroje a stoly pokryté staletími poškozenými pergameny. Zachránit se z nich dalo jen velmi málo. Jyyku se dal do luštění starého deníku, který byl psaný slávsky a zdálo se, že nějakým kouzelníkem, který tu elfy mučil. Nebylo to úplně jasné, ale nakonec usoudili, že ten kouzelník byl zřejmě součástí výpravy jakéhosi hraběte z nížin, který sem před staletími dovedl svou válečnou družinu, aby našel a vypálil doupata odporných vampýrů, kteří v těch temných časech slétali z hor Radgastu a terorizovali jeho lid. Deník popisoval jejich cestu a dobývání zdejšího komplexu ze spárů nemrtvých válečníků. Zdá se, že byl kouzelník přesvědčen, že zdejší elfové vampýry chovají a cvičí k lovu. Protože však takto vysoko v horách není žádná zvěř a přirozenou potravou vampýrů jsou humanoidi, zdálo se že slétají do nížin a loví tam pro elfy právě je, lidi. Přestože se kouzelník nejdřív domníval, že lidi unáší k nějakým zvráceným pokusům, nakonec došel závěru, že je loví k jídlu. Byl přesvědčen, že zdejší elfové jsou kanibalové. Hrdinové se na sebe podívali a přemýšleli, čím je to elfové včera vlastně hostili. Aughi mezi pergameny našla podivnou kovovou rukavici o níž se deník také zmiňoval. Šlo o Dotyk osudu, který kouzelník sebral elfům a který pak používal při jejich vyslýchání.

Znepokojeně pokračovali dál kolem několika zavřených sarkofágů až vstoupili do hlavní síně západního křídla. Tam na kamenném trůně seděl sám upíří lord. Čekal na ně. Když s ním hrdinové zabředli v hovor, pověděl nakonec i svoji verzi příběhu. Představil se jako hrabě Nikolaj Vranovic, zeman Šeroblat a vladyka Lučína. Jak kouzelník psal, vedl sem prý před staletími svou válečnou družinu s cílem vypálení doupat vampýrů, kteří sužovali jeho lid. Doupata jsou však ve východním křídle chráněném "vznešenými" elfy, pro něž člověk není o nic lepší, než zvíře. Maso je prý maso. Zabředli s nimi proto v krutou válku a Anfůr se tak změnil v bitevní pole, které zdecimovalo jak síly elfů, tak jeho vlastní. Když jim docházeli zásoby, přikročil hrabě, který byl sám upírem, k poslední zoufalé možnosti. Proměnil těch pár posledních vojáků, kteří mu ještě zbývali, v upíry. Protože však byli bez čerstvé krve slabí a elfů teď bylo o něco víc, ulehli ku spánku a vyčkávali. Kouzelník hraběte pak zapečetil západní křídlo tak, aby ho otevřela jen čerstvá krev. Jakákoliv krev, prý mohla být i elfí. Ta potom stekla až k samotnému spícímu hraběti, nejmocnějšímu z upírů, který měl vetřelce v místy zatopené spleti chodeb lovit a jejich krev pak použít k oživení ostatních. Jeho síly však ještě nejsou plně obnoveny a zkušení hrdinové tak byli nad jeho síly. Proto na ně nakonec v naději vyjednávaní počkal zde, místo aby je dál lovil v temnotě jeskyní. Nakonec i on učinil družině nabídku. Jeho kouzelník prý už dávno zjistil, jak elfí pečeť na Boraxově hrobce prolomit a když mu prý dají dost své krve, aby mohl probudit alespoň pět svých služebníků (tj. krve za pět *Jizev*) a s odpornými elfy skoncovat, otevře pro nich Boraxovu hrobku. Nabídl i, že kdyby se snad k čistce sami dobrodruzi přidali, stačilo by mu pak méně jeho vlastních bojovníků a tím pádem i méně jejich krve.
Družina nevěděla, komu věřit, a tak zabředla v dlouhou a napjatou poradu. Když se hraběte doptávali, co bude dělat, až elfy a vampýry zničí, řekl, že by tím byl jeho slib naplněn a že by tu, kdyby na tom trvali, klidně ulehl k věčnému spánku. Jeho časy prý už dávno minuly a v jeho zemích dole v nížinách prý už stejně, jak se od hrdinů dozvěděl, vládnou jeho potomci v čele s vladykou Dragovítem. Svým služebníkům by v tom však ponechal svobodné rozhodnutí. Bylo by prý nečestné, kdyby staletí jejich věrné služby a obětí odměnil smrtí či věčným vězením. Aughi hraběti věřila a byla znechucena jednáním elfů. Vypočítávala kolik nevinných lidí tu za ta staletí jejich řezníci museli zmasakrovat. Pokud poklady, které našli v oné místnosti za sálem s astronomickým jinotajem, byli jejich obětí, musely jich být přinejmenším stovky, spíš tisíce. Jyyku, který se jako člen vědmáckého cechu i sahdarský elf zdráhal uvěřit upírovi oponoval, že upíři zas loví lidi pro jejich krev, což Aughi odbyla tím, že pro upíry je to nezbytnost a přirozenost, kdežto elfové v tom měli na vybranou. Illean přihodil, že pokud je pravdou to, že tito upíři, s výjimkou samotného hraběte, byli proměněni až zde, pak zřejmě mají na svědomí tak maximálně pár elfů. Zdráhal se však vypustit na světa houf upírů, jejichž budoucí počínaní se dalo jen stěží předvídat. Jistě by se ale potřebovali krmit. Věděli, že sami bez pomoci nedokáží Boraxovu hrobku otevřít. Illeanovi se rozhodnutí, které je čekalo vůbec nelíbilo, ale snažil se k tomu přistupovat pragmaticky a upíry tu paradoxně viděl jako menší zlo. Jyyku uznal, že i když pomine výpověď hraběte, z důkazů je zřejmé, že jim vezír alespoň v některých věcech lhal. Požádal tedy hraběte o rozhodující zkoušku. Chtěl, aby znovu zapečetil západní křídlo a Jyyku se jej pokusí otevřít pomocí své elfské krve. Pokud se brána otevře, pak vezír lhal i v tomto. Hrabě souhlasil, zapečetil západní křídlo a Jyyku do mísy vlil svou vlastní krev. Brána se otevřela. Přesto si Jyyku pořád nedokázal představit, že by měl upírům pomáhat vyvraždit svůj vlastní lid. Nebyl by pak snad on sám zrádcem? Aughi ho přesvědčovala, že to nejsou tesáky a drápy, co dělá zrůdu zrůdou. Jsou to její zrůdné činy a v tomto ohledu jsou elfové daleko větším monstrem, než tihle upíři. Hrabě začínal být netrpělivý a nakonec řekl, že není všechno zlato, co se třpytí a pokud prý v upírech spatřují krvelačné stvůry, pak radil toto: "Vol menší zlo!" Jyyku nakonec řekl, že se podřídí rozhodnutí svých druhů, ale sám se toho účastnit nebude. Dal od toho tedy ruce pryč.

