Імперія Селарі

## Основні відомості

> Воістину немає у світі країни настільки багатої та великої, над чиєю землею ніколи не заходить сонце.
> *Аведінтус Корпентос, Саквінарські проповіді*
>
>

Немає у світі імперії настільки могутньої і чудової, як Селларська. Принаймні на думку самих селларі. Селларська або ж Амісканська імперія - це колосальна держава, що складається з тисяч міст, об'єднаних однією вірою і культурою. Протягом багатьох тисяч років кувалася міць цієї держави, як у горнилі жорстоких битв, так і на терені дипломатії. Саме слово "sellari" - означає сонячний народ або діти сонця.

### Віра Селарі

> *Покайтеся в гріхах своїх і прийміть першість нашого бога над вашими, і буде вам дарований мир, і не згорите ви у вогні гніву Його*
> Люцціус Парфос, місіонер
>
>

*Основою їхньої віри є поклоніння Всеотцю всього сущого, богу сонця - Солярису. Розповсюдженням віри займається солярне жрецтво та Орден світанкового сонця - особливий автономний орган, з яким рахується сам імператор. Орден виконує безліч функцій серед яких пошук єретиків і розповсюдження державної релігії за межами імперії. Примітно те, що після завоювання будь-якої держави, все, що вимагає солярне жрецтво від своїх нових підданих, - це визнання Соляріса вищим за їхніх богів і беззаперечне поклоніння йому ж як їхньому головному божеству, а натомість дозволяється поклоніння іншим "нижчим богам". Так само Орден навчає дітей з магічним даром, після чого задіює їх у різних операціях. Солярне жрецтво славиться своїм умінням переконувати, якщо не словом, то вогнем і сталлю. Центр культу розташований у столиці імперії - Аміскані. Там же розташована резиденція Верховного жерця. Орден крім проповідницької функції виконує функції інквізиції, займаючись пошуком і усуненням різних шкідливих культів і знищенням чудовиськ на території Селларської імперії.*

###### Слово Соляріса

> Слово Соляріса - Це кишеньковий збірник молитв створений спеціально для легіонерів та мандрівників, щоб в дорозі вони могли прочитати молитву Йому в час свій нужденний.
>
>

### Устрій Селарі

> *Раби - це ресурс, матеріал, нескінченний і самовідтворюваний. Безкоштовна робоча сила. Одна у них вада... Вони часто протестують*
> *Циррус Авіан, работорговець*
>
>

Селларська імперія - рабовласницька держава. Незліченна кількість рабів трудитися в усіх куточках імперії, відтворюючи найрізноманітніші товари: одяг, тканини; видобуваючи різні метали та деревину. Але не всі раби живуть заради монотонної праці на благо імперії. Безліч розумніших рабів займається навчанням вільних людей і громадян держави в схоларіумах, гімназіях та університетах. Багато хто займається бухгалтерією та обліком, деякі за сумісництвом є чиїмись охоронцями. Доля більшості рабів незавидна. Але деякі, будучи рабами, живуть у царській розкоші, натомість догоджаючи своїм панам. Промисловим центром імперії є провінція Лабія. Саме тут народжуються й помирають тисячі й тисячі приречених на безперервну роботу рабів, які видобувають у Лабійських горах золото, залізну та мідну руду, валять ліс та інше. Хоча для багатьох злочинців засуджених на заслання в Лабію краще було б померти. Швидко, а не гнити в смердючих шахтах під наглядом наглядачів-садистів.

Проте вільні люди імперії мають право користуватися майже всіма благами держави. Вільні люди - це звичайні жителі, ремісники, торговці та вільні селяни, які мають право володіти власністю. Вільна людина або її сім'я мають право на кількох рабів, у той час як громадяни Амісканської імперії мають більше прав і можливостей по відношенню до інших верств суспільства. Вільні люди складають кістяк імперської армії, чиї збройні формування називають легіонами. Вільні люди платять податки, обробляють землю і виробляють предмети побуту та культури. Вони вільні вибирати на відміну від рабів. Якщо вільна людина не хоче щось ухвалювати, ніхто, крім вищих інстанцій, змусити її ухвалити це не зможе. Громадяни імперії мають більше прав і платять менше податків, громадянами можуть стати вільні люди, які відслужили в легіоні щонайменше двадцять п'ять років, або якщо отримають громадянство з рук префекта провінції чи вищого чину за будь-які заслуги перед державою, важливість яких дає змогу надати людині звання громадянина.

### Інфракструктура Селарі

> *Неможливо керувати такою державою за допомогою одних тільки поштових голубів. Тут потрібен план, реформи та інновації.*
> *Юлліус Каррус, заступник писаря*
>
>

Селларська імперія величезна держава, зв'язок у якій здійснюється за наявності відповідної інфраструктури. Сотні кілометрів кам'яних доріг, рівних яким немає у світі, тисячі поштових станцій і сотні тисяч чиновників, які виконують бюрократичну рутину. Ministoros Byrocratos - це і є ті самі чиновники, які щодня опрацьовують сотні тисяч різних документів, купчі на землю, торгові угоди, оренда, перепис населення, різна документація та інші клерківські справи - це все Ministoros Byrocratos. Ви не зможете навіть дихати на території імперії без відома чиновників. Складна багаторівнева бюрократична система пов'язує провінції одна з одною, даючи змогу імперії спокійно і планомірно розширюватися з найбільшою ефективністю в державному управлінні.

