Govoren'je svetoga Bernarda od duše osujene

*Počinje Bernardo sveti svarh suda jedne duše.*

> Slište dobro ljudi umarli,
>
>
>
>    ki ste na zlo vazda harli,
>
> ki činite, duša tilo
>
>    da posluša na zlo dilo,
>
> na priliku koju stvori
>
>    vični cesar, ki je gori,
>
> i za koju jošće dojde
>
>    i umriti na križ pojde: -
>
> svi vi slište čudo sada,
>
>    dušam vašim bit će tada,
>
> ko duhovno vidih speći,
>
>    na molitvi svetoj steći;
>
> a to od jedne duše i tila
>
>    osujena na zla dila.
>
> Na molitvi svetoj steći
>
>    vidih telo martvo ležeći -
>
> u grob novo položeno,
>
>    mnogih grihov napunjeno.
>
> Malo postav po tom toga
>
>    pride duša tela onoga;
>
> polag groba poče stati
>
>    ter ga s plačem nadjidati,
>
> tužeći se, da cić toga
>
>    osujena jest od Boga
>
> u djavalske pravo ruke
>
>    i u večne gorke muke.
>
> Po milosti božja dara
>
>    tilo duši odgovara;
>
> osujen'ja da ni bilo
>
>    uzrok njeje prazno tilo,
>
> da slobodna njeje volja,
>
>    ka je od puti u svem bolja.
>
> Tada videć skazan toga
>
>    s pomnjom slište u ime Boga,
>
> ter se grihov svak vas boli,
>
>
>
>
>    da Bog grihov vas slobodi.
>
>

> *Svaršivši govoren'je sveti Bernardin, tada dojde duša k telu z dvimi djavli i poča vele gorko plakati i telo nadjidati, govoreći njemu ovako:*
>
>