Hrabě pak s Aughinou a Illeanovou krví probudil pět svých nejmocnější služebníků včetně kouzelníka a nařídil, aby se šli připravit do zbrojnice. Čas zúčtování prý nadešel. Hrdinu pak poslal napřed do centrálního sálu s magickými obrazci. Když tam plně vyzbrojení upíři dorazili, jejich kouzelník dle slibu překonal pečeť do Boraxovy hrobky. Cesta pro Drangheim byla volná. Pak se jal lámat magický obrazec ohně vedoucí do elfího východního křídla. Hrabě družiníkům poděkoval a popřál štěstí v jejich vlastních bitvách. Jyyku stál stranou a Aughi hraběti řekla, že kdyby se snad ještě v budoucnu setkali, nechť si zapamatuje její jméno a oběť, kterou dnes přinesli. Illean pak pronesl pár neobratných slov ke zbytku upírů, kteří si jen vyměňovali zmatené pohledy. Měl pocit, že jsou teď z jeho krve, a tak k tomu, k pobavení družiny, přistoupil jaksi po otcovsku. Hrabě se jen usmál, přikývl a pak začal šikovat své muže: *"Náš čas nadešel! Čas zúčtování! Čas spravedlnosti pro naše ženy i dcery, pro naše bratry i syny. Splňte svoji přísahu!"* Kouzelník prolomil elfí bránu a upíři vpadli dovnitř. Ozval se řev, řinčení mečů, vřeštění netopýrů i výbuchy a burácení plamenů. Poslední bitva války nesmrtelných započala. Družina se od ní však odvrátila a pokračovala nově zpřístupněnou chodbou dál na sever k Boraxově hrobce. Cestou o bitvě rozjímali. Elfů bylo sice víc, ale půl tucet upírů, kteří bez ohledu na vlastní životy (či spíše neživoty) chtějí po staletích naplnit svůj slib a dosáhnout tak spravedlnosti pro své příbuzné, byl nepřítel opravdu strašlivý. Netroufali si odhadovat, jak může bitva dopadnout.
Před nimi se nicméně rozlehlo podzemní jezero tu a tam pokryté ledovými krami. V jeho středu byla vysoká kamenná věž, kterou jemně osvětlovali měsíční paprsky procházející trhlinou ve stropě skalního dómu. Překonali jezero a pod věží, kolem které se obtáčelo schodiště na její vrchol, našel Jyyku něco znepokojivého. Ležela tam pochodeň. Flek z popela kolem ní navíc naznačoval, že tam spadla z veliké výšky, zřejmě z vrcholu věže, a když dýkou rozhalil omotanou látku, našel v ní ještě žhavá místa. Byla čerstvá, a to velmi. Někdo je předběhl a dost možná je právě teď na vrcholu věže! Jyyku na pochodeň použil Dotyk osudu, vzduch kolem se zatetelil a objevili se obrazy silné vzpomínky, která byla s pochodní spojena. Viděli starého svraštělého skřeta, jak s pochodní na vrcholu věže přichází k velikému krystalu v jeho středu, který byl svázán mocnými řetězy. Odhodil pochodeň a začal čarovat. Z jeho dlaně do krystalu začal pronikat nějaký druh zvrácené zeleně zářící magie. Pak se v krystalu zahřmělo a něco uvnitř začínalo pozvolna zářit. Za hrdelního zlověstného smíchu v něm brzy rozeznali siluetu jakési veliké rohaté bytosti...