### Правління Селаррі

> *Басилевсо, дарований нам самим Соллярісом, щоб вести нас уперед, щоб наша держава не загубилася у віках історії, закопана в пісках часу, але щоб вона (держава) зайняла своє законне місце гегемона всіх народів.*
> *Торрус Максимус, жрець Соляриса*
>
>

У кожної імперії має бути володар - людина, на якій усе тримається. Селларська імперія - не виняток. Безмежну владу має басилевсо - імпреатор Аміскана. Він може ухвалювати і скасовувати закони, вести за собою легіони і призначати кого завгодно на всі державні пости. Басилевсо керує величезною імперією, яку будували століттями, такі самі басилевсо, як і він сам, зі свого розкішного палацу, самі лише стіни якого - вінець людського генія і шедевр мистецтва, що навіюють людям благоговійний страх і повагу. Він розташований у столиці імперії, чудовому місті - Аміскані, яке ввібрало в себе все найкраще з підкорених цивілізацій, водночас залишаючись повністю самобутнім культурним гегемоном регіону. Місто неймовірних масштабів і краси, що вражають уяву. Саме звідси почалася історія колись слабкого маленького племені, яке завдяки силі та наполегливості виросло й перетворилося на наддержаву, що ось уже чотири тисячі років гордо тримає свої позиції, невпинно розвиваючись і вдосконалюючись. Немає рівних селларським інженерам і художникам. Селларські ковалі, бронники і зброярі виробляють найкраще спорядження для імперських солдатів, скульптори і художники вражають оточуючих своїми роботами, а музиканти і поети відомі скрізь від Чорної затоки і Терніфестських гір на заході і до Лазурного моря на півдні.

На момент чотири тисячі шістнадцятого року від Дня створення світу, державою править династія Солларат і її патріарх - базилевсо Адалос Солларат, який встиг у такому юному віці відзначитися у двох успішних військових кампаніях.

В управлінні державою так само бере участь законодавчий орган - Сенат. Сенат складається з представників п'ятдесяти знатних родів, що формує партії. І хоч сенат і виконує лише законодавчу і порадницьку функцію, могутність цього інституту не варто недооцінювати. Не один десяток імператорів упав від рук сенаторів. Тому будь-кому, хто зійшов на селларський трон, необхідно дотримуватися балансу сил у Сенаті. Інтриги, змови і підстави - щоденна рутина для тих, хто обрав тогу сенатора на шкоду іншим заняттям. Утім чесних людей у Сенаті немає. Вони слабкі і їх завжди пожирають найсильніші або найхитріші. Головою Сенату і правою рукою базилевсо є Сенатор Еафім, мудрий і хитрий політик у роках, людина, що змогла навести порядок у віковому розсаднику збочень, корупції та інтриг. Охоронець порядку, за свій видатний розум і красномовство прозваний "Лисом Сенату"

> *Бійся того, що приховано в тінях, адже невірного там чекає смерть*
> *Бенедикт Алферріс "Отрута і кинджал"*
>
>

Там де легіони імперії не приносять користі або там де імперці не хочуть напряму бруднити руки, завжди діє не менш загадковий і прихований орден, ніж Орден світанкового сонця. Орден асасинів відомий своєю вірністю і професіоналізмом. Адепти ордену завжди виконують свою роботу чисто й елегантно, помилки в колі ордену асасинів не прощаються. Вони завжди в тіні, але на виду, вони носять чорні плащі з широким капюшоном або виглядають як звичайні люди, підлаштовуючись під особливості місії. Сфера діяльності асасинів - це стеження, вбивства, диверсії та крадіжка. Усе це вони майстерно втілюють у життя. Невпинно тренуючись з раннього дитинства ці вбивці до кінця своїх днів будуть вірні державі. Якщо асасин потрапить у полон, то він сам, так само як і адепт Світанку, відкусить собі язик або перестане дихати до самої своєї смерті. Ці воїни неперевершені диверсанти і майстри маскування. Ховаючись у всіх на виду, вони вбивають невигідних людей або крадуть потрібні речі. Будь-який асасин - це серйозний супротивник, майстер володіння кількома видами зброї, з огляду на спеціалізацію, швидкий і спритний, з гнучким розумом і рефлексами натренованими до автоматики. Усі перераховані вище фактори роблять орден асасинів незамінним у питаннях, що вимагають особливої обережності та швидкості виконання доручень. Однак іноді сплячі агенти імперії можуть жити на чужих землях роками, готуючи ґрунт для вторгнення.

До обов'язків Ордену асасинів так само входить контрдеверсійна діяльність, політичні замовлення і запобігання будь-яких замахів на перших осіб держави. Імперські асасини - це фанатики, які вірять в істинність свого світогляду, вірять у велику Селларську імпреію, благословенну правити світом від імені самого Соляриса.

## Легіони Селарі

> *Немає війська більш дисциплінованого, відважного і такого, що діє як єдиний організм, ніж легіон.*
> *Центурбер Алехсіс Магоніс*
>
>

Армія Селларської імперії - це грізна сила. Селларські легіони небезпечні супротивники через високу підготовку бійців, якість спорядження і тактику. Імперський легіон ніколи не помиляється двічі. Вступити в легіон може кожна охоча вільна людина або громадянин, якщо буде визнаний фізично придатним.