> O nevoljna puti moja,
>
>
>
>    kako prostri uda tvoja?
>
> Već svet ljubi nego Boga,
>
>    i tebi je sada škoda.
>
> Jeda t' se svit ne podloži,
>
>    al ti blago sve ne loži;
>
> sve vladan'je i sve blago,
>
>    cić kih leži telo nago?
>
> Sad dvorani kamo t' biše,
>
>    ki ti verno svi služiše?
>
> Barzo barzo za istinu
>
>    tvoju jakost smart dostignu!
>
> Nisi sada u kastilih,
>
>    ni u polačah tvojih bilih!
>
> Tvoje blago i tvoja kruna,
>
>    sad tvâ kuća čarvi puna!
>
> Ča t' polače prude i hiže,
>
>    tvoj grob sedam nog ne siže!
>
> Veće sada krivim sudom
>
>    neć' suditi ni hudobom;
>
> kuća tvoja, to smim reći,
>
>    svi hoćemo va nju leći.
>
> Jere ja sam stanovito
>
>    tve stvoren'je plemenito;
>
> Bog me stvori na priliku
>
>    svoju, - dajmo njemu diku -
>
> i od Boga u te dana,
>
>    svetim karstom izaprana
>
> opet, puti o prokleta,
>
>    svimi grisi ka si speta.
>
> I za to sam sad pritužna
>
>    s mojim Bogom ja razlučna,
>
> da reć mogu po nezgodi:
>
>    ajmeh zač me mati rodi.
>
> Ajme iz tebe zač ne izidoh,
>
>    on dan, kada u te pridoh:
>
> neka bismo ne upali
>
>    u živ oganj, ki me pali.
>
> Toj spovidam, nije čudo,
>
>    o prokleto tilo hudo:
>
> dokle živih na svit bludno,
>
>    ne da činit dilo prudno;
>
> da vazda me na zlo svako
>
>    ti potica vele jako.
>
> Za to ćemo vazda stati,
>
>    vični oganj uživati.
>
> U velikih mukah stoju
>
>    za hudobu, tilo, tvoju;
>
> i vazda ću u njih stati,
>
>    nigdar konca ne imati.
>
> Znaj, jazici i svi ljudi
>
>    ne bi izrekli moji trudi,
>
> ke u paklu trpim doli,
>
>    gdi su tuge i sve boli.]
>
> Gdi su t' zemlje s vinogradi,
>
>    turne kuće ke sagradi?
>
> Gdi su perle tere oka
>
>    mnoge cineć od istoka?
>
> Gdi su zlati sad parsteni,
>
>    gdi kolajne ali venci?
>
> Gdi su pinezi sada mnozi,
>
>    koji bihu tvoji bozi?
>
> Gdi su sada tve postelje
>
>    bile tere priperene?
>
> Gdi su t' haljin sad promine
>
>    svake varsti tere cine;
>
> gdi li kupe ter bacili,
>
>    srebarnoga kova cini?
>
> Gdi su t' drage sad pomasti
>
>    ali specje svake slasti,
>
> kîm jizbine načinjaše,
>
>    a ubozih zabivaše?
>
> Nisu t' ptice sad ni vina
>
>    na stol, ribe svake cina;
>
> pića sad si gnusnih čarvi,
>
>    tvoje tilo u prah leži.
>
> Toj bo Božja jest odluka,
>
>    taj zgrišen'ja čeka muka;
>
> vikne li t' se u toj komori,
>
>    u ku ležiš nosom gori?
>
> Pokrov, kî t' je pri tve usnice,
>
>    nosa ti se mal ne tiče;
>
> oči tvoji sad prilipi
>
>    zatvoreni stoje slipi;
>
> jazik muči, ne govori,
>
>    koji grihov mnogo stvori.
>
> Ni nijedno tvoje udo
>
>    kô ne plače, tilo hudo!
>
> Koga godi ti po zlobi
>
>    krivo skupi tere dobi,
>
> sve toj jedan hip jedini
>
>    tebi vaze ter poplini.
>
> Pri(j)ateli svi otidu
>
>    ter od tebe svi pobignu.
>
> Tvoja žena draga i mila
>
>    plač je jure ostavila;
>
> nj(e)je sega svita radost
>
>    hoće odniti svaku žalost.
>
> Ne ufaj u rod da te iskupi,
>
>    komu blago tvoje pristupi,
>
> tvoje pinezi, želne hiže
>
>    cića kojih plač te stiže.
>
> Žena sinmi kâ je ostala,
>
>    sada, ne mnju, da bi dala
>
> sedam vreten zemlje iz ruk
>
>    da iskupi tebe iz muk,
>
> ke tarpiti mi imamo
>
>    u paklenom ognju onamo.
>
> Rec' mi, puti tužnovita,
>
>    jes' li u čem stanovita?
>
> Kâ je hinba i neprava
>
>    sega svita tašća slava,
>
> kâ mnozimi čudni grisi
>
>    oskvarnjen'je (t)i dav, gdi si?
>
> Ne odiva tvoga (k)ipa
>
>    sad nijedna halja lipa;
>
> dva pineza prodal ne bi
>
>    halje, ke su sad na tebi.
>
> Ne prinose t' sada vlasti
>
>    tve dohotke tere časti;
>
> oda svega blaga i slave
>
>    poni sobom kus postave
>
> kim si sada ti zavita,
>
>    pićo čarvi gnusovita!
>
> To je plaća sada tvoja,
>
>    sega svita ku dostoja.
>
> Budi sada da ne ćutiš,
>
>    da hoć' paka kad se uzmučiš
>
> u paklenih mukah doli,
>
>    a to kad se ov svit skoli.
>
> To proroci prorokuju,
>
>    Sveta pisma svidokuju.
>
> Jur te neću nadbijati,
>
>
>
>
>    ni već s tobom totu stati.
>
>

