RastyRazor

**RastyRazor** або ж Ростислав Розорипан — з 21 серпня 2021 року гравець серверу Gummercraft'у. Є першим лідером Ордену Мідного Сяйва і головою держави Верекундія (до того міста-держави Скромне), якими керував до 29 вересня 2021 року.

6 січня 2022 року був посмертно канонізований як святий у міднобожжі.

## Характеристики

### Лор

#### Особистість

Ім'я — Ростислав Разорипан

Віра — Міднобожжя

Раса — гном

#### Життя

Народився — 19 листопада 1884 року у поселенні гномів Мідних Печер

Помер — 29 вересня 2021 року у м. Скромне, бо віддав свою душу та тіло пеклу, згідно з контрактом укладеним між ним і демоном Абеїром 29 вересня 1921 року.

## Посади та титули

Вельмислав Разорипан
1918-29.09.2021
NavPagan

посаду створено
27.08.2021-29.09.2021
Bayleafer

посаду створено
12.09.2021-29.09.2021
Bayleafer

## Історія

Зайшов на сервер за день до запланованого стріму Trash'а (на якому той хотів привести своїх підписників на сервер), щоб знайти місце для поселення. В цей час зайшов інший підписник стрімера — CKpoMH9xa, з тим самим наміром. Вони разом знайшли селище на далекому заході, де одразу висадили поле пшениці, після чого Расті пішов спати, а Скромняха викопав шахту.

22 серпня 2021 року , як планувалося, Trash привів своїх підписників, які почали розбудовувати місто. Одразу ж Треш відмовився від лідерства над групою, передавши цю роль RastyRazor'у та CKpoMH9'сі.

Наступного дня Скромняха покидає сервер з невідомих причин. Расті охоплює журба, але він продовжує виконувати обв'язки лідера, але тепер сам. 24 серпня він називає поселення в його честь: "Скромне".

27 серпня RastyRazor створює клан "Орден Мідного Сяйва" з гурту Треша, стаючи офіціним його лідером і, відповідно, головою міста-держави Скромне (з 12 вересня 2021 року держави Верекундія).

29 вересня 2021 року втрачає можливість грати на сервері на невизначений час, тому владу над Орденом і Державою переймає його регент Kotik. Також, перед уходом, Расті залишив на аукціоні 5 книг "прощання РР" з віршовим вмістом:

Рівно вік в мені прокляття:
Я душу демону продав,
І от, час плати вже настав.
Прийшов по мене гаспид цей,
П'єм з ним ром під тріск свічей,
Чекаєм дзвін, що північ б'є,
Тоді біс в пекло забере.
Сидимо на горі вежі,
І крізь темряви безмежжя
Бачу я, живе там Скромне:
Горять вікна хат невтомно,
Чути гул і теревені,
Сповнив дим печей легені,
Діти бавляться надворі,
Аль в думках "memento mori".
Бороди‌ сльозить не хочу,
Збережу холодні очі,
Я знав на що дурний пішов,
Що врешті-решт дам пеклу кров.
Згниє швидко моє тіло,
Кістки зтліють осіріло,
Чортиська душу пожеруть,
На цьому мої думки вмруть.
Якщо ж добрим буде вітер:
Завітає в жаркий цвинтар,
Там підбере мій стлілий прах,
Віддме на верх, по небесах,
Подаль від крові, бруду,
Понад Верекундським людом,
Та над дахами Скромного,
Та Ордену хороброго.
І мій прах впаде до двору,
Хати верекундця, зго‌ри,
І через рік, а може сто,
Там перший визирне листок,
А далі виросте садок,
Де колір міді в пелюсток,
Відблиск їхній мерехтливий
Впаде на люд мій — люд щасливий.

>
> *Любе панство, сестри, браття,*
>
> *Рівно вік в мені прокляття:*
>
> *Я душу демону продав,*
>
> *І от, час плати вже настав.*
>
> *Прийшов по мене гаспид цей,*
>
> *П'єм з ним ром під тріск свічей,*
>
> *Чекаєм дзвін, що північ б'є,*
>
> *Тоді біс в пекло забере.*
>
> *Сидимо на горі вежі,*
>
> *І крізь темряви безмежжя*
>
> *Бачу я, живе там Скромне:*
>
> *Горять вікна хат невтомно,*
>
> *Чути гул і теревені,*
>
> *Сповнив дим печей легені,*
>
> *Діти бавляться надворі,*
>
> *Аль в думках "memento mori".*
>
> *Бороди‌ сльозить не хочу,*
>
> *Збережу холодні очі,*
>
> *Я знав на що дурний пішов,*
>
> *Що врешті-решт дам пеклу кров.*
>
> *Згниє швидко моє тіло,*
>
> *Кістки зтліють осіріло,*
>
> *Чортиська душу пожеруть,*
>
> *На цьому мої думки вмруть.*
>
> *Якщо ж добрим буде вітер:*
>
> *Завітає в жаркий цвинтар,*
>
> *Там підбере мій стлілий прах,*
>
> *Віддме на верх, по небесах,*
>
> *Подаль від крові, бруду,*
>
> *Понад Верекундським людом,*
>
> *Та над дахами Скромного,*
>
> *Та Ордену хороброго.*
>
> *І мій прах впаде до двору,*
>
> *Хати верекундця, зго‌ри,*
>
> *І через рік, а може сто,*
>
> *Там перший визирне листок,*
>
> *А далі виросте садок,*
>
> *Де колір міді в пелюсток,*
>
> *Відблиск їхній мерехтливий*
>
> *Впаде на люд мій — люд щасливий.*
>
>
>
>

## Автобіографія (Лор)

### Передмова

Пишу я це, сидячи на одній із веж Скромнівського муру. Багато чого вже я пережив, багато чого бачив, та мало чого лишилося в моїй старечій макітрі, тому певні подробиці мого життя будуть відсутні у тексті.

