Hiljaisuuden kätkössä

Tämä tarina kertoo kuinka Toivo, Silvia ja Marja löytävät toisensa.

## Esinäytös

Löyhkä haisi niin pahalle, että kuului yskintää. Melkein autiossa vanhassa talossa, oli joku. Kuului natinaa portaista. Vaikka ääni oli korvia vihlova, ääni jatkui.

Jähmettynyt olento, joka näytti kelmeässä valossa aavemaiselle, alkoi kääntymään äänen suuntaan. Aavemainen tunnelma leijuu ilmassa. Kelmeän auringon valon säteet, osuvat huoneen kauempana turkauksesta. Valo paljastaa puisen lattian ja pölyisen kirjeen. Kirje näytti kuin sen olisi otettu vanhasta arkusta, jonka muinainen isäntä ajatteli: ”Tälle tulee käyttöä”. Siinä se kökötti palkkiona. Ennen kuin olisi liian myöhäistä, olento otti kirjeen.

## Luku 1 yksi neljästä (Toivo)

Juomapullo ammotti tyhjyyttä. En ollut koskenut siihen, mutta nyt sille viimein tulisi käyttöä. Reppuuni pakkaan sen, myös taskulampun, sadetakin, kaksi pakattua leipää, kolme omenaa, pienen veitsen (sellaisen millä voidellaan leipää), mutta siellä on myös sellainen veitsi, pyyhkeen, muutama pieni pakkaus laastaria, käsidesiä, kolme mustaa maskia, lusikan, avain, rahaa noin viisikymmentä, tulitikut ja minun suosikkini vaatteet.

Olen valmis. Minusta alkaa tuntua kuin olisin jossain pakoon yrityksestä. Minulla ei ollut suunnitelmaa. Ei mitään hajua. Vaikka minulla oli paljon tavaraa, en tiennyt tulisiko edes kaikkia käyttämään.

Pyöreästä oman huoneeni pienestä peilistä, katson itseäni. Reppu maassa ja katson peiliin kuin en olisi nukkunut viikkoon, näytän myös siltä. Siirrän katseeni reppuun. Repun takana on valkoinen seinä, johon se nohjaa. Vilkaisen oikealla, missä myös peili on, sen alla on puinen aika uusi koulu pöytä. Pöytä on aina ollut tyhjä, paitsi nyt. Siinä on kaikki kirjat joita olen lukenut ja luen. Ja oikealla puolen kirjoista on koulu kirjoja, kun taas vasemmalla on surkean näköinen kasa kirjoja levällään. Antaa sen olla siinä, muistuttamassa minua menneisyydestä.

En jaksa murehtia kirjoista, jotka ovat lähdällään pöydällä. Mutta ilmoittamatta kuulen äitini äänen ja alan huokaista ärtyneesti. Äitini on ennenkin tullut tällä tavalla, joten ei minun pitäisi olla hänelle vihainen. ”Siivoa pöytä”, äitini käskee ja lähtee huoneesta kuin olisi muuttanut mielensä.

Äitini sanat soivat luolamaisesti päässäni. En tällä kertaa voi totella häntä. Minulle tulee yhtäkkiä kiire johonkin. Otan repun selkääni. Viha muuttuu päättäväisyydeksi ja tällä kertaa huomaan peilikuvani, olevan myös päättäväinen. Hymyni korostaa tunnelmaa ja juuri silloin huoneeni valo muuttuu kirkaamaksi kuin toivottaisi onnea minulle. Onneksi valo ei ole niin kirkas, mutta pian se hiipuu ja muuttuu tavalliseksi. Nousen seisomaan ja painava reppu selässäni tuntuu epämiellyttävältä salaisuudelta.

## Luku 2 Arvoitus (Silvia)

Kynttilän valo kahdesti vain pienen matkan. Tuuli heiluttaa koivupuun lehtiä. Pystyn aistimaan Toivon päättäväisyyden. Marja lukee kirjaa kun taas Toivo päättää ottaa kirjan, jota on lukenut. Tiedän hänen kohta tulevan, joten odottelen häntä rauhallisesti. Odotan tyynesti tietämätöntä Toivoa, joka luultavasti luulisi, että vitsailisin. Minulla on syy olla täällä. Haluan tietää, mitä kirjeessä kerrottiin. Pöllön huluilu sekoittuu hänen askeliinsa. Arvasin!

On aika valoisaa, vaikka kohta alkaa olemaan syksy. Olen hiekkatien sivulla. Vaikka en katso, kuulen Toivon askeleet. Olen kääntynyt selin päin hänestä. Mustat vaatteeni peittävät minut kuin varjo, jos olisi pimeää, mutta tiedän hänen näkevän minut. Lasken huppuni, jota olin pitänyt. Hymyilen, ennen kuin käännyn Toivoa kohti. Näen kääntyessäni metsää, varjoissa kuhisee elämää. Kiinnitän huomiota värikkäisiin lehtiin. Kuulen hetken: oravan syömässä pähkinää puun oksalla, linnun laulun (en näe lintuja, sillä ne ovat syvällä metsässä), pöllön huluilun ja joen solinan.

”Hei Toivo”, tervehdin kohteliaasti ja heilautan kättäni niin kuin kuuluukin tehdä.

Kultainen lehti leijuu meidän väliin kuin merkkinä. En saa päähäni, mitä merkki tarkoittaa. Toivo yrittää valehdella minulle. Tiedän, sen ennen kuin hän sanoo mitään. Rauhallinen, mutta helpottunut katseeni saa aikaan pyörremyrskyn ajatuksissani.

”Tulen mukaasi, onko sinulla kirje?” Kysyn ja saaden Toivon värähtämään.

Hiljaisuus saa aikaan uuden tilaisuuden. Toivon kasvot muuttuvat hätäiseksi kuin olisin käynyt hänen kimppuunsa. Hän tiputtaa kädessä olevan kirjan maahan. Kirja laskeutuu lehtien päälle pehmeästi. Ruskeat silmät näyttävät menettävän kiillon ja se näyttää mielestäni melkein kuolleelta hiireltä. Katson lojuvaa kirjaa maassa, se näyttää uudelta. Hätkähdän kirjasta pilkistelevää palasta.

”Voit tulla mukaani, en kai voi muutakaan ja miksi haluat tietää, mitä kirjeessä kerrottiin”, kysyy Toivo.

Samalla kun Toivo puhui, hän nappaa kirjan maasta ja antaa sen minulle kuin lahjan. Selailen kirjaa hetken ajan. Vaikka olen jo ottanut kirjeen, en missään nimessä voi vielä lukea sitä. On vielä löydettävä Marja.