*Tada ustavši se tilo sardito po Božj(e)mu dopušten'ju reče duši ove riči tako:*

> Tko me ovo napastuje
>
>
>
>    na mom stanu, tere psuje?
>
> Ali ima smin'je u ruke
>
>    da me goni van iz kuće?
>
> Jeda s' duša moja mila
>
>    kâ si tako besidila?
>
> Pokazati hoću čisto
>
>    da ča praviš nije isto:
>
> jednim dilom pravo kažeš,
>
>    a druzime čisto lažeš.
>
> Mnogokra(t) te činih zgrišiti,
>
>    uistinu, neću skriti;
>
> i da pustiš dobra dila,
>
>    prikosa je moja bila.
>
> Da na dilo ako hudo
>
>    dušu vodi put, nî čudo,
>
> jer svit ovi i hudobe
>
>    pun je sada doistine.
>
> Ter bi bolje ne rodit se,
>
>    na svit ovi ne hinit se
>
> i da u družbi hinbe budu
>
>    potaknuti put priludu;
>
> tad vašćinom, cić kîh stvari
>
>    dušu svoju put privari,
>
> jere tudje put zlo slidi
>
>    kako i vol kad travu vidi.
>
> Tako i ti reče toliku,
>
>    Bog te stvori na svu priliku,
>
> dobru, mnogo plemenitu
>
>    i razumnu, izvarstitu;
>
> dâ me da sam raba tvoja,
>
>    a ti da si mâ gospoja.
>
> A ti, ako moja biše
>
>    ti gospoja, znat imiše
>
> da me imaš ti vladati,
>
>    zač mi u zlo hti zgajati?
>
> Zato u meni bi podobna
>
>    vazda u dila nepodobna.
>
> Umarlo se nima tilo
>
>    uzračiti u zlo dilo,
>
> nego duša služit, koja
>
>    hti njagova bit gospoja.
>
> Gladom, žajom ter nespan'jem,
>
>    čistim sarcem ter fruštan'jem
>
> duh put ima kaštigati,
>
>    ako ga će kral imati;
>
> koja jošće čim življaše,
>
>    pomoći se još mogaše.
>
> Ako duša put ne mori,
>
>    tudje tilo tad uzgori;
>
> tudje moćno još se smami
>
>    sega svita raskošami.
>
> Put koja se rasarjuje,
>
>    sama ne zna zlo ni čuje.
>
> Kî se uzrok u mnî najde,
>
>    vid' po tebi na(j)pri izajde.
>
> Kad put pozna ča duh hlepi,
>
>    toj stvoriti tilo trepi;
>
> potom tilo uzrokuje
>
>    tko ju u tom nasliduje.
>
> Od zgrišen'ja uzrok bi duša,
>
>    kâ misliti najpri kuša,
>
> ča god tilo kada mlobom
>
>    stvori grišno ter hudobom.
>
> Veće s' dake ti zgrišila,
>
>    pohotin'ja s' slidiv htila,
>
> kô je gardo i nejako
>
>    i prignuto na zlo svako.
>
> Već se neću prigovarat
>
>    ni se s tobom naprid karat,
>
> jer me čarvi grizu ovoj;
>
>
>
>
>    pojdi tja; jur već ne stoj!
>
>

*Tada duša odgovori tilu sardito govoreći ovo:*

> Još ću s tobom ja postati
>
>
>
>    i varh toga desputati.
>
> Tko te nauči, tilo umarlo,
>
>    govoriti toko varlo,
>
> da duh ludo tere smamno
>
>    i u svakoj himbi tamno
>
> ništar manje za sve ukori;
>
>    pravo u mnozih odgovori!
>
> Da imaše t' meu ine
>
>    vladat tvoje pohotin'je.
>
> Prignuše te tve mlobšćine
>
>    na blud svaki i tašćine,
>
> i podložne sasvim svitu
>
>    ne tarpiše mu bakitu,
>
> kad te htijah nejiden'jem
>
>    pedižati, ter nespan'jem.
>
> Dâ da sega svita bludost
>
>    primagaše tvoju ludost.
>
> Svakoj jošće ti tašćini
>
>    nastojaše i vašćini.
>
> Po ta put ti za istinu
>
>    uze meni gospodštinu
>
> i po tvojoj ti oblasti
>
>    prignu mene na sve lasti;
>
> i u gorku jamu hiti,
>
>    iz ke veće neću izlisti.
>
> U ovom se kriva čuju,
>
>    to ti očito svidokuju:
>
> ja, budući tvâ gospoja,
>
>    pohotin'ja ne uzbih tvoja.
>
> Da ti kî me u grih steže,
>
>    mnju da zgriši vele teže.
>
> Da bi puti, djavla bila
>
>    skaževan'ja pogardila,
>
> kako one ljute zmije
>
>    zaklinjavač kîh pobije,
>
> i nauke da bi bila,
>
>    volju Božju obslužila,
>
> o da bismo rado gori
>
>    meu svetimi stati zbori!
>
> Ova kâ ti svit zgajaše
>
>    i dug život obitaše,
>
> od Boga se ne pomnjaše
>
>    jer umriti ti ne mnjaše:
>
> zatoj tebi smart odnese
>
>    kad se u grih ti ponese.
>
> Himbeni je jere, ljudi,
>
>    dîm zaisto, ov svit hudi!
>
> Kî ga ljudi veće dvori,
>
>    tih zlom smartju prî umori
>
> i poda jim za raskoše
>
>    smrad i čarve vele loše.
>
> Pri(j)ateli kî ti biše,
>
>    na svitu oni kad živiše,
>
> viditi će sada veće
>
>
>
>
>    s čarvi u grebu tom ležeće.
>
>