### Початок

На дворі був 1884 рік. Я народився у родині священника, у поселенні гномів Мідних Печер. Сюди не доходило жодного сонячного променя, яке б шкодило нашим очам, а масиви каміння навколо захищали нас від будь-яких негараздів. Цьому ми були щасливі. Так, людям набридло б таке життя, але у гномській крові нема жаги авантюри чи пригод. Все потрібне нам ми мали вдосталь: їжі повні льохи, тепле полум'я в камінах та Мідного Бога в серцях.

В ранні роки я не був сильно товариським і не любив гомінливого життя в компанії інших дітей, мені більше було притаманне цінування духовних моментів. Саме тому щодня, по обіді, я виходив з дому, без відома заклопотаної господарством неньки, та йшов до церкви, де в цей час вів службу мій батько. Сама церква возвеличувалася над всім містом, бо була збудована на найвищий скелі у ньому. Доволі іронічним фактом було те, що саме вона часто служила орієнтиром для заблукалих у поселенні людей. І от, кожного разу, підходячи до неї, я бачив перед собою величні смерекові двері, що були у висоту з п'ятьох дорослих гномів, або з двох людей. В силу свого дитячого тіла я не був здатен відчинити їх, тому доводилося чекати когось із дорослих. Частіше за все це був пан Йозеф, що також приходив десь пообіді. Кожного разу він посміхався мені, скуйовджував моє волосся і відчиняв двері, жестом запрошуючи у середину. Я посміхався йому у відповідь і тихо казав: "дякую." Сам по собі цей чоловік вже доволі літній пан, має повстоні років життя, але тіло його не мало жодної зморшки, жодної сивої волосинки та жодної болячки. Якби він не ходив щодня до церкви, всі точно вважали б його якимось чортом або подібною нечистю.

Зала ж храму була постійно майже повна, із-за спинок стасидій [церковних лавок] охайними рядами стирчали гномські червоні ковпаки. За аналогіоном, у протилежному кінці храму, зазвичай стояв мій батько і вів службу. Його потужний мужній голос мелодійно розходився луною, вкриваючи собою весь простір приміщення. Кожного разу як я заходив, мій тато, увага якого була привернута скрегетом важких дверей, на секунду піднімав на мене радісний погляд і, ні на мить не перериваючи службу, повертався до читання священного писання. Я ж сідав, зазвичай, десь позаду та насолоджувався сакральною атмосферою , що вирувала навколо. Тут, одночасно, поєднувалисяя тиша та гомін, хаос думок десятків гномів зливалияв один потік — потік до Бога.

### 1909-1918

Цього року у нашому поселенні сталася невеличка подія, що збентежила спокійних гномів, які вже сотні років не бачили щось окрім інших гномів і Мідних Печер: до нашого міста навідалися два гостя. Це були демони з самого Пекла. Вони виглядали як обвуглені мерці, а очі їх палали химерним білим сяйвом. Вони стояли на головній площі, а навколо них зібрався натовп гномів, балачки яких підняли небаченого в цьому місті шуму. Декілька чоловіків стояли по переду всіх, наставивши іржаві вила в сторону прибульців. Найгучніший з них вигукував усілякі образи. прокльони та казав, що Мідний Бог обов'язково їх покарає. Демони ж збентежено окидували натовп поглядом. Раптом мій батько, з яким я сюди прийшов, виходить з натовпу та відповідає на слова чоловіка про Мідного Бога: "Стулив би ти пельку, клятий невігласе! Я тебе навіть жодного разу у церкві не бачив, тож за Бога казати та обіцяти твоя брудна ротяка жоднісінького права не має! Не кажучи вже про те, що ніхто не має такого права. От що тобі зробили ці двоє? Тобі не довподоби їх вигляд? Та ти так само будеш виглядати через сотню років, якщо твої діти не прикінчать тебе раніше за твоє пияцтво та мудацьку поведінку!" Чоловік з вилами нахмурився та хотів був щось сказати у відповідь, але тато, одразуж, в мить змінивши тон голосу на більш дружелюбний, звернувся до демонів: "Любі гості, якщо вам потрібні дах над головою та їжа, то ласкаво прошу вас до своєї хати, гноми ж славляться своєю доброзичлівістю, — тут він окинув суворим поглядом людей, що своїми вилами показували легку неправдивість його останніх слів, — тож ідіть за мною, не соромтесь." Демони перезирнулися і обережним кром рушили до нас. Особисто я не бачив в них жодної загрози і не розумів причин схвильованості інших, хоча, по чуткам, тоді, від їхнього вигляду, дві старечі жінки померли від інфаркту прямо на площі.

У хаті наші гості, що вже декілька разів встигли вдаритись макітрами об низьку стелю гномячої оселі, були посаджені за стіл і ми, всією родиною, почали квапливо бігати по кухні, готуючи обід. Коли гарно вишиту скатертину майже повністю закрили безліч тарілок і мисок з найрізноманітнішими стравами, ми почали їсти та теревенити. Прибульці виявилися доволі цікавими персонами: це були батько та син, яких звали Байліфером і Абеїром відповідно.