Селларські легіони поділяються на когорти і маніпули, а також на спеціальні корпуси, наприклад: облоговий корпус, саперний корпус, або лікарський корпус. За законом базилевсо Тікуллія Фітта легіон не може перевищувати чисельності десяти тисяч осіб. У межах імперії можна утримувати один-два легіони на провінцію. Так само слід врахувати, що чисельність легіонів часто варіюється в межах десяти тисяч і рідко цього показника досягає. Так найбільшим легіоном був шостий Вернайський чисельністю десять тисяч п'ятдесят дві особи, а найменший - одинадцятий легіон Останнього Дива становив усього лише дві тисячі п'ятсот п'ять осіб. Легіонери - майстри облог і укріплень. Легіон здатний побудувати укріплений табір всього за одну ніч. Легіонери невпинно тренуються, удосконалюючи свою майстерність володіння ксифосом і щитом. основу легіону становлять бріндганти - ополченці з сіл і міст, які раніше споряджалися власним коштом, але після реформ Адалоса Солларата, половину вартості спорядження оплачувала держава. Далі йдуть офіцери, префект легіону, що займається логістикою та адміністративною роботою, центурбери - офіцери прикріплені до своїх підрозділів - центурберій. Вище них легат - полководець легіону. І найвищий військово-адміністративний чин - цинтус, той хто може командувати кількома легіонами.

### Історія селарських легіонів

###### Перша частина

Історія селларських легіонів повна звитяжних перемог та героїзму, однак не менше в цій історії і поразок, та що дійсно відрізняє селларі від інших народів – це сила волі та жага життя, що невпинно змушувало їх вставати знов і знов виборювати своє законне місце під сонцем....

Однак, перед тим як розглянути історію легіонів варто розглянути історію самої держави із якою легіони нерозривно пов'язані. Саме слово "легіон" походить від селларського legiate, legis - збирати, збирати навколо себе. На початку своєї історії легіони селларі різко відрізнялися від тих, якими ми знаємо їх зараз. За часів Перших царів – це було звичайне ополчення місцевих жителів, що озброювалося в залежності від власної майнової спроможності. Так було з початку часів, коли місто заснував, за одними джерелами Тіоніс Об'єднувач, а за іншими Адалос І Великий, однак правда загубилася в пітьмі віків, і зараз встановити повну достовірність здається мало імовірним, однак після першого царя, його наступник Юлій Феррат (100-123) заснував власну династію Ферратів, та збудував два міста Пурос і Таргос. знаменитий тим, що увів "Закон Літинія", що розділяв людей на класи, цим самим провівши економічні реформи, згідно з яких на нищі верстви суспільства покладалось зобов'язання підтримувати економіку Аміскану, а на вищі – правити.

Після смерті Юлія у 123 році від дсв (дня створення світу), трон зайняв його син Тифус Мануїл Феррат (123-189), який відомий своїми походами на сусідні міста держави та підкоренням сусідніх племен секкенів та лурутів. В іншому Тифус вів миролюбну політику щодо завойованих племен, налагоджував економіку та торгівлю, при ньому Пурос і Таргос стали по-спражньому перлинами держави. Помер він в старості лишивши ношу правління своєму сину.

Люцій Мануїл Феррат (147-225 рр.) на відміну від свого батька відрізнявся вибуховим характером та буйним норовом, жив скромно, як і варто жити воїну, через що мав велику славу та повагу в армії. Він часто вів прикордонні сутички з верманами та езигами, при ньому набуває популярності і сили такий рід військ як кавалерія, утвориться новий суспільний клас воїнів-патриціїв – вершники. Однак Люцій не любив патриціїв і вважав їх чимось непотрібним "Навіщо годувати того, хто ніколи не брав до рук ні меча ні плуга" – так казав Люцій Мануїл Феррат про патриціїв, яких дуже зневажав. Люцій мав широку підтримку та безперечно любов плебеїв та інші нижчі класи, здобував перемоги на полі бою та був царем-солдатом, реформатором армії та захисником народу, що дуже не подобалось пригніченим цим станом справ патриціям.

Тому в ніч пчятого дня, сьомого місяця 225 року вони майже єдиноголосно влаштували повстання підкупивши більшість солдатів в Аміскані, в той час як вірні сили царя знаходилися в Пургосі і Таргосі, і навіть отримавши звістку про повстання, вони не змогли прийти на поміч вчасно. Палац Люція Мануїла Феррата взяли штурмом, а самого царя жорстоко закатували і вбили, з нього здерли шкіру та повісили над головними воротами міста, його дружину і дочок зґвалтувати солдати патриціїв після чого, всім чотирьом жінкам відрізали груди, а їх самих заживо згодували собакам. П'ятимісячного сина царя вбили вхопивши за ногу та розбивши головою об стіну його власної кімнати. Таким кривавим фіналом завершилось двохсотрічне правління династії Ферратів, після чого владу повністю захопила Рада сорока одного. За іронією долі, це була рада, яку створив сам Люцій Мануїл.