*Tada tilo humiljeno duši govoraše ovako:*

> Koji mnozim zapovidah
>
>
>
>    i u Rime kuće zidah;
>
> kî pineze mogoh skupit,
>
>    oka, perle, zemlje kupit;
>
> kî mnjah jošće sudit ljudi
>
>    dokle na svit život hudi:
>
> mniš li da mnjah u greb pojti,
>
>    a sve blago drugu ojti?
>
> Ajme, ne mnjah stanovito,
>
>    da sad vidim to očito
>
> da ni blago, ni gospodstvo,
>
>    ni plemenito moje rodstvo
>
> tužna mene ne obrani
>
>    da me gorka smart ne rani.
>
> Obima se, ima znati,
>
>    griha uzrok ima dati;
>
> ne jednako, da smim reći,
>
>    od griha uzrok ti si veći.
>
> Mož' li mi ti kazat čisto
>
>    te mi stvari, da je čisto?
>
> Svaka pamet kâ nî luda
>
>    more znati toj brez truda.
>
> I ti dobro vele toj znaš
>
>    jer od Boga razum (pr)imaš:
>
> da kr(i)postnih veće stvari
>
>    komu vičnji kral objavi,
>
> od toga je toti razlog
>
>    vičnji bude pitat vas Bog.
>
> Život i razum dâ tebi,
>
>    dâ Gospodin kî je gori,
>
> u kîh ljubav ima vidit
>
>    tere dobro svako slidit.
>
> Da hotijuć prijat kriposti,
>
>    nimaše slidit me ludosti!
>
> Toj očito svim zapiši
>
>
>
>
>    da od mene t' nisu t' grisi.
>
>

*Dospivši tilo ovo govoren'je, tada poča duša sama sebi s plačem govoriti:*

> Meu stvarmi od naravi,
>
>
>
>    ajme, zač me Bog postavi?
>
> Zač dopusti moć vičnjega
>
>    da stvoren'je budem njega,
>
> pokle znaše njega svitlost
>
>    da ć(u) tarpit vičnju žalost?
>
> Čestita j(e) živim bitja
>
>    kojih duša nima žitja;
>
> kad njih tila smart obali,
>
>    vičnji ogan njih ne pali.
>
> Da bi hotil vičnji Otac
>
>
>
>
>    da je gri(š)nih taki konac!
>
>

*Opet tilo priča plačući govoriti duši onoj:*

> Rec' mi jošće, dušo brižna,
>
>
>
>    ča prez tebe put jest vridna?
>
> Jeda vidi da se kreće,
>
>    al govori martva veće?
>
> Očito je svim toj, poni,
>
>    da kî žive duh jest oni,
>
> a put svaka malo prudi
>
>    pokle jure nju Bog sudi.
>
> Da bi Isusa ti ljubila
>
>    veće Boga u sva dila,
>
> nigdar ne bi mlobno tilo
>
>    tvoju jakost pridobilo.
>
> Da bi ubozih ti tišila,
>
>    prave pravde ti sudila,
>
> i da bi ne bila u bludi,
>
>    prikladala zlimi ćudi,
>
> ne bi slasti tebe otrovne
>
>    prihinile, dim, svi(t)ovne.
>
> Ništar manje, jer moja gnila
>
>    zajedno (j)e s tobom živila.
>
> Stvari ovde sve koje su,
>
>    od Boga nam dane jesu:
>
> smrad i čarvi u ovoj kući,
>
>    kîno totu put glojući
>
> dokle se na svit živi ustanu
>
>    i opet se s tobom stanu;
>
> jer znam da imam uskarsnuti
>
>    i s tobom se opet stati
>
> kada pride Bog da sudi
>
>    slavom svojom martve ljudi,
>
> kada s tobom živi plamen
>
>    imam tarpit u vik, amen.
>
> O prokleta smarti jâka,
>
>    ti pod oblast imaš svaka.
>
> Ovo mi se, dušo, smili:
>
>    jes' li bila u paklu doli?
>
> Rec' mi tamo ča s' vidila,
>
>    koji stvari, kâ li dila?
>
> Imaju li kô ufan'je
>
>    u pakleno doli stan'je
>
> da će vidit kada godi
>
>    Isukarsta u rajskom dvori,
>
> ke se časti u tej strane
>
>    plemenitim ljudem hrane?
>
> Hoće li jim otkup dati
>
>    zemlje, kuće i dukati?
>
> Nigdar nitkor ne pomisli
>
>    da će veće van izlisti;
>
> da vazda se mučit doli
>
>    gdino jesu svake boli,
>
> kojim neće biti konac
>
>    mučiti se u ov dolac.
>
> Pod zemlju će sada ovde
>
>    dočim sudac Bog tad dojde;
>
> ča Bog odluči to će biti
>
>
>
>
>    i to ć(e)mo svi tarpiti.
>
>