Байліфер народився 1787 році у родині збіднілого торговця, проте тоді його було названо Конрадом. У 21 рік він одружився, а через рік жінка народила йому сина Альберта. Наступного дня його дружину запідозрили у відьомстві, через що вона була спалена інквізицією. Конрад був змушений тікати із новонародженим сином, щоб сховати його від церкви. У бігах Конрад познайомився з групою чорнокнижників, які погодилися прийняти його та Абеїра та навчати їх чорній магії. Наступні 16 років Конрад і Альберт вірно служили темним силам і боролися з церквою, але в результаті було спіймано та живцем спалено усю групу чорнокнижників. Їх душі одразу ж потрапили до Пекла. Конраду, Альберту та ще декільком чорнокнижникам Пекло, за вірну службу, надало друге життя у формі Візер-Демонів. Конрад отримав нове ім'я — Байліфер, а його син Альберт — Абеїр. Після цього, пекельний легат Ґвах запросив їх до свого легіону "Синя Ватра". Через декілька років Байліфер, за свої звитяги, став центуріоном легіону, а Абеїр його Опціоном, що сильно підвищило їх статус серед інших демонів. у 1871 році посаду легата "Синьої Ватри" посів демон Лертц, невміле керування якого призводило до великої кількості поразок легіону. Байліфер вирішив це виправити, піднявши проти нього повстання, яке затягнулося на 22 роки, але закінчилося успішно. Одразу ж Байліфер став новим легатом "Синьої Ватри". 1901 року Король однієї з найвпливовіших держав Пекла помирає, не назначивши свого спадкоємця. Це призводить до війни за трон, розвалу королівства, а потім і до війни в усьому Пеклі. 1909 року все закінчується знищенням всіх демонських цивілізацій. Пекло ж, втративши постійне джерело енергії, яку йому надавали демони, почало лютувати, викликаючи купи катаклізмів, які руйнували залишки міст і час від часу міняли ландшафт. Багато демонів почало гинути від цього і лиш деякі з них врятувалися, збігши до верхнього світу. Байліфер із Абеїром же ж встигли втекти, знайшовши притулок у нашому поселенні.

Надалі ми прийняли цих демонів як членів родини. Вони щиро допомагали нам по господарству та знайшли собі роботу у мідних ливарнях. Що мене в них найбільше здивувало, так це те, що вони з часом почали відвідувати церкву разом зі мною і так само захоплено як і я слухали проповіді мого батька. Через декілька років вже навічно затихли злі плідки щодо них, всі врешті прийняли їх як одних з нас.

### 1918-1921

1918го року мої батьки вмирають через нещасний випадок: їх розчавив шматок скелі, що злетів зі стелі. На похорони прийшло все місто, в тому числі і Байліфер з Абеїром, які стояли найближче до могили. Хоч їхні обвуглені черепи вже не мали жодного нерву на собі, а замість очей було лише порожнє світло, я чітко міг прочитати всю ту безмежну журбу, яка була на цих обличчях. До мене підійшов пан Йозеф і поклав руку на плече. Вперше мені доводиться бачити його смуток. Так само вперше я побачив декілька сивих волосинок на його бороді. Він зітхнув і тихо промовив: "Ось погас той, хто постійно запалював сяйво у наших серцях своїми проповідями. Сьогодні настала твоя черга це робити, заради гномів, яким це потрібно." Це вперше я почув його голос. Ми з ним бачилися лише у церкві, в якій він мовчав з повагою до інших. Його слова дали мені зрозуміти, що тепер я маю стати за батьків аналогіон і продовжити його справу. Заради нього. Заради гномів. Заради Бога.

Відтепер господарство повністю лежало на нас з демонами. Кожен сніданок, обід та вечерю ми мовчки їли, окидаючи зором два порожних, вкритих шаром пилу стільця. Та й забув я, коли ми в останній раз весело теревенили про різні дурниці. Кожного ранку я ішов до церкви, де проводив службу. Кожного дня я бачив два почорнілих черепа, що височіли понад купою гномських ковпаків. Їх присутність показувала, що тепер я стою навпроти них і тепер я маю давати усім надію та жагу життя.

### 1921

Згодом я знайшов собі відраду у вигляді дружини. Її звали Авророю. Вона щодня приходила до церкви, а по закінченню служби спілкувалася зі мною. Її доброта давала мені надію, я міг спокійно теревенити з нею по декілька годин, не повертаючись до своїх спогадів про родину. Весілля сталося 10 березня. Було доволі кумедно проводити весільну церемонію для себе ж біля своєї ж церкви.

Надалі жили ми з нею добре, але, на початку вересня, її охопила тяжка хвороба. Їй діагнозтували запалення легенів. Жоден лікар чи знахар не впоралися з хворобою. Мені вирішив допомогти демон Абеїр. Він сказав, що зможе вилікувати її, але за це я маю скласти з ним контракт, по якому я буду винен віддати за це душу Пеклу через сотню років, або ж у випадку передчасної смерті. Подавлений горем, я одразу ж підписав контракт. І от, після півночі, 30 вересня моя дружина вилікувалась, а всі симптоми зникли. Про угоду з Абеїром я вирішив їй не розповідати, щоб зайвий раз не турбувати.

### 1927-2017

1927 року з нашого поселення пішов Абеїр. Він вирішив піти мандрувати світом, щоб збирати душі для Пекла. Багато гномів його встигли полюбити, тому для його проводів було влаштовано доволі пишний бенкет у дворі одного заможного фермера.

2017 року нас покинув Байліфер. Він пішов у ночі, лише залишивши записку, у якій висловлював вдячність за теплий прийом. Мабуть, йому стало нудно сидіти у нашій печері без Абеїра.

### 2019-2021

Цього року померла Аврора. Її вбив величезний печерний павук, коли вона була на городі. Знову мені довелося стояти над могилою рідного гнома. Мої сльози вичерпалися давно, тому я просто мовчки стояв над могилою з ще декількома гномами. На цей раз, як священнику, мені довелося проводити поховальну церемонію. Мені вже доводилося ховати тих, кого одружував, але цього разу було набагато гірше. Мій, зазвичай непохитний голос, з кожним словом все більше скатувався у тремт, попри всі мої старання.

