Egyiptomi Kalifátus

A kalifátus zászlója

### Főbb etnikumok

Egyiptomi (55%), arab (25%), görög (8%), núbiai (5%), zsidó (2%), berber (2%), szíriai (2%), örmény (1%)

### Vallások

Kereszténység (50%), iszlám (36%), óegyiptomi (8%), hellén (2%), zsidó (2%), törzsi (2%)

## Egyiptomi Kalifátus

### Történelem

#### 750-ig

Egyiptom a világ egyik legrégebbi állama, az első szervezett társadalmak képviselője, a Nílus ajándéka.

Az egyiptomi államiság a Hidzsra (a Próféta vándorlása) előtt 3672 évvel, keresztény időszámítással Kr. e. 3150-ben lépett ki a dinasztiák előtti mitologikus időből Felső- és Alsó-Egyiptom egyesítésével, Menes (más források szerint Narmer) fáraó uralkodásának kezdetével. A Birodalom történelme túllép az egyszerű történetíráson, és egyidőssé válik az emberi civilizációéval. Az első két dinasztia alatt megtörtént a korábbi különálló falvak, városok politikai centralizációja, fejlődött a földművelés, kézművesség, kereskedelem, és a hieroglifák lehetővé tették a pontos, időtálló följegyzések alkotását. Az ősi egyiptomi hit alapja lett a fáraók égi, isteni voltának és uralkodásának, s kialakult a szervezett vallásrendszer és a mumifikáció művészete.

Az ekkor alkotott arisztokratikus temetkezési helyek egyre grandiózusabbá váltak, majd az Óbirodalom idejére megépültek a ma is álló gízai piramisok, az egyiptomi kultúra és dicsőség elpusztíthatatlan mementói. Azonban az Óbirodalom nem bizonyult olyan időtállónak, mint alkotásai. Örökösödési válság, erősödő nomarchok (helytartók), decentralizáció, káosz és zűrzavar vetett véget az addigi hatalomnak. Egyiptom egysége széttört, s egészen a tizenegyedik dinasztiáig tartott újraegyesítése.

A Középbirodalom (Kr. e. 2040) megerősítette a fáraó uralmát, kordában tartotta a belső hatalmasságokat, kiterjesztette uralmát Núbiáig és a Sínai-félszigetre, s újra föllendítette az egyiptomi kultúrát és kereskedelmet. Az ekkor kialakult szobrászati stílus kétezer évvel később, a Ptolemaioszok udvarában is népszerű volt még. A hieroglifák rendszere kiterjedt irodalommá vált, megjelent a szépirodalom, többek közt az óbirodalmi történetek, tradíciók lejegyzett formájában, de sok eredeti papirusztekercs is létrejött ebben a korban. Az eltemetett fáraók múmiái agyag és mészkő piramisokban feküdtek.

Azonban gyorsan váltakozó dinasztiák, két részre szakítva a Birodalmat, ezt az időszakot is a történelem lapjaira száműzték. Az éhínségek és a gyenge központi hatalom könnyű áldozattá tették a Nílus-völgyét az idegen nomád hódítók, a Hyksosok számára. A fáraók jól képzett, állandó hadseregét is legyőzve elfoglalták Alsó-Egyiptomot és az országok határvidékét, hozzájárulva az általános káoszhoz és zűrzavaros időszakhoz. A párhuzamosan uralkodó dinasztiákat a tizennyolcadik egyesítette, s egyúttal az országot is Kr. e. 1550-ben, I. Ahmose fáraóval.