*Duša odgovori i reče tilo vele gorko plačući:*

> O nevolna puti moja,
>
>
>
>    tve pitan'je brez razloga.
>
> Pokle uližu jednoč doli
>
>    u paklene duše boli,
>
> ke u grisih jesu umarli
>
>    i paklenih muk dopali,
>
> za sve blago kô pušćaju,
>
>    otkupljen'j(a) ne imaju.
>
> Njim ne prudi molbe mnoštvo,
>
>    puti žežin ni almoštvo.
>
> Da bi virni svi molili
>
>    popi, fratri svi postili,
>
> i da bi hotil dat sve blago,
>
>    svakoliko srebro i zlato,
>
> ne bi mogli jadnu samo
>
>    iznet dušu kâ je tamo.
>
> Prošćen'ja bo Božja nima,
>
>    kîh paklena muka prima,
>
> jer pakleni ljuti djaval
>
>    jedne duše ne bi podal
>
> za vaskolik saj svit ovi
>
>    iz njihovih pojt okovi;
>
> ne bi pustil u pokoji
>
>    za mal hip da postoji.
>
> A kâ pitaš vele vlasti
>
>    ke njih čeka tamo časti,
>
> stanovita u tom budi
>
>    pravda Božja da osudi:
>
> da našega svita okolu,
>
>    kî na najvišem sidi stolu,
>
> varžen doli na vrat trupi
>
>    volju Božju kad pristupi,
>
> veće nego za nevolju
>
>
>
>
>    kî ne čine Božju volju.
>
>

*Dospivši duša govoren'je dojde jedan djaval i poča nju biči fruštati govoreći njoj:*

> Hoć viditi i kušati
>
>
>
>    ke ću t' muke zadavati,
>
> jer od Boga pomnjil nisi,
>
>    zato sada tim se utiši!
>
> To t' jizbine, to t' pinezi,
>
>    to t' oholstvo sideć s knezi,
>
> a toj s njimi kad sijaše,
>
>    a za Boga ne hajaše
>
> Sada tarpi ove muke
>
>
>
>
>    i udorce od me ruke.
>
>

*Sada dojde drugi djaval s manistrami pakla i udri onu dušu u obraz i reče ove riči:*

> Ovako se oni štuju
>
>
>
>    kî naš posluh ne obslužuju;
>
> ovu plaću svi dostoje
>
>    kî u grisih vazda stoje.
>
> Svi čekaju ove časti
>
>    kî zbiraju svita slasti,
>
> kî se dobru na svit daju,
>
>    a za Boga li ne haju.
>
> Ni još ne znaš ti sasvime
>
>    koliko smo harni time,
>
> tko godir virno naju dvori,
>
>    od grihov se ne pokori,
>
> jer od naših jošće ruku
>
>
>
>
>    stokrat veću tarpi muku.
>
>

*Kako djaval dospi govoren'je tako duša zavapi k Isusu s plačem (i) reče:*

> O Isuse, pomozi me,
>
>
>
>    za prislavno tvoje ime!
>
> Ti me otmi djavlom iz ruku
>
>    za ku s' tarpil na križ muku.
>
> Izbavi me ove boli,
>
>
>
>
>    za karv svetu koju proli!
>
>

*Dospiv duša nevolna, pride treti djaval imenom Kalabrin s ognjem okolo duše i reče njoj govoreći ove riči:*

> Odašlo je jure vrime
>
>
>
>    zvat na pomoć Božje ime,
>
> djavlom tebe iznet iz ruku
>
>    da ne tarpiš našu muku.
>
> Pravda hoće sada tako
>
>    da to tarpiš, ne inako.
>
> Na t', za vele tvoje slasti
>
>    tere čudne vele časti,
>
> jere posluh vas obsluži,
>
>    a s Bogom se sad razdruži.
>
> Zato voli s nami stati
>
>    i pokoja ne imati,
>
> jer za svita svaku radost
>
>    uživat ćeš vičnju žalost,
>
> da ti nije nitkor takmen
>
>
>
>
>    po sve vike vikom, amen.
>
>