З цього дня і в церкві в мене все пішло кепсько. Не міг я давати надії людям, не маючи її сам. З часом все менше і менше гномів приходило до храму.

### 2021

Цей день почався як і всі до того: я прокинувся в порожній хаті, поснідав вчорашньої холодної картоплі, одяг свою бірюзову рясу та пішов до церкви. В приміщенні сиділо тільки два гноми: старий Йозеф і Енґельберт. Вони були останніми, хто щодня приходив у храм. Мені було боляче від того, що вони приходили сюди по надію, яку я не міг їм дати. Кожної ночі я картаю себе за те, що, фактично, вбив Мідного Бога у серцях людей. Не можу я терпіти ілюзій, але лише їх я міг дати прихожанам, зморшкуваті обличчя яких були постійно звернені до мене.

Раптом мою службу почали заглушувати дивні звуки, що ставали дедалі все гучнішими. Гуркіт, від якого здригалися потріскані стіни церкви. Всі ми троє стовпичилися біля вітражного вікна, де побачили, як велика маса води йде містом, вщент знищуючи усі будівлі. Сотні криків гномів стихають один за одним, ховаючись під величезною товщею рідини. Йозеф, Енґельберт і я повернулися на свої місця. Всі ми обездолені і повністю готові зустріти смерть. Я видкриваю священне писання і починаю читати: "З плоті та крові ми всі були породжені землею, земля була породженна з міді та води Мідним Богом. Прийде час, коли нашу плоть та нашу кров забере земля, прийде час, коли землі мідь та землі воду забере Мідний Бог. Вічним є лиш Бог і лиш наша надія. Хай пам'ять про чесних і добрих не буде заплямованою, хай живе вона в затишку — в серцях тих, хто любив їх. Хай пам'ять про зрадливих і злих навічно буде втрачена в пітьмі забуття та ненависті скривджених сердець. Хай живі знають свою долю, вирішують її та, врешті решт, живуть її, аж доки плоть їх і кров їх не буде повернута землі." Після завершення проповіді навколо запала тиша, що здивувало нас. Ми знову усі підбігли до вікна та побачили, що вода зупинилася. Її поверхня була в півметрах від порогу церкви. Йозеф обійняв нас та почав нервово сміятися. Вперше за довгий час я знову зміг побачити його усмішку. Ми простояли так зо п'ять хвилин, а потім я вийшов на двір, запалив люльку та почав озиратися навколо. Скеля, на якій стояла церква тепер представляла собою малий острівець посеред водойми. На воді ж плавала купа сміття: деревина, тканина і т.д. В далечині я побачив тонель печери, який вів на вулицю і не був затопленим. Але треба було вигадати, як туди допливсти. Раптом мої роздуми перервав Енґельберт, що намагався відірвати двері храму. Зрозумівши його наиіри, ми з Йозефом допомогли йому, після чого двері з гучним гуркотом впали на землю. Енґельберт витер піт з чола і промовив: "Тепер нам треба цю хрінь спустити на воду". На диво, двері було не дуже складно заштовхати до води. Ми сіли на цей імпровізований плот і почали гребсти, потрапившими під руку дошками. Через декілька годин бовтихання на воді ми опинилися на суходолі й одразу ж рушили по тонелю. Всі ми опинилися у ньому вперше, бо ніколи не виходили на вулицю, так як нам то не було потрібним.

Вийшовши на зовні ми зрозуміли, що нам пощастило і зараз ніч — нема сонця, яке б осліпило нас. Але навколо був ліс і ми не тямили, куди податися далі. "Пропоную рушити прямо на захід. Я з дитинства мріяв там побувати, побачити дворфську країну та величне місто Еребор. Мій батько там бував у молодості, а потім розповідав про них мені перед сном". — прохрипів Йозеф, зробивши химерний вираз обличчя у спробі одночасно показати посмішку та сум. "Ти побачих Еребор". — відповів я, поклавши руку йому на плече. Я нарешті зміг дати комусь надію, хоч і не словами, а ділом. Енґельберт дістав свого компаса і вказав рукою на захід, після чого ми одразу почали рух.

Через десяток хвилин ми вже опинилися біля річки, на березі якої ми знайшли доволі затишне місце під густою вербою. Ми розвели багаття та поділили їжу, яку Енґельберт брав з собою на роботу — у шахту. Це була доволі смачна кров'янка його дружини, яку вона робила йому кожен понеділок. Наразі юнак їв останню приготовану його дружиною їжу. Скоріше за все він також те зрозумів, оскільки його набитими щоками покотилися сльози.

Через пару годин місяць почав опускатися до горизонту, тож нам вже треба було лягати спати. Як тільки ми затушили ватру, Йозеф почав тремтіти від холоду, але всеодно, обхопивши себе дряблими руками мовчки ліг на землю, прокрехтівши: "Надобрадень". Я зняв з себе рясу та накрив старого, відповівши: "Надобрадень". Енґельберт же ж мовчки скрутився калачиком біля тліючого вугілля від вогнища.