З цих пір патриції почали придушувати волю і свободу громадян держави та зосередили владу в своїх руках, однак держава потребувала лідера, яким виявився один з найвпливовіших патриціїв, молодий Марій Ферус Мангій (226-278 рр.). Молодий та амбіційний Марій вирішив зміцнити свою владу шляхом проведення земельних реформ, чим розрядив обстановку стосовно відношення простого народу до патриціїв, адже ця реформа давала більше можливостей звичайним громадянам, а також солдати згідно реформи почали отримувати невеличкі наділи за службу, що стало початком нової традиції. Після урегулювання внутрішньої політики, Ферус Мангій Феррат відправився в похід на північ, в землі марнокварів, яких покорив, однак в поході, подорозі додому захворів на сухоти і помер.

Його наступником став брат Марія – Персей Ферус Мангій (278-314), який був знаменитий тим, що збудував "Золоте місто" квартал для патриціїв в Аміскані, збудував за власний кошт помпезний храм Пірентеї. Однак вів суперечку з іншим патрицієм з роду вершників – Тицинієм Фабелом, який був головою партії популярів всередині Ради сорока одного, що виступала проти пригноблення народу та виступала проти патриціїв, які шляхом цього гноблення збагачували власні статки тим самим обділяючи саму державу.

Досить скоро суперечки в стінах Курії переросли в повноцінну громадянську війну, де Тициній Фабел зміг зібрати понад п'ятнадцять тисяч воїнів, але був розбитий Персеєм Ферусом Мангієм в битві при Таргосі, де Тициній був розбитий і убитий на місці, однак Персей не став вбивати полонених солдатів Фабела і замість цього запропонував їх присяги йому на вірність. Пізніше присяга на вірність стане обов'язковим атрибутом кожного легіону і священною традицією. Сам Персей звів тріумфальну арку в честь себе та перемоги над Тицинієм Фабелом, який був не просто патрицієм, а і видатним полководцем та воїном, перемога над таким стратегом означала багато, і Персей це знав, тому шляхом перетворення своєї політичної поразки (допущення громадянської війни) на воєнну перемогу, цар зумів зберегти лояльність народу. Хоч через певний час після тріумфу був вбитий невідомим убивцею. Одні джерела пишуть, що це був наймит переможених братом Персея марнокварів, а інші стверджують, що цей вбивця мстив за Тицинія Фабела.

Наступним царем став Марк Августин Мангій (314-316). Це був всиновлений Персеєм друг і помічник, одна з ключових фігур всіх його воєнних пепемог. Правив недовго та був зміщений шляхом відречення від престолу на користь Секстія Мангія, позашлюбного сина Персея Феруса Мангія. Сам Марк Августин Мангій отримав чин авгура при храмі Соляриса в Аміскані, в цьому ж чині пробув до самої своєї смерті.

Правління Секстія Августина Мангія (316-356) було бурхливим і багатим на різні політичні та військові реформи. Секстій увів "Lex Provincialis" – закон про поділ держави на провінції, з приставленими до них губернаторами або як казали тоді, провінціалами. Провінціали мали широкий спектр автономії в питаннях благоустрою провінції, на них покладалися обов'язки по збору податків, будівництву інфраструктури, також провінціали збирали та комплектували військо, яке ще досі було ополченням. Однак тепер солдати комплектувалися згідно закону про "майновий ценз" згідно якого солдата розподіляли в рід військ відповідний його статусу в суспільстві та майновим можливостям.

Також Секстій увів "Закон про благочестя" згідно якого заборонив розпусту в публічних місцях та закликав людей більше вдарятись в релігію. Також увів "закон про військову службу" чим зобов'язав багаті верстви суспільства приймати участь у війнах. Патриціанські сини формували елітні кавалерійські загони відомі як коунари (селлар. Kounari означає кінь koun і вершник aryi)

Під кінець свого правління, з реформованою армією підкорив могутнє місто-державу Фартаросс, розграбував і знищив його. Помер від старості.

Турос Августин Мангій (356-398) відомий своєю миролюбною політикою та архітектурними дивами, такими як Форум Мангіос і Цівінейські бані, Вдовиний міст та Акведук Августина. Період правління Туроса Августина став періодом спокою та миру, економічного піднесення селларі та нарощування воєнного потенціалу.

Його наступником став Гай Марій Мангій, онук Туроса Августина Мангія. Саме при ньому військо стало більш професійним та ефективним, адже економічна та військова могутність Аміскану дозволяла формувати повноцінні професійні війська. Однак це все ще не були знані нами легіони. Військова потужність та стійка економіка, нарощена шляхом попередніх завоювань та внутрішніх реформ, дозволила Гаю Мангію вести успішні воєнні кампанії на заході і сході від Аміскану. Безжально були підкорені та знищенні незлічимі тисячі ворогів під час Фекаррської та Терентейської кампаній. Гай Мангій був відомий не лише жорстокістю до переможених (саме при ньому з'явилась приказка "горе переможеним"), а і жорстокістю до власних підлеглих. Його черезмірна, можна навіть сказати, маніакальна мілітаризація, налаштувала проти себе навіть його найвірніших генералів, які не стали терпіти політики "дисциплінарії" (Примітка: політика дисциплінарії – це введена Гаєм Августином Мангієм система покарань, що передбачала жорстоке покарання навіть за найменшу провину, часто ця система прямо калічила солдат, а не закріпляла лояльність до командирів, що цій політиці слідували).