*Tada duša li vapijaše Isusa i majku njegovu i svetoga Ivana Karstitela, plačući govoriti ovo:*

> Još te molju ja, Isuse,
>
>
>
>    pozri na me gorke suze,
>
> ne daj mene razdrit sasvim
>
>    prinečistim djavlom ovim!
>
> Milosardje gdi je tvdje
>
>    kô nathodi grihe moje?
>
> Zasve jer sam grišno živil,
>
>    li tvoju sam viru imil.
>
> Ime tvoj(e) ne zatajah,
>
>    ako prem se s tobom svajah.
>
> Tvojoj slavi nije dika
>
>    nijednoga smart grišnika,
>
> navlastito kada s kriva
>
>    milosardje tve priziva.
>
> Od sebe me ti sad, poni,
>
>    Isukarste ne odgoni,
>
> da otmi me ovim lavom
>
>    kî me dile s tvojom slavom!
>
> Molim tebe, slavna Divo,
>
>    pozri na me milostivo,
>
> moli za me sinka tvoga
>
>    da me izbavi truda ovoga,
>
> jer će t' milost svaku dati
>
>    ku godir budeš ti pitati.
>
> Ne sardi se, daj, ti na me,
>
>    pomol', Gospe, sinka za me
>
> grišniku mi pomoć dati,
>
>    ti koja si Božja mati!
>
> I ti, Ivane Karstitelju,
>
>    priporuč' me Spasitelu,
>
> da se na me on sad smili
>
>    ter me otme djavloj sili!
>
> Jer od njega i ti moreš
>
>    sprosit milost ako hoćeš.
>
> Pomoli ga za me sada
>
>    jer se duša mâ raspada
>
> od bolizni tere muke
>
>
>
>
>    ku mi daju djavle ruke.
>
>

*Tada blaženi sveti Ivan odgovori duši onoj:*

> Žal ti mi je, dušo tužna,
>
>
>
>    da si s Bogom ti razdružna
>
> i da djavla (tebe) sila
>
>    muči za tvâ huda dila.
>
> Da kako ćeš da t' ja stvoru,
>
>    ali njega za te da molju?
>
> (I) da bi htil dat sve zato,
>
>    svekoliko srebro i zlato,
>
> on se meni ne umoli,
>
>    ni mi za te milost stvori
>
> Jur je tebe osudio
>
>    za tvoje grihe ke s' činio;
>
> neće opeta pritvoriti,
>
>    svu odluku pričiniti.
>
> Nišće manje cića toga
>
>    ja ću kušat molit Boga,
>
> jeda kako Božja svitlost
>
>    tebi novu stvori milost
>
> ter te otme djavlom time
>
>
>
>
>    i u raj te gori prime.
>
>

*Tada sveti Ivan obrati se k Isusu, pokleknu na kolina moleći se Isusu, govoreći ovo:*

> O prislatki Isukarste,
>
>
>
>    koga moći nije varste,
>
> ovu milost sad ti prosim,
>
>    a za ljubav ku ti nosim
>
> i za kumstvo sveto i milo
>
>    meu nami kô je bilo
>
> kad te karstih u Jordanu,
>
>    tad karstjanom bil dan svanu,
>
> na dušu se onu smili
>
>    kâ vapijuć tebi cvili,
>
> koju mnoštvo djaval dave
>
>    kako jedni ljuti lave,
>
> zasve da u grisi(ih) ta priminu
>
>    i po pravdi uistinu:
>
> kakomo se ti Trajanu
>
>    milosardjem tvojim ganu,
>
> kî brez karsta uistinu
>
>    i svih grihov pun priminu?
>
> Svaka bo su tebi uzmožna,
>
>    tvo(joj) moći i podložna;
>
> svako tvoje, Bože, dilo
>
>    u svemu je pravo imilo
>
> jer si pravden i dobrostiv
>
>
>
>
>    i podnosit ti svaka htiv.
>
>