Прокинулися ми увечері наступного дня. Наші кості боліли, проте нам треба було рушати далі, як мінімум тому, що їжі ми більше не мали. Раптом ми почули плескіт води, після чого побачили, як по річці пливе у човні якийсь чоловік. Він побачив нас і вигукнув: "Агов, дітлахи, ви заблукали? Може підвести?" Йозеф своїм старечим голосом відповів: "Були б дуже вдячні, хлопче", після чого ми підійшли ближче до води. "Срака-мотика, справжні гноми?" — здивувався чоловік, ліпше розгледівши нас у сутінуах. "Я думав вас вигадали дворфи, щоб їх не вважали короткоросликами, — продовжив він. — Добре, сідайте в човен, я пливу в сторону столиці Королівської Гавані." Ми кивнули головами та розсілися у човні. Надалі це добродій не проронив жодного слова, аж доки ми не стали біля пісчаного берегу через декілька годин. "Ну все, прибули. Я пішов додомцю, а ви, якщо тримаєте шлях до міста Спаўн, йдіть просто по берегу. Хай щастить" — промовив лодочник. Ми йому подякували і пішли по берегу. Ми йшли години зо дві. По праву руку був лише пісок до горизонту, а по ліву море. В певний момент ми побачили чудернацьку конструкцію посеред пустелі — це була доволі висока вичурна брама, усередині якої переливалося фіолетове світло. "Може це вхід до міста?" — спитав Енґельберт. Ми вперше бачили щось подібне, тож відповіді дати не могли. Йозеф потер потилицю і сказав: "Давайте перевіримо, всеодно нічого поганого статися не може." Ми, не задумуючись зайшли в середину. Важке розпечене повітря вдарило в наші лиця, а під ногами почав дивно хрустіти ґрунт. Ми побачили перед собою вкрай дивний пейзаж: навколо все залите лавою, а з неї стирчать червоні та сірі скелі. "Може варто повернутися?" — занепокоєно спитав Енґельберт. На що Йозеф відповів: "Тьху ти, малеча полохлива. Мабуть місцеві сюдою добираються столиці. От я навіть стежку бачу", і вказав рукою на протоптаний шлях. "Тут дуже легко дуба врізати, яка до біса стежка?" — питає Енґельберт, на що Йозеф каже: "Та господи, в нашому місті важче дістатися трощинської печери." Енґельберт зітхає і киває. Ми проходимо пару десятків метрів, аж раптом Йозеф чіпляється ногою за камінь і падає прямо у лаву. Я хапаю його за руку та починаю тягнути на себе: кожна морщинка та судина його долоні впиваються у мою. З кожною секундою його пальці слабшають, що змушує мене стискати його руку ще сильніше. Зажмуривши очі, я тягну все сильніше, доки не відчуваю, що Йозеф знову на суходолі. Я відкриваю очі і бачу лише його палаючу верхню половину тіла, ніг же ж взагалі нема. Енґельберт стоїть поруч і так само нажахано стоїть, тримаючи другу руку Йозефа. Перехід вогню від тіла до цих кінцівок змушує нас викинути їх до трупу. Через хвилину полум'я зникає, залишивши від старого лише купку праху. Енґельберт починає плакати, та його сльози швидко зникають через спеку. Я обіймаю його, дружньо плескаючи по спині, та промовляючи: "Все буде добре", хоч сам у це не вірив. Я взяв порожній мішечок для монет і почав збирати прах Йозефа у нього. "Що ти робиш?"—здивовано спитав Енґельберт. Я, сидячи на кортах спиною до нього, відповів: "Я покажу йому Еребор, хоча б так. Покажу! Бо пообіцяв!", тут я зрозумів, що тепер сам почав пускати сльози.

Через десяток хвилин ми повернулися до брами, бо йти далі поміж лави бажання не мали. Далі ми продовжили рух по берегу і, вже скоро, побачили місто і ратушу, башта якої височіла над дахами будинків. Раптом нас зупиняє гвадієць і питає: "Чого ви тут шукаєте?". "Наше поселення зруйновано, тож ми шукаємо прихистку та їжі" — відповідаю я. Гвардієць почесав свою охайну борідку та сказав: "Уряд Королівської Гавані надає матеріальну допомогу, всім, хто того потребує. Тому прошу вас піти зі мною." Нас відвели до якоїсь будівлі, де за стійкою сидів пухкий літній чоловік з сивою щетиною. "Оформи постраждалих" — швидко пробелькотів гвардієць і вийшов на вулицю. Чоловік дістав з-під стійки торбинку та, кинувши її нам, промовив: "Тут кіло свинини і трохи спорядження. Вам на двох полурослих і одного комлекту вистачить, а тепер йдіть геть. Можете потім повернутися за добавкою через 70 років", після чого закрив перед нам шторку. Злегка розлючені ми покинули будівлю. Торбинку поніс Енґельберт, як наймолодший. До нас одразу ж прискочив той самий гвардієць верхом на коні. "Заскокуйте, я якраз їду до Вільного Міста, там ви зможете знайти собі файний нічліг" — сказав він, махаючи рукою в запрошувальному жесті.

У Вільному Місті ми опинилися вельми швидко. Гвардієць висадив нас біля однієї крамниці і промовив: —"Цей крамар з радістю прийме вас на ніч за невелику плату, ну а я поїхав до своєї дружиноньки. Щасти вам", після чого ляснув коня і поскокав далі. З будівлі вийшов чоловік і приязно заговорив: "Я ненароком почув, що панство шукає ліжка та даху над ним. За трохи грошей можу організувати". Енґельберт мав при собі достатньо грошей і заплатив за нічліг. Кімната ж виявилася злегка неохайною, проте на один день її було сповна достатньо.

Ми прокинулися у вельми гарному гуморі. Подякувавши крамару, ми вийшли на вулицю. "Дивись, там є підземний рейковий шлях, гадаю на них ми швидко просунимося на захід", — каже Енґельберт, спрямувавши погляд на велику зелену літеру "М" над малою побудовою. Там вхід був ліфтом, але скільки ми не тиснули кнопнку виклику, кабіна ліфту так і не з'являлася. Енґельберт підійшов до проходу та, схилившись, зазирнув у шахту ліфту. "Мабуть механізм здох. Люди навіть елементарних ліфтів будувати не вміють", — промовив Енґельберт і почав реготати. Він хотів розвернутися, але остопився і в мить полетів у шахту. Огідний тріск і чавк луною дійшли до мене з дна шахти. Все відбулося настільки швидко, що я й не встигнув нічого толком зрозуміти. Лише через хвилину-дві я втямив, що щойно втратив останнього друга. Я мав би зараз плакати чи хоча б зажуритися, та я вже не міг. Смерть я бачив частіше життя, а кров частіше щастя.