Саме це стало останньою краплею. Солдати бачили безліч божевільних царів і Гай серед них здавався найбожевільнішим. Тому влітку 430 року від дсв. у власному шатрі, власними генералами, під час наради, Гая Августина Мангія було вбито, його закололи власні генерали своїми ж нагородними пугіо, які їм за доблесть і відвагу, вручав особисто Гай.

З тих пір, з часів Солдатської республіки, пугіо для легіонера вважається символом обов'язку, який необхідно виконати попри будь-які обставини, подібно генералам які бачили, що держава селларі котиться в пекло з таким божевільним садистом на чолі, і попри зраду своєї присяги, вони зробили те, що вважали потрібним заради виживання держави, бо перш за все вони були амісканцями, а вже потім підлеглими божевільного садиста.

Після смерті Гая Августина Мангія, генерали не стали доповідати Раді сорока одного, замість цього вони зайняли ключові міста в державі та майже безкровно оголосили першу в історії Аміскана республіку - Солдатську республіку. Солдатська республіка проіснувала досить довго - аж майже 30 років (430-459). Однак солдати були менш ефективними управлінцями ніж громадські діячі, спроба мілітаризації всього суспільства провалилася через постійні міжусобиці і боротьбу тих же генералів за владу, вакуум якої з'явився на місці згаслої династії Мангіїв. Цей період знаменувався спадом економіки, голодом та розрухою, збройними конфліктами та свавіллям, тридцять років селларська держава знаходилася на порозі знищення. Цим скористалися сусіди і хоч в кінці-кінців суспільство мобілізувалося та все ж провінція Феррата була втрачена під час однієї з безкінечної кількості воєн і сутичок.

Один з амбітних молодих полководців-патриціїв вирішив, що втрата Феррати – це остання крапля, що переповнила чашу терпіння селларського народу. Тому  Марк Лукос організував повстання проти Солдатської республіки та Ради сорока одного, яка на той момент була просто рудиментом і декоративною прикрасою. У 460 році від дсв, почалася чотирилітня громадянська війна, що забрала життя ледь не в третини населення селларської держави. І хоч Марк Лукос переміг та всі генерали-зрадники, котрі доклали руку до смерті Гая Мангія були публічно страчені, а їх війська піддані децимації, Марк став володарем руїн. Він заснував династію Соденціїв, взявши собі нове прізвище, він відрікся від свого кривавого минулого та військового життя, повернув владу громадським діячам. На цій ноті мілітократія зазнала краху, армія селларі знову стала не об'єктом влади, а засобом захисту селларі від зовнішніх ворогів.

Все своє життя Марк Соденцій поклав на відновлення країни. Під час його правління було збудовано Арену Соденцію і схолум селларос (щось, що можна порівняти з кадетською академією). Помер він в глибокій старості в оточенні родини, лишивши нащадкам сильну державу з великим воєнним та політичним досвідом, економічно стабільну та готову до розвитку.

Однак на зміну доброму правителю прийшов ще гірший ніж попередній тиран. Ним виявився всиновлений внук зведеного брата по батьковій лінії Марка Соденція – Луцій Курсій Соденцій (490-497). Його правління, а точніше терор, буде записаний на скрижалях історії під терміном "Семирічній терор". Ця епоха буде повна оргій, крові, непомірними податками, розкішшю наближених до царя та катуваннями незгодних, навіть якщо це були просто невдалі поради, жарти чи критика, жорстокості та інтриг. Саме це переповнить чашу терпіння селларського народу, який вижене останнього селларського царя, навіть солдати повстануть проти нього, як це зробили вже колись, Луція Курсія Соденція проженуть голим від північних воріт до південних, через коридор ганьби, а вже за воротами міста його заб'ють камінням та закриють перед ним ворота, навічно проклявши його ім'я.

>
> *Саме тут починається історія Першої Республіки, яка простоїть тисячу років, з 498 року по 1258 рік. Саме під час республіки, реформами Марія Гарія буде народжено перші легіони які стануть стражами священної республіки, священної спільної справи...*
>
>

###### Друга частина

За свою історію селларські легіони мечем прорубали своїй державі шлях до світової гегемонії. Сучасний селларський легіон росте корінням з часів Солдатської республіки. Першої, в історії селларі, республіки, держава якою правили солдати. І хоч це були 30 років смути і міжусобних війн, проте під час цих громадянських війн випрацювався апарат і каркас за шаблоном якого існують сучасні селларські легіони.

Основоположником легіону як військової одиниці, як цілої армії професійних воїнів, зброю та харчування яких забезпечувала держава, традиційно вважають Марія Гарія. Марій Гарій народився в провінції Селларіка близько 2263 р. від Д.С.С., в Аміскані, він був з роду заможних плебеїв, які після серії плебейських виступів були допущені до Curia Senatus, одного з найсвященніших місць Селларської Республіки. Його батько Фабій Гарій був трибуном від плебеїв і лобіював популістські реформи в Сенаті спрямовані на розширення прав плебсу та збільшення його впливу на життя держави. Це гостро не подобалось патриціям, які часто конкурували з ним, очолюючи партію консерваторів. На тлі цього конфлікту відбулася "Генфінуська ніч" - напад найманців патриціїв на сенаторів-плебеїв. Це вилилося спочатку в бунт, а потім у "Вихід". Під час "Виходу" плебеї демонстративно покинули Аміскан, що стало загрозою існування держави. Через пів місяця Сенат визнав право плебеїв на вплив в державі.