*Odgovori Isus svetomu Ivanu ove riči:*

> Jur stanovit imaš biti
>
>
>
>    da t' sam u svem rad zgoditi;
>
> da za to me već ne moli,
>
>    milost pitat nije koli
>
> jere se sud moj ne pobija,
>
>    biše za nju molit prija.
>
> Sad je tribi da za dila
>
>    dam joj plaću ku je htila,
>
> jer je znala na to dojti,
>
>    a grih nigdar ne hti ojti.
>
> Zato, dragi moj Ivane,
>
>    kako t' pravda da me gane,
>
> da joj prostim nje tamnosti?
>
>    tvoje molbe jur bud dosti!
>
> Sad ćeš čuti i viditi
>
>
>
>
>    kako ju ću otpraviti.
>
>

*Videći Diva blažena da Ivan ne more milost imati, pade na gola kolina prid sinkom svojim, njemu slatko, umiljeno govoreći:*

> Čudno mi je toj viditi
>
>
>
>    da se ne hti umoliti,
>
> slatki sinko, tvomu Ivanu,
>
>    učeniku izabranu,
>
> kî te moli kako i ja t',
>
>    ufajući milost prijat.
>
> Milosardje steže mene
>
>    cića duše te nevolne.
>
> Ja te molim da joj prostiš
>
>    ako ljubav meni nosiš;
>
> zato, sinko, hti' se smilit
>
>    ako majku ne ć' uvridit!
>
> Ovu dušu meni daruj,
>
>    paklenih ju muk obaruj,
>
> za prislatko ime tvoje
>
>    ne uhili majke svoje,
>
> i za mliko parsi mojih
>
>    kojim tebe, sinko, dojih,
>
> i za suze ke ja prolih,
>
>    i za muku kôm se bolih,
>
> kad te vidih križ noseći
>
>    pak raspeta na nj viseći.
>
> Sad ću vidit ljubav tvoju
>
>    i poznati svu moć moju.
>
> Nu se veće ne zadaržuj,
>
>    molim, sinko, jur se smiluj;
>
> dopusti mi ča ti prošu,
>
>    za onu ljubav ku ti nošu!
>
> Milost ovu njoj učini
>
>    ku učini Mandalini,
>
> razbojniku i tolicim,
>
>    prosti grihe svim kolicim;
>
> kî su s tobom sad u raju
>
>    i vesel'ja uživaju.
>
> I za ku si prijal muku,
>
>    ti učini jur odluku:
>
> da ne bude djavlom dana
>
>    ni njih vlasti prikazana.
>
> Tu ti milost, slatki sinu,
>
>
>
>
>    majka prosi, a ne inu.
>
>

*Tada Isus odgovari majci svojoj ovako:*

> Majko draga, stani gori
>
>
>
>    ter mi na ovo odgovori:
>
> bih li pravi sudac bio
>
>    da bih ja toj oprostio?
>
> Prineharna duša ova,
>
>    koja Boga ne poštova,
>
> kad zapovid Božju zabi,
>
>    da vazda ona grihe čini,
>
> da u raju bude stati
>
>    kâ dostojna nî ga znati?
>
> Kâ bi pravda svetih bila
>
>    za njih mnoga dobra dila,
>
> kî se dopustile prija umriti,
>
>    nego Bogu sagrišiti.
>
> To dostojno nije slišat
>
>    da se s njimi bude mišat.
>
> Znaš li, majko, koje muke
>
>    prijale su moje ruke,
>
> parsi, noge i vas kip moj
>
>    za njoj dati raj neharnoj?
>
> Koja zato i ne haja
>
>    mneći da muk nî ni raja?
>
> Vas vik živi, zabiv Boga,
>
>    ne bi sita griha svoga;
>
> da neka se sad pokori
>
>    za nje dila koja stvori.
>
> Za nju, majko, na križ propet
>
>    dopustil bih se moguć opet,
>
> da ovo ti moji sudi:
>
>    za nju molit već ne prudi,
>
> jer nî vrime sad molen'ja
>
>    neg za dila osujen'ja.
>
> Zato gledaj tere muči
>
>
>
>
>    gdi sin Božji pravdu luči!
>
>

*Tada blažena Diva sinku odgovori ovako:*

> Pokle pravda hoti tako
>
>
>
>    i ne more bit inako,
>
> ner da bude osujena
>
>    u mučen'ja taj paklena,
>
> kâ dostojna jest za grihe
>
>    nigdar imit već utihe
>
> jere, tvoje zapovidi
>
>    ne hajavši, grihe čini:
>
> a ono budi sve to tako
>
>    kako hoćeš, ne inako.
>
> Ti odluči, ti osudi,
>
>
>
>
>    kako hoćeš tako budi!
>
>