Я просто зітхнув і покрокував на захід. Стукіт підошв по бруківці розходився нічною вулицею. Мене охопило абсолютна байдужість. Я зрозумів, що весь час до того я мав хоч якусь надію, наразі ж втратив її повністю. Все що я маю — це порожня обіцянка, дана Йозефу, хоча йому вже на неї начхати.

Місяць освітлював шлях, а я, потупивши погляд, йшов вперед. Через поля, ліси, гори. В результаті я зупинився біля стін доволі великого замку, де і вирішив переночувати на траві. Мій шлунок почав вуркотіти, але всі наші харчі тепер валяються у шахті біля залишкі Енґельберта. Коли сонце почало визирати з-за горизонту, я все ж таки зміг заснути.

Прокинувся я від пронизуючого голоду. Небо вже почало тьмянішати, тож я вирішив йти далі. Як ніколи я почав відчувати себе нікчемним: всі мої родичі вмерли, всі друзі також, я знищив віру і от, скручений від голоду, йду бозна куди, щоб підгодувати своє его виконанням обіцянки, яка не має жодного сенсу. Через декілька годин я побачив хату, а поруч неї поле з картоплею. До того я б оминув її, бо приципово не брав чужого, але зараз я не я, зараз я зголодніла тварина, що поєднала у своїй макітрі гнів і байдужість. Я, без жодних сумнівів переліз паркан і почав набивати пащу сирою картоплею, але через хвилину мене знудило від недоспілої сирої бульби. В усілякому разі голод зник, тож я набрав трохи картоплі до кишень і сів під найближчим деревом. Я дістав люльку, запалив тютюн і потупив погляд на комашню у траві. Які ж ми крихкі, крихкі тілом, крихкі душею, наче комахи на стежині.

Невдовзі тютюн закінчився, і я зрозумів, що маю йти далі. Попереду лежали гори, дорога буде далі не легкою. Дві-три години навколо були лише скелі, холодні, сірі, всі вони можуть легко розчавити мене, як моїх батьків. Але мені було по цимбалах, якщо і здохну, то хоч не зможу катувати себе думками. В певний момент мої ноги почали тремтіти через усталість. Я присів на невеликій галявині, яку вкривали рідкі клаптики трави. Звідси я міг бачити море — тихе, спокійне, не те що моя дурна макітра. Я ліг на біг і милувався водою, точніше запевняв себе що, милуюся та, не помітивши, поринув у сон.

Прокинувся я знову від голоду. Треба було б розвести багаття і посмажити бульби. Я потягнувся, сів і ліниво розплющим очі. Той самий плескіт морських хвиль, ті самі цвіркуни, та вибивався лише свинячий рохкіт. Я озирнувся і побачив за собою невеличку свиню, Вона безтурботно жувала якісь знайдені овочі і видавала вдоволені звуки. Я погладив її, підвівся і потягнувся до кишені за картоплею. Кишеня була розірвана, а овочів не було. Я перевів погляд на свиню і побачив біля неї шматочки пожованої бульби. Тут я знову втратив контроль і, наче скажений пес, притиснув бідну тваринку до землі, вчепився зубами у шию та почав витягувати кров. Теплу, соковиту та масну. Шалений вереск розірвав нічну тишу, але швидко почав переходити у булькочучий хрип. Лише через десяток хвилин я відсахнувся, нажаханий сам собою. Велика баюра крові вкрила землю навколо нас, мої руки та обличчя побягряніли, свиня ж давно перестала подавати прикмети життя. "Пробач", — вичавив я з себе і поплескав тушу по жирному бочку. Окинувши поглядом влаштовану мною картину, я зітхнув і повалив тіло собі на спину. Не гнити ж їй тепер тут. Вдалечині я бачив залишки викинутого на скелі корабля, які б послужили гарним прихистком для перепочинку. Вже через півгодини я прийшов туди, розвів багаття на полянці та почав смажити свинину. Невдовзі я почув: "Вибачте, можна погрітися?" До мене звертався чоловік у плащі, що, обхопивши себе руками, виходив з нічної пітьми. "Звісно ж" — прохрипів я у відповідь. Ця людина сіла по іншу сторону багаття та виставила руки до вогню. "Куди тримаєте шлях?" — припинив я незручну тишу. Чоловік зітхнув і відповів: "Якби ж то я знав. Якби ж я знав хоч щось, хоча б своє ім'я." Я, дав йому шматок свіжопосмаженого м'яса та спитав: "Як мені тоді до вас звертатися?" "Мабуть кличте мене Скромняхою. Це прізвисько висічено на руків'ї ножа, який я постійно ношу з собою", — відповів чоловік. "Амнезія?" — цікавлюсь я. Скромняха сумно кивнув. Міцно повечерявши я ширко позіхнув і зрозумів, що маю йти спати. "Надобраніч" — мовив я пішов до викинутого корабля. У трюмі я знайшов старий шмат тканини, на якому згорнувся і впав у сон.

Прокинувся я на початку наступного вечора. Скромняха сидів на фвльшборті корабля, звисівши ноги над морем. Я закинув свої речі на спину і, сказав Скромнясі: "Бувай, і удачі тобі.". "І куди ти тепер?" — питає він. "Захід. На захід" — дав я відповідь. Скромняха задає друге питання: "Можна з тобою тримати шлях?". Я лише зобразив посмішку та схвально кивнув головою. "Якщо ми вже тримаємо курс на захід, гадаю, варто плисти на оцій от шлюпці" — мовив Скромняха, вказавши рукою на старий човник, що пилився на іншому краю палуби.