Марій Гарій був людиною проямолінійною, він до своїх 43 років встиг взяти участь в трьох кампаніях проти савінів (прямих культурних конкурентів селларі), Атрурійської Ліги та Союзу вільних міст на чолі з містом Накін. В той час Республіка вела бої на півдні біля берегів Посередземного моря. Марій Гарій був людиною прямолінійною, але доволі розумною, будучи стратегом і тактиком, цей чоловік при спостереженні за бойовими діями і безпосередньо бравши участь в них зрозумів, що звична тактика селларі, що використовувалась впродовж тисячі років вже не є життєздатною. Облогу міста Накін селларі програли, після чого потерпіли розгром на Явуріонських полях. В той період майже вся військова еліта селларі була винищена, а патриції-консерватори не бажали допускати велику кількість плебеїв до зброї. Тому Марію Гарію довелося лобіювати в терміновому порядку нові закони. Нижче буде приведено список перших військових законів, які регулювали селларську армію.

1. Закон про акцизи: тепер незалежно від свого майнового стану солдатів-плебеїв, на час війни мала споряджати знать. Принаймні половину витрат знать брала на себе.

2. Закон про мобілізацію: Плебеїв-фермерів та міщан з союзних міст мобілізували до лав війська.

3. Закон про вершників: тепер вершники мали відмовитися від важкого озброєння перепрофілювавшись на легку кавалерію,зайві кошти відправлялися на покращення піхоти.

Ці три закони показали свою ефективність коли 12 тисяч селларі обороняли місто Сакрагант від накінців, яких було до 20-ти тисяч. Ефективні набіги кавалерії на славетних нанкінських лучників і відволікаючі маневри дозволили піхоті селларі підійти впритул і розділити військо ворога на дві частини, які перебили окремо. Однак тут були виявлені недоліки в озброєнні солдатів. Здебільшого республіканські солдати носили туніки та бронзові нагрудники, які слабо захищали тіло, єдиним їх захистом був щит. Тому Марій Гарій став лобіювати нові закони.

1. Закон про бойові порядки: Марій Гарій створив списки можливих бойових порядків для нового типу військових загонів, які тоді називали словом "формація".

Закон Макцентія: видача мобілізованим заохочувальних виплат. У разі смерті воїна його сім'я отримувала мінімальну компенсацію. Це дозволяло уникнути хвилювань в середині держави через війну, яка тривала вже шостий рік.

В битві при Інфації оновлені формації проявили себе досить здібно та ефективно. У 2306 році 43 літній Марій Гарій особисто очолив облогу міста Накін в якості військового трибуна, яка тривала 2 роки і закінчилась розграбуванням непокірного міста і кінцем Союзу вільних міст. Саме тоді у післявоєнний час Гарій Марій у 2308 р. складає закони про обов'язкову військову службу, про громадянство та про реформу формацій у легіони. Це дало змогу в майбутньому консулу Гаю Тиберію Фабуллу покращити напрацювання Марія Гарія і створити повноцінну військову машину Аміскану якою ми знаємо її зараз.

Проте в далекому 2308 році все випробовувавалось методом проб і помилок, що призводило і до трагедій. Наприклад, поразка при Фаркуаді, в 2322 році, коли амісканці штурмували місто Фаркуад, проте не мали проти їх стін облогових машин, а заморення голодом не спрацювало.

Воїни Марія Гарія носили на собі все своє спорядження, половину якого видавала держава (на початку), а іншу легіонер купував сам. Був встановлений ліміт на кількість рабів в каструмах, що не давало солдатам перекидати свою ношу на рабів. Відтепер легіонери самі носили своє спорядження: спальні мішки, наїдки, зброю, тощо. Згодом вони отримали прізвисько "мули Гарія".

Реформи Марія Гарія послужили сильним поштовхом для розвитку військової науки давніх амісканців. Саме законам Марія Гарія, його роботі і його звитязі на полях битв як звичних так і політичних, Аміскан завдячуює появі першої у світі професійної армії.

За реформами Фабулла легіонери мусили відслужити 25 років в легіоні, після чого їм та їхнім дітям буде дароване пожиттєве громадянство Аміскану, наділ землі, особиста маленька вілла і десяток рабів (без врахування тих, які самі легіонери можуть привезти з собою з війон). Також колишні легіонери можуть розраховувати на пенсію у розмірі 300 сектерціїв впродовж 5 років. Надалі вони мусять жити з обробленої землі даної їм державою і платити податки Аміскану. Хоча варто зазначити, що після завершення служби і отримання землі, легіонери звільняються від податків рівно на рік.

Зарплатня сучасного селларського легіонера (станом на 4014 рік) становить близько двох сотень сектерціїв два рази на рік, плюс можливість законно відбирати особисто собі трофеї в завойованих народів, будь-яке рухоме майно, будь то раби, прикраси, золото, зброя, тощо, якщо грабунок дозволяє командування. Після подальшого розподілу награбованого, чверть з нього бере собі держава.