Az Újbirodalom alatt érte el Egyiptom addigi hatalma csúcsát. Olyan híres fáraók és fáraónők kormányozták évszázadokon keresztül, mint III. Amenhotep, Ehnaton, Nefertiti, Tutanhamon és II. Ramszesz. A korábbi traumatikus támadások hatására a Birodalom agresszív expanzióba kezdett, délen egészen Khartoumig, a levantei partvidéken Szíriáig, nyugaton pedig Líbiáig hódította meg a térséget. A bibliai idők alatt a hatalmas ország virágzó gazdaságot, kultúrát és jólétet tudhatott magáénak, rengeteg ma is föllelhető emlékművet hoztak létre, a sok idegen néppel való kapcsolat pedig frissességet és új eszméket hozott a Birodalomba. Ezen állam összezúzásához az egész bronzkor apokalipszise kellett.

Az Újbirodalom önmaga árnyékává lett az összes környező civilizáció bukása után, tele belharccal és gazdasági összeomlással. A korábban meghódított népek föllázadtak, s maguk is háborút kezdtek korábbi uraik ellen. Asszírok, núbiaiak, líbiaiak igázták le Egyiptomot, s alapítottak dinasztiákat maguk is, a helyi, ősi népesség azonban folyamatosan asszimilálni tudta a rövidéletű idegen uralkodóosztályt. Ekkoriban igen elterjedté váltak az állatmúmiák.

A huszonhatodik dinasztia stabilizálni tudta az újraegyesített országot Théba kifosztását követően, még a Fáraók-csatornáját is megépíttették a Vörös- és a Földközi-tenger közt. Ezt követően azonban Kr. e. 672-ben, másfél évszázaddal később a Nílus már a perzsák igáját nyögte. A huszonhetedik dinasztiaként aposztrofálva magukat a sahok sikeresen kormányozták új szatrapátusukat, s bár az egyiptomiak sikeresen föllázadtak új uraik ellen (Kr. e. 404), pár évtizedes függetlenség után újra Perszepolisz trónja alá kerültek. Mindez azonban teljesen fölborult Nagy Sándor és a görögök érkezésével.

Az ambiciózus hódítót lenyűgözte Egyiptom, s még Ámon orákulumához is elutazott a Siwa- oázis szentélyébe. Ő, s később utódja, I. Ptolemaiosz, az új állam alapítója is engedékenyen teljes vallási szabadságot engedélyezett az egyiptomiaknak, az új arisztokrácia azonban görög volt. Az ezt követő háromszáz éven át a két kultúra egyre jobban összefonódott, a hellenizáció mellett az egyiptomi kultúra és vallás is komoly hatást tett hódítókra. Ugyan több fölkelés is kitört a görög uralkodói osztály ellen, a szinkretizmus tovább színezte az addig is gazdag olvasztótégelyt. Alexandria ekkor élte első virágkorát, frissen alapított könyvtárával együtt, s az újdonsült dinasztia fáraókként uralkodott a rómaiak érkezéséig, a görög világ vezetőiként.

Róma egyre gyakrabban avatkozott be Egyiptom belügyeibe, különböző frakciókat támogatva. Kleopátra, az utolsó fáraónő meg kívánta őrizni országa függetlenségét, s ugyan Caesar mellé állva helyesen döntött, az államférfi ellen elkövetett merénylet utáni polgárháborúkban viszont rosszul játszotta ki lapjait. Marcus Antonius veresége után mindketten öngyilkosságot követtek el, s Octavianus Augustusként a birodalom legújabb provinciájává tette Aegyptust. A következő hatszáz év alatt több római császárt is fáraóként tiszteltek, s Egyiptom gyorsan emelkedett Itália mellett az egyik legfontosabb terület szerepébe. Az ország mezőgazdasága táplálta majdnem az egész Mediterráneumot, a kereskedelem és a kézművesipar pedig biztosította a Nílus-völgyének meggazdagodását. A nem patrícius származású tisztviselők pályájának végső, legmagasabb állomása volt az egyiptomi prefektus kinevezés, s a kultúra, filozófia, technológia és vallás nagy gondolkodói a birodalom vezető fejlődési központjává tették a térséget, azon belül is Alexandriát.