Vyrazili vzhůru, aby zjistili, co se tam děje. Na vrcholu ležely rozlámané kusy toho krystalu a po zemi se válely mohutné řetězy. Příšeří rozehnal až zvuk hole, která udeřila do podlahy a zelené ohně, které na ten povel zažhnuli kolem celého vrcholu věže. Nebylo cesty zpět. V záři plamenů stál na vyvýšeném místě ten skřet. Když se ho zeptali, kdo je a komu slouží, odvětil, že je zvěstovatelem věcí příštích, tím, kdo byl zlomen a znovu skut, služebník Stínu a plamene - Gul'thar Vyvolávač. Řekl, že je sleduje od doby, co poprvé zkřížili jeho plány (družina přesně nevěděla, co tím myslí) a poděkoval, že mu našli cestu až sem. Když se na něj chtěli vrhnout, udeřil holí do země podruhé, věž pod jejich nohama se zatřásla a mezi nimi se otevřela veliká puklina. Z ní vylezl ohromný kamenný válečník s rohatou přilbou a velikým černým mečem a postavil se mezi skřeta a družinu. Jeho oči zeleně žhnuly. Borax! Gul'thar mu nařídil, aby to tu rychle skoncoval a přinesl *to* do Gurthangu v Černé bažině. Pak se hrdinům omluvil, že prý povinnosti volají a udeřil do země potřetí. Za jeho zády se otevřel zelený portál a Gul'thar se otočil k odchodu. Ještě než do něj vstoupil, otočil hlavu k hrdinům a řekl, že od nich bude pozdravovat Skamma a že byl velmi... užitečný. Pak zmizel a s ním i portál. Boraxovy oči znovu zažhnuly, tasil meč a s duněním se rozešel k hrdinům.