                          ПРО СТАТАГЕМИ

Ще за часів Марія Гарія було розроблено список стратегічних маневрів, дій та протидій мета яких – уніфікувати систему ведення бою. Відтак центурбери в своїх академіях вивчали різноманітні стратагеми, щоб ефективно командувати військами. До прикладу вивчають такі стратагеми як: метання пілумів, обхідні маневри, стрій "черепаха", стрій "клином", розсипний стрій, захист штандарта, тощо.

Стратагеми - це стратегічні і тактичні команди які застосовує командир для координації своєю маніпулою, когортою чи центурбернією. Його команди мають виконуватись чітко, досконально, без заминок, для передачі команд на широкі відстані використовують спеціальних трубачів - корніценів та тубірценів, що передають сигнали про атаку чи відступ, накази командира. У кожної стратагеми є відповідний звук/сигнал

##### СПИСОК ЗВАНЬ У СУЧАСНОМУ     СЕЛЛЛАРСЬКОМУ ЛЕГІОНІ (відповідно згори до низу)

СТАРШІ ОФІЦЕРИ

Легат - головнокомандувач легіону. Повноправний командир легіону. Відповідальний за участь легіону у військових кампаніях. При Республіці призначався консулами і сенатом, з числа тих же сенаторів, що займали пост воєнного трибуна. Пізніше в час імперії легатів призначає особисто імператор, зазвичай з числа військових трибунів чи досвідчених воєначальників.

Трибун латиклавій - головний військовий трибун. Назва посади пов'язана з тим, що вони носять туніку з двома широкими пурпуровими смугами (*tunica lāticlāvia*), яку належить мати чиновникам сенаторського рангу. Цього трибуна до легіону призначає імператор або сенат. Зазвичай він був молодий і мав менше досвіду, ніж військові трибуни (див. нижче), проте посада його була другою за старшинством в легіоні, відразу після легата.

Префект таборів - цей посадовець відповідальний за логістику та все що відбувалося в каструмі. Відповідає за матеріальне забезпечення легіонерів та за їхнє харчування. Третя найважливіша посада в легіоні після легата і військового трибуна. Зазвичай на цей пост призначали не родовитих патриціїв, а ветеранів легіону, яких підвищили з посади центурбера.

Трибун ангустиклавій - один з п'яти військових трибунів в легіоні. Це вихідці зі стану вершників. Ці досвідчені воїни-ветерани виконують командирську функцію, будучи перехідною ланкою між вищим і нижчим командуванням, також виконували роль радників легата, а іноді, на час військової кампанії, були його тілоохоронцями.

Приміпіл - найвищий за рангом центурбер, що стоїть на чолі першої подвійної центурбернії і є елітним уособленням центурбера і прикладом для наслідування. Виконує вищі командирські функції координуючи дії легіону згідно з наказами легата чи трибунів або на власний розсуд.

СЕРЕДНІ ОФІЦЕРИ

Центурбер - сотник в легіоні, в залежності від кількості центурберній її кількість різниться від 59 до 120 офіцерів. Це особлива ланка офіцерів які виконували не лише командирські функції, а й ідеологічну підготовку граючи роль таких собі політруків. Саме вони відповідали за ідеологічну стабільність своїх підрозділів і їх боєздатність. Найчастіше на роль центурбера назначали вихідця з амісканської військової академії, але якщо таких не було, їх легко заміняли ветеранами легіону.

Когортарій - офіцер, що командує когортою у розмірі 360 чол.

Маніпулярій - офіцер, що командує маніпулою у розмірі 120 чол.

МОЛОДШІ ОФІЦЕРИ

Оптіцер - заступник центурбера. Заміняв того в бою чи в разі поранення або з іншої причини його відсутності. Чин оптіцера не вимагав підготовки в жодній академії і центурбери обирали собі заступників на місцях.

Текцісер - помічник оптіцера. До їх обов'язків входить розподіл вартових і роздача паролів. В кожної центурбернії були свої паролі і декілька загальнолегіонських. Була лише одна посада теккцісера в кожній центурбернії.

Аквіліфер - прапороносець. Надзвичайно важливий та престижний пост. Аквіліфер вважається хранителем прапору легіону, відповідає за казну легіону та його фінанси. Роздає легіонерам їхню зарплатню та розподіляє трофеї. Втрата знамена легіону вважається найгіршим безчестям і тягне за собою розформування легіону, навіть якщо він повністю боєздатний. Всіх легіонерів такого легіону вважають навіки збеpxещеними та розпорошують їх навмання по іншим легіонам. Якщо орла легіону повертали назад, то такий легіон вважали не збезчещеним, йому повертали номер і назву та всі привілеї. Наступний крок кар'єрними сходами для аквіліфера - це підвищення до центурбера.

Сигніфер - прапороносець центурбернії. Посада передбачає роль скарбника центурбернії і допомогу аквіліферу в розподілі коштів в легіоні. Кожна центурбернія має свою сігнію - спис з медальйонами, долонею чи сонцем або іншими значками центурбернії. Іноді навіть окремі маніпули удостоювались честі мати сігнію. Наприклад славнозвісна десята маніпула сьомої когорти, Четвертого легіону "Залізні фенікси". І навіть носять власний когномен - "Лісові чорти".