A korban újabb konfliktusok is keletkeztek, először főként az egyiptomi és római rétegek, majd a hellén és zsidó közösségek, később pedig a pogány és keresztény szekták közt, melyek maguk is sokszor komoly belharcokat folytattak. A keletrómai uralom alatt fölerősödtek az utóbbiak, és Egyiptom addig is diverz kulturális-vallási életét betöltötték a monofizita, miafizita/kopt, manikeánus, nesztoriánus és római kereszténység közötti harcok. A népesség is megoszlott hellenizált, egyiptomi, latin és zsidó elemek közt, amely a birodalom gyengülésével tovább erősödött. Ezen helyzetben érte az országot Kr. u. 619-ben egy váratlan szászánida perzsa invázió, amelyet csak egy évtized múlva tudtak kiűzni. A győzelmet azonban nem sokáig tudták kiélvezni, mert hamarosan új harcosok jelentek meg a horizonton: az arabok.

A hódító muzulmán sereg Amr ibn al-Ász vezetésével 639 végén, a levantei térségben aratott győzelmeik után átlépte a határt, és viharként söpörtek végig az országon, elsodorva a bizánci helyőrségeket. Ugyan 946-ban az új császár megkísérelte az alexandriai partvidéken véghez vitt partraszállással visszaszerezni a provinciát, a Mekkából hazahívott Amr újfent legyőzte a keresztény erőket. 645-ben II. Konstantin hajóhadát megfutamítva szilárdan arab muzulmán kézben maradt Egyiptom. Az első Fitna idején Amr újfent seregeivel szerezte meg az Omajjádok számára a területet, s cserébe helytartóvá, wálivá nevezték ki. Ugyan a második Fitna alatt egy ideig a helyi háridzsiták által támogatott kormányzó uralkodott, 684-ben visszatért az Omajjádok oldalára a Nílus is. Ezt követően viszonylagos stabilitás tért vissza Egyiptomba, befejeződött Észak-Afrika arab meghódítása, és a wáli posztja sem vált örökletessé, hanem vagy a kalifa, vagy a helyi jund (arab katona-telepes réteg) választotta meg, s az arab nyelv is elterjed, 706-ban a kormányzat hivatalos nyelve is lett. Az adózás és vallási feszültség viszont komoly társadalmi problémákhoz vezetett, amik miatt 720-ban, 725-ben, 739-ben és 749-ben is lázadások törtek ki.

#### 750-től

750-ben az Abbaszida-forradalom megrázta az egész muszlim világot. Az utolsó, tizennegyedik Omajjád kalifa, II. Marwán a zábi csatavesztés után Egyiptomba menekült, ahol Abd al-Malik kormányzó, saját politikai hatalmát féltve az Abbaszidáktól, mellé állt. Seregeik a Sínai-félsziget sivatagjában egy homokvihar segítségével sikeresen megállították a fekete lobogó harcosait, s ezután konszolidálták a hatalmukat az országban is, kíméletlenül vérbe fojtva a fölkelő arabokat, a koptokat pedig megnyerve adóterheik csökkentésével és az iszlamizáció (ideiglenes) megállításával. Az idős kalifa sok családtagját így is lemészárolták, köztük fiait, Ubaydallahot és Abdullahot is. 754-es halála után így a kalifa címe távoli rokonára, unokatestvérének unokájára, Abd al-Rahmanra szállt. Abd 778-ig vasököllel uralkodott, sok helytartói jogkört magához rendelve, levetve a korábbi Omajjád Kalifátus nevét kikiáltotta saját Egyiptomi Kalifátusát, adókat emelt és a keresztényellenes intézkedéseket is újfent életbe léptetett. Több lázadás is kitört ellene, 764-ben pedig kopt szerzetesek egy nagy csoportja hagyta el az országot. Utolsó éveire azonban, talán érezve halála közelségét, megenyhült, és Egyiptom újra elkezdett visszatérni a béke és egymás mellett élés felé.

