Rhiannon

Prințesa Rhiannon s-a născut din iubirea înflăcărată dintre Ronan I Elweise și Esme, fiica exilatului rege-pirat Xamos-Spaima Mărilor, în anul 24 După Eliberare.

Supranumită Manticora și Scorpia Roșie.

Deși bastardă, a primit titlul onorific de prințesă de Aakra și propriul blazon, manticora de aramă a bunicului ei, dar s-a hotărât prin decret că nici ea, nici copiii ei nu aveau să se afle vreodată în linia de succesiune la tron, decât în cazul excepțional în care nu mai existau moștenitori din fiii Ludmillei. În schimb, după caz, puteau ocupa un loc în consiliu sau puteau fi aleși să participe la formarea unor alianțe, căsătorindu-se cu membri ai nobilimii din regatele vecine.

Esme nu s-a luptat niciodată pentru dreptul ei de a deveni soția legitimă a lui Ronan, nici pentru drepturile fiicei ei, pentru a nu stârni un război civil.

După ce a declarat în Consiliu că singurul lucru pe care îl dorește pentru sine este iubirea prințului ei de aur, s-a retras din viața publică. Începând cu ziua următoare, nu s-a mai arătat la întâlnirile Consiliului, nici în sala tronului. Restul existenței ei s-a scurs în liniște, între grădinile palatului și apartamentele regelui.

Nu același lucru se poate spune însă despre Rhiannon.

Cu frumusețea mamei ei, dar mult mai intensă, și firea ei pasională, dar mult mai calculată, s-a arătat de la început a fi o femeie deloc inofensivă.

Încă din fragedă tinerețe a dat semne că aranjamentele hotărâte de Ronan nu aveau să o mulțumească. Probabil a simțit de la început prăpastia ce se căsca între ea și frații ei vitregi, mai adâncă decât diferențele firești de educație dintre băieți și fete. Mai adâncă decât diferența de vârstă.

Iar faptul că s-a născut în același an cu Olemia și a crescut împreună cu ea a făcut-o să observe degrabă că ele două nu erau la fel. Deși aveau aceeași vârstă și, teoretic, același rang, cumva Olemia avea mereu întâietate.

Doar Olemia avea voie să se pieptene într-un anume fel. Doar ea avea voie să poarte verde și auriu. Doar ea se putea juca anumite jocuri, cu anumite jucării.

Apoi, pe măsură ce creștea, a văzut felul în care slugile i se adresau ei, dar nu îndrăzneau să i se adreseze Olemiei. A auzit felul în care se vorbea despre Esme pe la colțuri. Felul în care se vorbea despre ea. A aflat din gura bucătăresei ce însemna „bastardă”, când nu a primit și ea o plăcintă cu brânză, la fel ca Olemia, pentru că bucătăreasa nu avea ordine în privința „bastardei”.

A lăsat deoparte broderiile și a început să citească. Și-a câștigat devreme locul în consiliu. Nu se sfia în a ridica vocea, atunci când considera că dreptatea îi aparținea, ba chiar și-a sfidat tatăl, de față cu toată curtea, refuzând căsătoria cu un prinț din Regatele Răsăritene. „Sunt fiică de rege, nu o iapă de prăsilă!”, a spus ea, calmă, drept răspuns la propunerea consiliului. Cei prezenți acolo au înțeles de îndată că Rhiannon nu avea să fie pionul de nădejde pe care îl doreau.

A respins mai multe cereri în căsătorie; în final, a luat de soț pe bărbatul ales de ea, un cavaler din garda regală, și a rămas în Aakra, membră a Consiliului, deși mulți ar fi vrut să o vadă plecată pentru totdeauna. Iar apoi, a început să nască fii. Doi, unul după altul, la un an distanță; după doi ani, o fiică. După alți trei ani, încă o fiică și un al treilea fiu.

Copiii au transformat-o într-o adevărată tigroaică. „Nu”, a zis ea; „copiii mei nu vor fi simple piese pasive în jocurile altora. Nu vor auzi niciodată cuvântul bastard, și nimeni nu va îndrăzni să spună că mama lor e o târfă! Sunt și ei urmașii lui Ronan, la fel ca verii lor!”

În urma unor pledoarii foarte intense, s-a hotărât ca urmașii lui Rhiannon să beneficieze de aceeași educație riguroasă precum urmașii lui Alexander; mereu un Rhiannon se va afla alături de tron, pentru a-l sfătui pe rege și pentru a-l înlocui, în situații de criză. Prinții Rhiannon nu pot moșteni tronul, dar se bucură de aceleași onoruri și privilegii precum verii lor Elweise.

A luptat cu ferocitate pentru drepturile copiilor ei. Câteva intimidări destul de agresive ale membrilor Consiliului și niște morți suspecte – inclusiv a Olemiei – îi sunt atribuite, dar nu s-au găsit dovezi care să o incrimineze. A rămas însă cu o reputație îndoielnică și a fost mereu privită cu rezerve.

A murit în anul 93 D.E., din cauze naturale.