Aughi se proti němu rozeběhla, před jeho ranou sjela na kolena, projela mu pod nohama a zasekla do něj svůj meč. Z jeho nohy se rozprskly kamenné odštěpky, které zasáhly a poranili družiníky, ale jinak se nezdálo, že by ho to nějak zvlášť zajímalo. Illean se po něm snažil vrhat dýky, ale ty se jen odráželi od kamenného těla a tak nakonec na poslední chvíli uskočil mocné ráně mečem Drangheimem. Borax nicméně trefil jeden z kamenných krápníků trčících z vrcholu věže a jeho sutiny Illeana zavalili. Jyyku od něj magií ohně odpoutal pozornost a měřil si kamenného býka. Bylo mu jasné, že fyzickou silou jej neudolají a že na to budou muset jít chytře a to také křikl na své spolubojovníky. Aughi se přesto snažila do Boraxe sekat, anebo dodávat sebedůvěru a velet svým spolubojovníkům. Illean se snažil Boraxovo běsnění zastavit slovem a naléhal, že je velkým válečníkem a náčelníkem svého lidu, nikoliv loutkou nějakého skřetího zaříkávače. Chvílemi se zdálo, jakoby Borax zápolil sám se sebou, ale nakonec nad ním vždycky zvítězilo Gul'tharovo kouzlo. Zápolili tak hodnou chvíli, hrdinové se dostali na pokraj svých sil a utržili i ne jednu jizvu. Když Borax nakonec svou tlapou sevřel Aughi za hruď, zvedl jí do vzduchu a pláty její zbroje se pod jeho stiskem začali prohýbat, vyslal Jyyku své poslední kouzlo, jímž se snažil zlomit Gul'tharovu nadvládu. Uspěl, Borax pustil Aughi na zem, couvl o několik kroků dozadu a s mečem v ruce padl na koleno. Ztěžka oddechoval a zelený oheň v jeho očích pozvolna nahradil modrý. Pak ztěžka promluvil hromovým hlasem: *"Zelený... opar se zvedá... V mých žilách se rozhořel oheň démonů... Teď už ale vidím znovu jasně."* Pak družiníkům poděkoval, že ho vysvobodili a potvrdil, že se tu skutečně nechal zapečetit. Meč jim ale vydat nemůže, protože přísahal, že ho bude strážit, dokud bude živ. Jyykovi s mocným kamenným býkem nechtělo znovu zkřížit zbraně v zoufalé snaze ho udolat, a tak navrhl, aby se přidal k jejich boji s démonem. Na to Borax odvětil, že přísahal, že bude meč střežit. Nepřísahal však kde. Zastrčil tedy meč do pochvy na svých zádech a opustil svou vlastní hrobku spolu s družiníky.

Když se družiníci vrátili, bylo už po bitvě. Vstoupili tedy do východního křídla Anfůru, kde našli neskutečnou zkázu. Všude se válela ohořelá těla elfů i upírů a výbuchy elfské magie otřásly celým komplexem natolik, že způsobily četné závaly chodeb i celých sálů. Co nezničily výbuchy a padající stropy, zchvátili hladové plameny. S Boraxvou silou z pod sutin sice vysvobodili nebohého Alberta, ale ke svému zlatu ani věcem se už dostat nemohli. Vzpomněli však na zlato, které viděli v upíří sluji a odškodnili se tam. Nad zející propastí ve vypálených vampýřích slujích našli mezi pobitými vampýry ohořelé tělo hraběte Nikolaje, který v popálené ruce svíral Sluneční amulet. Po vezíru však nebylo ani stopy. Jeho život snad skončil v zejícím chřtánu propasti pod nimi. Kousek od hraběte ležel jeho černý plášť, který Jyyku později identifikoval, jako Plášť soumraku. Stejně jako Sluneční amulet ho vzali s sebou, našli cestu na povrch a ověšeni bohatstvím zamířili v podivném doprovodu mohutného kamenného strážce zpátky do nížin. Východ kterým horu opustili se za nimi zřítil rovněž. Když po několika dnech cestování museli projít kolem osady Kamenných býků, byly nanejvýš obezřetní. Neviděli žádný kouř ani ohně a brzy zjistili, že je sněhovým popraškem zahalená osada opuštěná. Nebylo v ní jediného živáčka, ani jediného těla. Zásoby i věci barbarů byly na svých místech a na pobřeží byly ještě zbytky rozvěšených ryb, jen tu a tam okousaných vránami nebo jinou zvěří, na níž upozorňovaly čerstvé stopy ve sněhu. Po Kamenných býcích jakoby se slehla zem...

## Rozuzlení:

Po pádu mocné elfí Sahdarské říše odnesli dva bratři ostatky svého císaře Anáriona daleko na sever, aby nikdy nepadly do rukou nepřátel. Zatímco mladší bratr Khonsu, zasvěcený Měsíci, zůstal v domě vznešených elfů z Aedelasu, jeho starší a pyšnější bratr Setheš, který byl zasvěcen Slunci, shromáždil v Aedelasu následovníky a s jejich pomocí obnovil prastarou elfskou observatoř na hoře Ronnog v pohoří Radgast. Setheš pak to místo nazval Anfůr a po způsobu Sahdar se prohlásil jeho vezírem. Tam se svými následovníky uctívali Slunce a vzdávali hold Slunečnímu amuletu, který byl posledním pozemským pozůstatkem slunečního boha Anáriona.