Utódja, I. Hisham, az igazságos, több adminisztratív reformot is bevezetett, amelynek eredménye a mai nomoszok elrendezése. Uralkodása elején testvérei, Szulejmán és Abd is fölkelést vezetett ellene, amelyet a Felső-egyiptomi wáli, Aziz hathatós segítségével vert le, így hagyományos ez a körzet a legnagyobb, hisz nagyrésze sivatag is. Hisham a tudományok, művészet és kultúra embere volt, aki sok építészeti projektet vitt végbe az országban, összeköttette a Nílust a Vörös-tengerrel a fáraók csatornájának újra kiásásával, s a jizya adó ellenében engedélyezte a más vallások gyakorlását, amely egyszerre vezetett burjánzó hitbeli élethez és növekvő állami bevételekhez. Az iszlám szerint egyszerű életet élt, támogatta az alexandriai könyvtárt és szorgalmasan gyűjtötte az antik szerzők könyveit, lefordíttatva arabra. Segítette a szegényeket, s az utcán járva hallgatta panaszaikat. Uralma a turbulens időszakok után komoly prosperitást hozott Egyiptomnak, a kereskedelem is újra fölvirágzott, s az ország biztonságos menedék lett sokak számára.

#### Jelenkor

Hisham kalifa öt éve halott, s fia, Hakam az ország új kalifája. Egyelőre folytatta apja politikáját, de több esetben is erőszakkal kellett megszilárdítania uralmát, illetve adóemelése újfent egymás ellen fordította a felekezeteket, akik erőteljesen megosztják Egyiptomot. A lakosság nagyjából fele keresztény, akik közt van az alexandriai pátriárka által vezetett, saját egyiptomi nyelvet beszélő koptok (Jézus egy természetét és a Szentlélek csak az Atyától való származását vallók), monofiziták (Jézus egy természetét vallók), ortodoxok, valamint kis közösségekben megmaradt nesztoriánus közösségek, melkiták és maroniták. Az iszlám közösség, amely nagyjából az ország harmadát teszi ki, főképp szunnitákból áll, illetve erősen elnyomott hardzsitákból és siítákból. Ezen kívül föllelhetőek még zsidók is az országban, valamint továbbra is az ősi egyiptomi hitet követő kis szekták. Etnikailag a lakosság igencsak megoszlik az uralkodó arabok, a lakosság nagyrészét adó született egyiptomiak, főleg a part mentén lakó görögök, valamint elszigetelt zsidók közt. Az elmúlt évek nyugalma és gazdasági fejlődése sokat tett a korábbi sebek begyógyulásáért, de az eltemetett ellentétek továbbra is parázsként izzanak a halottak hamvai alatt, készen rá, hogy a történelem szele újra tűzvésszé hevítse.

### Kormányzat

Az államot a kalifa, I. Al-Hakam kormányozza, aki vallási és világi vezető is egyben, abszolút hatalommal. Központja Fustat, ahonnan irányítja saját területeit Alsó-Egyiptom néven, valamint a négy nomarchot, akik a Sínai-félszigetért, a Száhelért (alexandriai partvidék), a Nyugati-sivatagért és Felső-Egyiptomért felelnek. A kalifa törvényeket hoz, valamint legfölsőbb bíróként is funkcionál, az igazságszolgáltatást pedig a rá fölesküdött és neki felelő kádik végzik az egész ország területén. Vallásilag a szintén neki engedelmeskeő imámok és muftik vezetik a muszlim lakosságot, a keresztények pedig az alexandria pátriárka hitbeli autoritása alá tartoznak, azonban a többi hitetlennel együtt jizyát fizetnek. Al-Hakam fő hatalmi bázisát az apja által támogatott, szövetségbe tömörült kereskedők (akik közt az ország minden nemzetisége megtalálható, de főként egyiptomiak, görögök és zsidók), valamint a hagyományosan 50 000 tagot számláló jund áll, az eredeti arab hódítók leszármazottaiból alakult katonai-telepes kaszt alkotja.