І от, ми пливемо по морю. Хвилі б'ють об борти, Скромняха мовчазно гребе, а на поверхні колишеться відзеркалення місяця. "А яка ж твоя ціль, взагалі?" — порушує тишу Скромняха. "Я не знаю, мій шлях побудований без цілі, лише на ілюзіях", — відповів я. Співрозмовник озирається, деякий час дивиться у далечінь і каже: "Тобто ви також йдете, щоб знайти собі мету." Мабуть він був правий. Рідко я занурювався у філосовські питання, у тихих печерах я на все мав відповідь, а бентежний верхній світ щомиті жере твою свідомість, замінюючи її солодким безумством.

І так ми плили декілька днів, змінюючи один одного на веслах. Було зручно від того, що люди сплять вночі, а гноми вдень. Багато гарних пейзажів нам довелося побачити і багато гарних міст на березі. Ми навіть не цуралися будити один одного, щоб показати щось з цього. Особливо мені запало в душу місто з величезним деревом, яке, як потім я дізнався, мало назву Вольфендом. Минувши його, через годину ми вже пристали до берега. Зелені затишні пагорби, на якому паслося стадо пухнастих білих вівець. На цей момент наші запаси свинини майже скінчилися, тож одну вівцю нам довелося посмажити. Біля багаття ми вирішили лягти та поспати. Скромняха вирішив підлаштувати свій режим сну під мій.

Після сну макітра Скромняхи боліла, і не дивно, судячи з різкої зміни графіку. Я прикладав до його чола вологу ганчірку, і через годинку йому стало ліпше. Ми пішли далі. По переду був густий ліс, з якого лунали стогони мерців. Скромняха дістав свого іржавого меча, а мені дав свою похідну сокирку — бартку. Я часто зустрічав подібних почвар у печерах, тож знав їх силу та не боявся них. Судячи по впевненому обличчю Скромняхи, він також набачився усілякого лайна.

Попри всю нашу настороженість, нас затримала лише пара пламетів. Нарешті вийшовши з лісу, ми побачили на горизонті поселення, над яким, з димарів, скудно піднімалися клуби диму. Ми вирішили там заночувати, Скромняха якраз мав з собою трохи грошей. Все ближче підходячи до будівель, ми бачили стріли, усілякі дерев'яні уламки, деякі з якиз були обвуглені і ще трохи тліли. Вікна осель були побиті, а на вулиці не було анідуші. Ми почали зазирати по черзі в кожну, і лиш у третій, при світлі тусклого вогника в печі, побачили живу людину: чоловік сидів на ліжку, потупивши журбливий погляд у прогнившу підлогу. "Що тут вбіса трапилося?" — спитав я. Людина ніяк не зреагувала. Скромняха підійшов до нього і торкнувся плеча. Чоловік налякано відсахнувся та перевів порожній погляд. "Що вам ще треба? В мене і так нічого не лишилося!" — почав нервово булькотіти він. "Ми прості мандрівники, що шукають де переночувати. Ми не збираємося вас грабувати чи кривдити", — мовив Скромняха. Чоловік істерично засміявся та сказав: "Тут тепер більшість хат порожня. Повиносьте з них трупи господарів та селіться на здоровля!". Я зняв торбу з плеча, вийняв звідти смажену баранену та, простягнувши чоловікові, мовив: "Тримайте. І поділіться з іншими, хто вижив, а ми спробуємо ще роздобути їжі." Чоловік недовірливо висмикнув подарунок і, заікаючись, мовив: "Дякую". Після чого він вийшов на вулицю. "Ну от, хоч якусь мету ми поки знайшли", — тихо посміюючись, мовив Скромняха і поплескав мене по плечу. Ми також рушили надвір. У центрі міста, навколо фонтану, зібралося шестеро людей, що, у колі ділили м'ясо. Спершись на стіну хатини, з якої ми щойно вийшли, стояли старенькі інструменти. "Гадаю, варто засіяти поле", мовив Скромняха. Ми взяли по сапці та пішли пахати. Через десяток хвилин до нас почали підходити мешканці села та допомагати. Через декілька годин ми засіяли невеличке поле. Добре, що в хатині одного покійного фермера ми знайшли заначку з лантухом зерна. Місяць вже опускався до горизонту, тож ми зі Скромняхою лягли в одному двохповерховому малому будиночку.

Прокинувшись, ми помітили, що поле збільшилося у два рази. Все ж таки тутешій люд таки вельми працьовитий. Ми ж вирішили пошукати худобу для молока та розведення. Невдовзі ми знайшли ще одне поселення. Воно було вельми невеликим і розташовувалося у лісі. Звідти лунало багатоголосе мичання. Підійшовши ближче, ми побачи купу корів, що тіснилися у загоні. Скромняха, не роздумуючи, вивів дві корови звідти та повів за собою на повідках. "Буде не дивно, що пара бідних корівок втекла посеред ночі з такого тісного загону", — хитро посміхаючись мовив Скромняха.

