Crann Dubh

Crann Dubh

byn: Denbigh

Färdas man över gränsen från Langtrue in i vad som idag kallas för Mornai kan man mötas av ett fantastiskt landskap och fåtaliga byar då området idag är glesbefolkat.

I Waenrall som fortfarande är huvudstaden måste man gräva djupt hos den gamla befolkningen för att ens höra Denbigh nämnas, och då med ett viskande och ett spottande som för att hålla den oturliga platsen och dess historia på avstånd. Det sades att de olyckliga själar som en gång bodde i byn var besläktade och vanställda därefter. Ingen av dem kunde läsa eller skriva utan lyssnade blint på en man som en gång kom till dem från en plats i söder. Därefter ska byborna ha börjat blota människor och djur till något som fanns i marken. I alla fall var det så ryktet löd.

Ännu färre är de som snubblar över Denbigh om de hört talas om den i Waenrall då vägbeskrivningen är luddig som bäst men i de flesta fall falsk och vilseledande då den gamla byn inte är en plats för de levande.

Chansen att finna den är nästan större om man ger sig ut allena, då det verkar finnas något där som lockar och viskar. Ju närmre man kommer desto mer feberlik blir drömmarna och viljan att ”återvända” till myllan sitter som klor i själen.

I Denbigh gapar de gamla gårdarna och husen tomma, tak har brutits på mitten under belastningen av snö; år in och år ut, vätan har fått trät att ruttna.

Annars står allt lika möblerat som den dagen de övergavs, kläder finns i garderober och kistor, malätna trasor fladdrar i fönster och gluggar.

Träden står glesa här, om de finns alls, och de gamla fallfärdiga brunnarna har otjänligt vatten där nere i mörkret. Skulle man vara modig – eller desperat – så smakar vattnet beskt och det har en brännande eftersmak som gärna sätter sig längst bak i strupen.

Bakom byn kan man på avstånd se Crann Dubh, och ju närmre man kommer desto tätare står växtligheten, innan man vet ordet av är man där under träd och buskar så täckande att det finns platser solen aldrig någonsin nått. Den mosstäckta marken är märkligt mjuk och rödaktigt vatten omringar snart skosulorna i små pölar om man väljer att stanna upp.

En tryckande känsla finns här, som om man vore betraktad även om inga fåglar finns i området och inga ljud hörs mer än vinden och knakandet från feta grenar. Under dagens dunkla timmar tycks träden nästan röra sig i periferin, när natten faller verkar saker och ting faktiskt byta plats.

Mitt i centrum, i själva hjärtat av skogen, finns en gigantisk ek, stor och gammal nog att den måste ha funnits där redan innan imperiet föll. Trädet påminner om en gigantisk strandad bläckfisk vars grenar söker sig ut som massiva tentakler, som om trädet självt letade efter något och framför den står en väldig altare i sten, huggen så att man har svårt att tro att det är människor som ligger bakom denna gigant.

Man behöver inte ens vara särskilt känslig för att känna att det är något i rötterna, en gammal ondska och en känsla så ilande att den hotar att ta ett isande grepp om hjärtat.

Alver har länge undvikit både byn och skogen, gett upp hoppet på att marken någonsin ska kunna renas och åter tas i bruk. Ännu finns det människor, lockade av den feta myllan eller på flykt från stridigheter, som försökt slå sig till ro i omgångar. Men alltid slutar försöken på samma sätt, de få som lyckas undkomma och ta sig till Waenrall med skräckslagna historier om varelser i natten blir skrattade åt.

## Fauna och flora:

* Liksvamp: Oftast tätt växande med svartmossan, denna krokiga svamp går endast att finna på döda kroppar där den förökar sin snabbt och långa trådlika rötter följer med när den plockas. I mindre mängder kan den vara hallucinogen men i större blir den snabbt dödlig och skapar blödningar så kraftiga att man slutligen drunknar inombords.
* Svartmosssa: Tenderar att hänga från träd och i grottöppningar, när en levande varelse så går förbi och kommer åt mossan släpps tusentals sporer som snabbt förlamar och slutligen slår ut andningsfunktionen helt på offret.
* Rötmask: En fet halvgenomskinlig varelse, oftast lika lång som en människas underarm.
* Fläckad ormbunke: Denna växt blir oftast meterhög och har en rostbrun färg och en obehaglig söt doft som påminner om gammalt blod.
* Brunnsman: En varelse som bara kommer fram i mörkret. De verkar leva nere i de övergivna brunnarna och de som överlevt ett möte vittnar om avmagrade män med deformerade skallar, sylvassa tänder och hud som hänger uttänjd och slapp.