A Nagytanács funkcionál kabinetként, amely a négy nomarchból, a fő muftiból, kádiból és imámból, a jund tábornokából, a kereskedők szövetségének vezetőjéből, valamint az alexandriai pátriárkából áll, a mindennapi működésben azonban megbízottjaik vezetnek. A kalifa akaratát hajtják végre, illetve segítenek a törvények harmonizálásában és az adminisztráció hatékony vezetésében. A muzulmánokra a sharia, mindenki másra a saját jogrendszerük vonatkozik az alapvető törvényektől eltekintve. A nomarchok saját területeik igazgatását végzik, , és főleg az adók beszedésében, valamint katonai erő biztosításában felelnek a kalifának. A helyi kádikat fölülbírálhatják, azonban a vitás kérdésekben végeredményben a kalifa dönt. Saját bevételeiket, melyek birtokaikból és az adók meghatározott százalékából áll, területeiken viszonylagos szabadsággal elkölthetik, de saját állandó haderőt nem tarthatnak fönt. A Kistanács csak a jund tábornokából, a fő kádiból, muftiból és imámból áll, kiegészülve magával a kalifával. Ugyan vétójoguk nincsen, hagyományosan csak azon törvények kerülnek iktatásra, amelyet ezen tanács előtte megszavaz.

### Gazdaság

Egyiptom továbbra is elsősorban a Nílus termékeny völgye által biztosított mezőgazdaságra támaszkodik, mely bőséges termést hoz minden évben. Ezen fölül fontos kereskedelmi útvonalak is keresztezik egymást az országban, ami komoly hasznot hoz a kereskedők szövetségének, és közvetve a kalifa kincstárának is. A Felső-egyiptomi aranybányák is említést érdemelnek, amelyek ugyan méretükben kevésbé impozánsak, mégis elegendőek a bevételek kiegészítéséhez és saját pénz nyomásához is. A gazdaság utolsó fontos alapja a nyersanyagok bányászata, amely a legkisebb az eddigiek közül, a sokezer éves építkezések eredményeképp.

A kalifák reformjai a pénzügyi rendszert is érintették, a korábbi átváltások helyett egységes pénznemeket vezettek be. Ezek legkisebbje a qirat, amelyből 7 darab ér egy ezüst dirhamot, melynek 10 darabja egy korábbiakhoz képest igencsak javított minőségű arany dénár. A pénzérmék föliratai általában jelzik az uralkodó kalifák arab nevét és a kibocsájtás évét. Az infláció a viszonylagos béke és fejlődés miatt nem jellemző.

### Fontos személyek

#### I. al-Hakam kalifa

A Hidzsra utáni 174. évben, avagy a keresztények naptárja szerint 796-ban lépett trónra apja, igazságos Hisham egyetlen fiaként. Harmincadik évébe lépve, életerősen de kellő tapasztalattal áll az ország élén, sokat hatott rá apja humanitárius s egyben hithű természete is. Ugyan országának sok különböző alattvalója az elmúlt években sikerrel élt együtt, Hakamot lenyűgözte nagyapja, Abd élettörténete is, ahogy az iszlám kardjaként megszilárdította Egyiptomot. Kevésbé toleráns természetű az apjánál, és sok időt tölt az imámok, valamint a jund társaságában, de ez egyelőre csak a hitetlenekre kivetett adó némileges növelésében nyilvánult meg. Művelt, sok nyelvet beszélő adminisztrátor, aki vágyakozó szemekkel néz vissza elődjei birodalmára, s a hosszú béke után, a háborút nem ismerve vágyik a sokat olvasott hadjáratok dicsőségeinek megélésére. Mindamellett képes racionális és hidegen számító döntéseket is hozni, mint mikor a kereskedők szövetségével végzett tárgyalásokon engedélyezte a szabad vallásgyakorlásukat a profitokból való megnövekedett részesülése ellenében. Egy éles elméjű, ravasz ember, tele ambíciókkal és némi naív romanticizálással.