*Sada Isus ima dati sentenciju ovoj duši sardito i reče ove riči tako:*

> O neharno me stvoren'je,
>
>
>
>    zamani t' je sve molen'je
>
> Sada ti je prišlo vrime
>
>    zvat na pomoć Božje ime,
>
> od koga se zabivaše
>
>    dočim na svit pribivaše?
>
> Čin' da tebe sad iskupi
>
>    blago koje krivo skupi;
>
> pinez zlatih mošnje mnoge
>
>    ke daržaše za tvoje boge,
>
> meni hvale ne uzdajuć,
>
>    ni uboge pomagajuć;
>
> ne scinjuć(i) nikogare,
>
>    me milosti tere dare,
>
> obilato kih za dosti
>
>    podah tvojoj neharnosti.
>
> Na priliku moju te stvorih
>
>    i na križu za te umrih,
>
> i znan'je ti svete vire
>
>    dah i blaga svarhu mire.
>
> Zlobe i grihe tvoje brime
>
>    tarpio sam dugo vrime,
>
> budući mi sasvim milo
>
>    osuditi tvoje dilo;
>
> da kad vidih jur sasvima
>
>    da grih ojti volju nima,
>
> bi potribno, znaj zaisto,
>
>    pravdi mojoj dati misto.
>
> Zato ča si sama htila,
>
>    sad uživaj za tvâ dila.
>
> Milosardja vrime projde,
>
>    moje pravde zakon dojde.
>
> Ti si zbiral slasti svita,
>
>    dojde konac tvojih lita,
>
> da djavalskih tarpiš ruku
>
>    brez pristanka gorku muku.
>
> I kî na svit sve nevolje
>
>    tarpi cića moje volje,
>
> da nebeskih pak radosti
>
>
>
>
>    vazda uživa izvarsnosti.
>
>

*Kako Gospodin dâ sentenciju, tako djavli počaše mučiti onu dušu. Tada jedan djaval poče govoriti ovako:*

> Neka tarpiš u sem misti,
>
>
>
>    iz ke nigdar neć' izlisti.
>
> Rabi, ne stoj, Kalabrine,
>
>    ne čin' hipa da počine
>
> priprokleta ova duša,
>
>    koja Boga ne posluša:
>
> tuci, žeži nju i pali
>
>    pâk ju marzlom vodom kali,
>
> neka plače ter pripiva
>
>
>
>
>    slasti svita ke uživa!
>
>

*Tada djaval oni čas profundaše onu nevolnu dušu u muke paklene. Finis.*
*Finis.*

*Zatim sveti Bernard poča puku gavoriti ove riči tako:*

> Vidiste li i slišali
>
>
>
>    Svi koji ste totu stali,
>
> ča je naša put pritužna
>
>    kada s dušom jest razlučna:
>
> smrada tere gnusa vrića
>
>    i nečistih čarvi pića;
>
> koju jošće varhu toga
>
>    plaću prima on' od Boga,
>
> koja tilu svomu zgaja,
>
>    a s Bogom se svojim svaja.
>
> I zato vas svih, karstjane,
>
>    sad od Božje molim strane:
>
> ostavite jur tašćine
>
>    sega svita, ke vas hine;
>
> blago grišno ne ljubite
>
>    jere dušu svi gubite,
>
> ner Isusa draga, koji
>
>    nag na križu za vas stoji.
>
> U njem ljubav postavite
>
>    i njegovo ime vi slavite,
>
> da po smarti duše vaju
>
>    vičnje muke ne kušaju,
>
> kako i ova grišna duša
>
>    koju sveza djavla ruka.
>
> A ja hoću molit ovoga
>
>    Isukarsta propetoga,
>
> da zaradi svoje muke
>
>    oslob(o)di vas djavle ruke;
>
> i skrušen'je kô kažete,
>
>    ako ni sad ne lažete,
>
> unapridak da potvardi
>
>    Isus naš milosardni;
>
> da dostojni vi budete
>
>    u radosti priti svete
>
> na nebeske strane gori
>
>    gdi angelski jesu kori;
>
> i gdi sunce ne zahodi,
>
>    gdi se dobro sve nahodi,
>
> gdi nî tuge ni žalosti,
>
>    nego slatke sve radosti,
>
> u koje vas rač' staviti
>
>    Otac i Sin i Duh sveti postaviti!
>
>
>
>
>
>
>             Amen. Finis. Laus Dei!
>
>