"Дуже вам вдячеі. Ми хоч зможемо напоїти дітей молоком зранку," — мовив літній селянин, що зустрів нас по поверненю. "Так що, все ж таки, тут у вас сталося?" — спитав Скромняха. "Банда грабіжників, хай ім грець", — відповів дід, понуро опустивши голову, після чого додав: "Є ще одна проблема в нас. Тіла вбитих так і гниють у своїх хатах. Треба було б їх поховати, але священника вбито також. Може хтось з вас знає хоч пару якихось молитв?". Я відповів: "Добре, я якраз був священником." Чоловік кивнув і сказав: "Дякую, ями ми вже викопали, якщо що", після чого пішов до своєї оселі. Я пішов до найближчої порожньої хати. Одразу ж, за дверима лежало тіло з відрубаною головою, яка трималася лиш на шматочку шкіри, а з продірявлених грудей стирчали легені та шматки ребер. Скромняха, побачивши це, затулив рота долонею та вийшов з приміщення. "Ти як хочеш, але мені важко дивитися на таке", — сказав він, на що я відповів: "Гаразд, для мене це не вперше, тож справлюсь. А ти можеш йти відпочивати."

Через годину всі тіла були у ямах, хоч їх було важко тягати з моїм зростом. Тепер треба дочекатися люду, щоб написати імена померлих і провести церемонію. Я сів біля фонтану та почав чекати, споглядаючи як сова полювала на мишей у полі. Невдовзі почало світашати. Як гному мені було важко бачити при сонячному світлі, бо очі починалт боліти, але треба було чекати, коли всі прокинуться.

Скоро навколо стояв натовп, два селянина засипали могили, а я, над кожним тілом читав слова поховальної церемонії: "З плоті та крові ми всі були породжені землею, земля була породженна з міді та води Мідним Богом. Прийде час, коли нашу плоть та нашу кров забере земля, прийде час, коли землі мідь та землі воду забере Мідний Бог. Вічним є лиш Бог і лиш наша надія. Хай пам'ять про чесних і добрих не буде заплямованою, хай живе вона в затишку — в серцях тих, хто любив їх. Хай пам'ять про зрадливих і злих навічно буде втрачена в пітьмі забуття та ненависті скривджених сердець. Хай живі знають свою долю, вирішують її та, врешті решт, живуть її, аж доки плоть їх і кров їх не буде повернута землі", а далі виходили люди і казали теплі слова про померлих. Коли все скінчилося, я одразу ж пішов спати.

Протягом ще двух-трьох днів поле стало ще більше, а у загонах з'явилися приведені нами свині. Кожного дня нам щастило вполювату якусь тварину, так що голод у селі більш-менш зник. В якийсь момент, в одну з ночей, я побачив вогні смолоскипів зі сторони лісу. Я взяв у руки сокиру, причаївся за однією з хат і став визирати. Невдовзі я розгледів гурт з десяток людей. Всі були поранені та стомлені. Я забіг у хату та жестом руки покликав Скромняху, який сидів за столом і читав якусь книгу. Ми стали спостерігати через вікно. Раптом я впізнав одну особу з натовпу — Байліфера. Я вийшов на вулицю та гукнув привітливим тоном: "Доброї ночі!". Гурт зупинився і вперед вийшов якийсь хлопець міцної статури. Він наблизився на декілька метрів і каже: "Доброї. Дуже просимо вас прийняти нас пожити деякий час, хоч у хліву, хоч у сараї." "Більшість хат у цьому селі порожніє, тож облаштовуйтесь", відповів я, після чого, оминувши співрозмовника, підійшов до Байліфера, потиснув йому руку та обійняв. "Привіт, старий друже", — стримуючи сльози мовив я. Демон мовчки поплескав мене по плечу, так само, як він робив це багато років тому при наших зустрічах.

Через півгодини ми всі сиділи біля фонтану, та пили медовуху, притягнуту одним з гостей. Всі весело спілкувалися між собою, а Байліфер розповідав мені про свої пригоди у цій банді авантюристів. Як виявилося, вони сильно постраждали під час сутички з іншою бандою авантюристів, яка була під проводом якогось Яна Сінґа — заклятого ворога Олександра Трешенка, що є очільником гурту Байліфера. Близько ранку я попрощався з усіма та пішов спати.

Мене розбудив стукіт молотка десь опівдні. Я, примруживши сонні очі, визирнув у вікно та побачив, як гості бігають по поселенню та старанно ремонтують постраждалі хатини. Ще декілька людей поралися на городі. Ех, і цей добрий люд я збирався зустрічати з сокирою в руках уночі. По моєму обличчю розтягнулася недолуга посмішка, яку я ніяк не міг побороти. Попри сонце, я вирішив вийти на вулицю, приспустивши ковпака на очі. До мене одразу ж підійшов Олександр і спитав: "Підкажіть, будь ласка, а де тут склад?". Я знизав плечима і відповід: "Та біс його знає, я тут лише пару днів." Трешенко здивовано глянув на мене і мовив: "А ви хіба не голова поселення?". Я заперечно похитав головю. "Дивно, місцеві говорять про вас з вашим другом як головних. Гаразд, тоді підкажіть, де краще розмістити склад, а то нам нікуди дівати дрова та шкірки впольованих зайців", — мовить Олександр, припіднявши купку шкірок у руках. Я згадав про один невеликий будиночок, в якому ніхто не жив, нічого окрім столика не було, та й, за рахунок кам'яних стін, там було доволі прохолодно. Я вказав на нього рукою, перелічивши усі його переваги. В цей момент вийшов Скромняха, якого також розбудив шум. Він протер свої очі, озирнувся і спитав: "якого дідька ви так розумілися?" На що трешенко відпов: "Та от, побачили що село в кепському стані і вирішили це виправити, у якості подяки за прийом."

## Цікаві факти

* Спочатку хотів грати за чугайстра, але, не знайшовши підходячого скіну, вирішив бути гномом.
* Є головним геральдистом і вексилологом серверу.
* Любить білорусів і тому вивчив білоруську мову.
* Останні 3 дні своєї гри почав активне будівництво свого палацу у м. Скромне, в результаті чого зміг сісти на свій законний трон у готовій тронній залі лише в останні години до відходу.