Takto vysoko v horách však nebylo možné nic pěstovat a nežila tu ani žádná zvěř. Lovecké výpravy do horských údolí byly dlouhé, nebezpečné a mnohdy neúspěšné. Nová kolonie lidu Sahdar brzy trpěla hladem. Vezír se proto začal zajímat o vampýry, kteří měli v hoře Ronnog svá doupata. Začal je chovat a cvičit pro lov. Přirozenou potravou vampýrů jsou ovšem humanoidi a brzy se ukázalo, že je nelze vycvičit k lovu čehokoliv jiného. Vezírovi ani jeho následovníkům na tom mnoho nesešlo. Byli neochvějně přesvědčeni o své nadřazenosti a lidé pro ně neznamenali víc, než zvířata. Maso je maso.

Po mnoha staletích do hory na sklonku života přišel legendární hrdina barbar Borax i se svými válečníky. Požádal elfy, aby ho zde pohřbili a zapečetili tak, aby jeho prokletý meč Drangheim už nikdy nespatřil světlo světa. Na oplátku budou Boraxovi válečníci sloužit elfům a dokonce i ve smrti strážit jejich svatyni a s ní i hrob svého pána. Elfové souhlasili, proměnili Boraxe v kámen a zapečetili ho do řetězy spoutaného krystalu. Samotný vchod do jeho hrobky pak zapečetili mocnou magickou pečetí a z jeho válečníků učinili své kostlivé žalářníky.

Jak se elfové zdokonalovali v jejich chovu a výcviku, populace vampýrů rostla. Lovecká teritoria se nakonec rozšířila daleko za hory Radgastu a vampýři začali sužovat široký kraj. Když pak odnesli i dceru hraběte Nikolaje Vranovice, mocného velmože z Šeroblastké tvrze, přísahal, že nespočine, dokud jejich prokletá doupata nevypálí do základů. Shromáždil svou válečnou družinu a vydal se na tažení do hor Radgastu. Po mnoha útrapách nakonec s pomocí svého kouzelníka překonali vezírem začarovaný labyrint a vstoupili do hory. Zde odhalili, že za vampýřím terorem stojí elfové a zabředli s nimi v dlouhou válku, o níž budou bardi později vyprávět, jako o Válce nesmrtelných.

Hrabě Vranovic, který byl čistokrevným upírem, totiž v zoufalé situaci proměnil zdevastované zbytky své družiny na upíry a válka s elfy tak trvala po staletí. Když navíc válka zdevastovala nejen populaci upírů, ale i elfů, začali upíři hladovět, protože elfové jim už dávno odřízli cestu ven z hory. Když už byli na další boj příliš slabí, zatopili části podzemí, aby oslabili mocnou ohnivou magii svých nepřátel, zapečetili bránu do jimi ovládaného západního křídla Anfůru a ulehli ku spánku. Klíčem k bráně byla krev, která měla stéci až k sarkofágu nejmocnějšího z nich, samotného hraběte, kterého by probudila, aby mohl vetřelce lovit v temnotách a jejich krví oživit své spící služebníky. Populace a síly elfů byly rovněž zdecimovány a ti se tak neodvažovali do upíří pasti vkročit. Tak válka uvízla na mrtvém bodě až do chvíle, kdy Mocná sedma v roce 885 c.k. vstoupila do hory.

Mocnou sedmu však do hory tajně sledoval zvrácený skřetí zaříkávač a uctívač démonů jménem Gul'thar Vyvolávač. Ten nakonec dokázal překonat elfí pečeť Boraxovy hrobky a dostal se tak k němu první. Lze předpokládat, že pokud chtěl meč Drangheim, pak mu ho Borax, stejně jako hrdinům, odmítl vydat a proto mu Gul'thar nařídil, aby mu "to" přinesl do Gurthangu v Černé bažině. Jaké byly a jsou skutečné záměry Gul'thara však zůstává tajemstvím. Je však možné, že s ním Aughin gobliní služebník Skamm nějak spolupracuje.

***Pozn.:** Předchází Kapitola III. Smrtelný hřích obžerství. Následuje Kapitola V. Pavučina lží. Přehled Tažení je zde.*