Декуріон - десятник. Молодший офіцер, що має в своєму розпорядженні десять легіонерів, що жили в одному наметі під назвою контурбарнія.

Корніцен - трубач, що відповідає за передачу наказів командирів на далекі відстані шляхом сигналізації звуками, котрі видавала його труба - корніцун.

Тубіцен і буцинатор - військові музиканти, що віддавали накази шляхом передачі їх звуками своїх бойових труб, також брали участь у піднятті морального духу граючи різноманітні марші, тощо.

Імагніфер - несе штандарт із зображенням імператора, як нагадування про вірність.

Солсігніфер - офіцер, що несе освячений штандарт з зображенням Соляриса чи інші культові знаки, втрата цього штандарта вважалася знаком, що боги відвернулися від легіону. Цей офіцер є комунікативною ланкою між легіонерами (мирянами) і духовенством.

Вексилярій - командир і прапороносець вексилій, спеціальних підрозділів, що були приєднані з інших легіонів чи легіонерів-ветеранів котрі повернулися на службу.

Агентацій - спеціальний офіцер і куратор розвідувальних підрозділів легіону. Відповідає за розвідку і командує розвідниками та агентами.

Інженер-консорт - головний інженер. Командує всіма інженерними підрозділами легіону. Відповідає за боєздатність облогових машин, оборону каструму і ремонт спорядження.

На цьому наш короткий екскурс та історію легіонів як повноцінних професійних армій підходить до кінця. Проте історія цих самих легендарних легіонів лише починається.

### Нагороди в селарських легіонах

За усі часи панування селларської імперії легіонери постійно з кимось воюволи, виборюючи могутність своєї держави. У цих нескінченних війнах неодноразово проявлялася мужність, винахідливість та героїзм солдатів. І саме щоб нагородити таких сміливців і їхнім прикладом заоходити інших бійців, у легіонах існувало безліч способів нагородити легіонерів. Рядових, маніпуляріїв та когортарїїв зазвичай нагороджували вищі офіцери: центурбери, тирибуни та, іноді, сам легат. Також легат нагороджував центурберів, оптіцерів та текцісерів. А ось трибунів та легатів нагороджував сенат, а за особливі подвиги - сам Басилевс.

###### Грошова винагорода

Найпростіша з нагород. Частіше за все премії отримували цілими підрозділами за важку битву. Також це могло бути і майно: земля для рядових та молодших офіцерів, а старші могли отримати маєтки чи навіть префектуру в якомусь місті.

###### Нагородна зброя

Іноді відрізнившихся у бою солдатів нагороджували оздобленими списами, на древку яких були вигрізьблені молитви богам та подвиг героя, за який його нагородили. Офіцери ж могли отримати багато оздоблений гладій абу іншу зброю. Іноді цінність мечей деяких легатів дорівнювала вартості невеликих міст.

###### Почесна відставка

Якщо легіонер за п'ять років до кінця часу своєї служби здійснить якийсь подвиг, то його можуть відправити у почесну відставку, а також щедро нагородити землею та грішми.

###### Вінки

Вінками нагороджували як рядових, так і офіцерів, це була найпоширеніша нагорода. Часто їх плели з листя, трави та квітів, рідше кували з заліза, срібла або золота. Оскільки навіть когортарій має право нагороджувати своїх солдат вінками, то їх давали за найрізноманітніші вчинки: від урятування орла легіону до банального кривавого вбивства якнайбільшої кількості ворогів. Також вінки вручалися і за небойові досягнення.

###### Почесні титули

Деякі полоководці разом з тріумфом та овацією отримували почесний титул. Він був їхнім другим прізвищем, яке, проте, не передавалось у спадок. Також почесні титули отримували і підрозділи, наприклад IV легіон "Залізні фенікси" або VII когорта "Лісові чорти".

###### Ім'я на прапорі

Інколи герою не встигають вручити нагороду, бо він помирав під час свого подвигу або після нього. І якщо це був дійсно героїчний вчинок, то його ім'я могли написати на штандарті маніпули, когорти, або навіть легіону - це була найвища честь для загиблого.

###### Ланцюг подяки

Являв собою ланцюг на шию, що символізував узи бойового братства. Вручався командирам, рідше бійцям, допоміжних та тимчасово приєднаних підрозділів. Кожна ланка через певний проміжок, що відповідав номеру легіону, мала гравіювання зі словами подяки. Наприклад, у ланцюга подяки І легіону кожна ланка була гравійована, у IV - кожна четверта, і так далі.

###### Сонячний череп

Медаль у вигляді сонця з нанесеною на неї черепом. Вручалася усім вижившим членам загону, який ціною багатьох життів здобув важливу пермогу або виконав важливе доручення. Також бійців благословляли жерці, в основному - Соляріса. Нерідко цю нагороду отримував один-єдиний легіонер з цілої когорти чи маніпули.

###### Тріумф та овація

Тріумфом нагороджувлись видатні полководці за важливі перемоги. Це був урочистий вступ у столицю командувача та його армії з демонстрацією багатих трофеїв та тисяч полонених. Вважалось найбільшою нагородою, проте деякі все ж надавали перевагу владі, ніж славі.

Овація - зменшений тріумф. Овацією ушановували полководця, перемогу якого не вважали недостйною повноцінного тріумфу, наприклад, при перемозі над слабшим супротивником.