#### Család

##### Halawah

I. al-Hakam fő felesége, 28 éves. Ibériából származó, egzotikus és művelt nő, aki képes férjét támogatni a kormányzásban is a családi ügyek mellett. Egyesek szerint zsidókhoz köthető szimpátiája eredményeképp több izraelita vallású hivatalnokot is bejuttatott a fustati udvarba, akik tehetségesen járulnak hozzá a kalifátus gazdasági életének további növekedéséhez.

##### Abd ar-Rahman

Hakam kalifa elsőszülött fia, 10 éves. A kis Abd dédnagyapja nevét viseli, jelezve édesapja tiszteletét a vaskezű fölmenő iránt, s egyben jelentésével (Allahot imádó) mutatja a kalifa hitét is. A kalifátus legjobb elméi és kiképzői nevelik a szorgalmasan tanuló trónörököst, köztük kádikkal, imámokkal és még hitetlen kereskedőkkel együtt is, a teljesség igénye nélkül. A szóbeszédek szerint tanárai közt van egy ősi egyiptomi hitet gyakorló, természetfölötti képességekkel bíró pap is.

##### al-Mughira

Hakam második fia, 7 éves. Nevét a próféta egyik társáról kapta, jelentése támadó, fosztogató. Jelzi apja harci ambícióit. Neveltetésében nagyobb szerepet kap a fizikai erőnlét és a stratégia-taktika tanulása. A jund tábornokával tölti ideje nagy részét, katonafiúkkal játszva.

##### Said és Umayya

A kalifa legkisebb gyermekei, fiú-lány ikerpár. Mindketten 3 évesek, az udvar szeme fényei, neveik jelentése áldott és Allah szolgálója.

##### Ayab és Mut'a

A kalifa ágyasai, berber és núbiai származással. Ugyan befolyásuk Halawahéhoz képest eltörpül, így is elegendő az udvari politikában való résztvételükhöz. A városban főleg adományozásaikról és jótékony cselkedeteikről ismerik őket.

#### Politianosz

Az 54. alexandriai pátriárka, immáron 768 óta vezeti az alá tartozó keresztényeket Egyiptomban, 60. életévében. Eredetileg orvoslást tanulva segítette a betegeket, majd az egyházi hierarchiában egyre magasabbra emelkedett. A zűrzavaros évtizedek alatt sokmindent megélt, és sikerrel tudott kiegyezni a különböző felekkel. Hithű, ájtatatos ember, aki mindenekelőtt a saját nyája védelmét és az ország békéjét tartja szem előtt, évtizedes tapasztalatával tisztán látva a helyi komplikált helyzetet. Igen magas műveltségű hittudós, sokat járult hozzá maga is az alexandriai könyvtár munkájához, zsidókkal, muzulmánokkal, hellénekkel és egyiptomiakkal is együtt dolgozva időnként. Ameddig lehet, kompromisszumokra törekszik, de képes lenne mártírhalált is halni hitéért. Az előző kalifával kölcsönösen tisztelték egymást, s Hakimot is többször tudta jobb belátásra bírni.

#### Al-Layth

A jund tábornoka, kompetens és jó katona, találékony hadvezér. Teljes nevén Al-Layth ibn al-Fadl, a kalifa fő látható támasza a karhatalom vezetőjeként, 50 000 arab katona parancsnoka, akik felelnek a közrend betartásáért, lázadások elfojtásáért és az adók gördülékeny beszedéséért. Ugyan személyesen jó kapcsolatot ápol a keresztényekkel, a jizya kérdésében hatékony, szigorú és lényegretörő. Felelős a kalifa második fiának neveléséért, amely a korábbihoz képest nagyobb befolyást biztosít számára. Vér szerint a korábbi muzulmán helytartók távoli leszármazottja, akik az új kalifátussal elveszítették hatalmukat, de eddig nem mutatta jelét, hogy ez a sérelem bármennyire is hozzátartozna személyiségéhez.