Verden

## Starten

### Mørket

I starten var der kun Mørket. Et tomrum hvor der er ingen start eller slutning. Tid er ikke et koncept for dette tomrum, som var, i konstant acceleration og deceleration. Fysiske koncepter og teorier var ukendte for mørket.

Ingen ved hvornår eller hvordan men på et tidspunkt blev 2 fysiske skikkelser skabt - Det Gode og Det Onde. Mørket trak sig ude af syne og fornemmelse for at observere de 2 skikkelser, med forundring og nysgerrighed.

### 'Det Gode' og 'Det Onde'

I evigheder kæmpede Det Gode og Det Onde, kampen bølgede frem og tilbage, men da ingen af dem var stærkere eller svagere end den anden, var kampen altid i dødvande Det gik op for Det Onde at den skulle bruge snilde, og derfor snød Det Gode, det resulteret i at Det Gode sankede dens parader, og i et hug blev slugt af Det Onde. I troen om at Det Onde endelig havde sejret, begynde det at sprede sig ud i alle krogene af Mørket. Men hvad Det Onde ikke vidste var, at lys og håb aldrig dør ud, og med sin sidste gnist eksploderede i et flora af kosmisk energi, og med en bølge der først sugede alt til sig, for derefter at give slip, som en tsunami der over dænger alt. Da alt var faldet til ro, var der kun kosmos og dens mange galakser der huser de mange planes - hvor en af dem var Tanerbrae.

### Den Gyldne Tidsalder

Fra planet Tanerbrae blev de første Titaner skabt. Man siger, de er de første børn af Det Onde, Det Gode og Mørket selv. Deres gøremål var at forme og skabe Tanerbrae, hvor hver Titan fandt deres eget specielle formål.

Langsomt sprang der liv frem over hele skabt af Titanerne og formet derefter. Herfra kom de første børn af Titanerne, som idag kendes som guderne. Derefter kom de dødelige racer, en manifestering af Titanerne og gudernes essens. Langsomt sprang der små vugger af civilisationer op, som fokuspunkter hvorpå Titaner, guder og dødelige racer levede sammen i harmoni. En af disse fokuspunkter var området - Cantanzaro. I denne idyliske tid, begyndte en gnist at tænde langt ude, hinsides af det kendte kosmos, i de lange penselstrøg af Mørket, Det Gode blev genfødt.

### Balancen / Knækket

I den korte stund hvor Det Onde var sikker i sin sejr efter at have opslugt Det Gode, plantede Det Onde en nødplan hvis det utænkelig skulle ske. Den sendte et meget lille stykke af sig selv mod det ukendte Mørke i håb om, at hvis Det Onde skulle fejle, at dette stykke ville finde både finde tilbage og en måde hvorpå det kunne genopstå. opdagede Det Onde at jo længere ud i generationer af de dødelige racer man kom, desto mindre af gudernes essens var til stede i dem. Det Onde kunne fornemme små revner i beskyttelse fra essensen, og langsomt plantede personlighedstræk såsom; grådighed, mistillid, misundelse og ondskab. Disse begyndte at sprede sig langsomt blandt de humanoid racer, hvilket var starten på slutningen af utopia hvorpå humanoids og guder stod sammen.

Vecnas katastrofe var blot én af de mange hændelser der fandt sted i de idylliske civilisationer på Tanerbrae. Dette er kendt som året Der Knækkede, hvor Balancen Indtrådte, hvor Det Onde fandt sin vej tilbage.

## Titanerne

Ud fra jorden af resterne af 'Det Gode' og 'Det Onde' blev de 12 Titanerne født der senere blev til nogle af de guddomme man kender til i Tanerbrae i dag.

### Sorenn

Titan for Lyset og Balance.

Sorenn, som var en af titanerne der blev født efter 'Det Onde' og 'Det Gode' døde i Mørket. Sorenn menes at have vandret hele Tanerbrae hvor legenden siger at hvert eneste skridt, ødelagde han det onde, og efterlod kun det smukke, godhjertet, nærmest renset landet for ondt. Men han så sig aldrig tilbage  - For det høste udfaldet, forsvinde i det gode og vige bort fra sin pligt at rense Tanerbrae for det onde ville forevigt være en plet på ens sjæl og vil forevigt være bundet i Mørket. Sorenn er lyset i menneskernes hårde tid, og bliver for det meste tilbedt blandt mennesker. Der er dog undertoner af Sorenn blandt dværge, gnomes, halflings og halv elver eller andre creatures der er vokset op tæt på en menneske by.

### Gaia

Titan for Naturen og Levende.

Gaia, titanen der blev i jorden for at overvåge den og vedligeholde den. Gaia var den sidstfødte der blev til, og da hun kom kravlende op ad vulkanen indså hun at blive tilbage og passe på alt det naturlige var hendes lod i denne verden. Gaia tror på at alt levende fra mennesker, dyr, planter - selv klasse forskel findes ikke. Alt kommer fra det samme kød i verden og skal ende samme sted.

I Gaia templer tilbeder man det naturlige, og alt efter hvor man er i verden, skifter alteret til det der er det mest værdifulde natur element. Men det der går igen i alle templerne, er en statue af Gaia. En vulkan der mod tindingen, skiftende over til en slange kvinde. Gaia tilbedes af alle Woods Elfs og andre creatures der prioriterer det naturlige over alt andet.

### Yumur

Titan for Produktion og Materialer.

Ud fra den bjergkæden der idag kaldes De Syngende Toppe, kom Ymur ud. han havde sin fascination af de forskellige materialer og metaller der kom fra blodet af Det Onde og Det Gode. Selvom hans visdom til at udvinde og udvikle ting fra disse ressourcer var til stor glæde for mange af titanerne, var der ingen Ymur rigtig kunne dele sin passion. Han langsomt isoleret sig selv fra de andre titaner og efterfølgende blev de første giants skabt af Ymur for det eneste formål at have nogen til at dele hans passion og visdom omkring dette. En nat fik Ymur et vision - det startede ud som et mareridt først, men gradvist blev klarere og klarere. Ymur omgivet af sønner og døtre han kunne dele sin passion med, og i baggrunden og ret sløret, en mørk skikkelse der langsomt fik farve og udfra sprang Gaia frem i synet. Ymur vågnede med et sæt, og var sikker i sig sin sag han i ly af nattens mørke nærmede sig Gaia og fortalte sin historie med sådan en passion at hun åbnede sit hjerte af medlidenhed. Mens de begge i hinandens omfavn kiggede mod Ymurs område, græd Gaia af en ubeskrivelig glæde hvor tårerne trillede langsomt op ad bjergtinderne og ud kom deres børn - de selv samme som set i visionen, og er forfaderne sammen med Ymur for alle racer fundet levende i bjerge og bakker. ( Dværge, Trolde, Kobolds og Giants, m.m).

### Lady Doma

Titan for Held og Rigdomme.

Tror på sikkerheden i værdi. Titanen der hoardede de fleste titaners våben og ejendele for at få magt på den måde og måske også gøre op for sin markante højde. Der findes meget få templer der tilbeder Lady Doma, hvoraf de fleste dedikeret følgere er tyve, kriminelle og andre slags i den dur. En hverdags slang er at hurtigt bede til lady doma i tilfælde af held og uheld.

### Tidemother Ophelia

Titan for Vand og Hav.

Tidemother Ophelia er et væsen, der tilbeds af Tidesages. I Tanerbrae, og flest i Ravenstein, ser til havene for vejledning på samme måde som andre ser til Lyset, men Tidesageshar en langt dybere forbindelse med vandet og Tidemother Ophelia. Længe har Tidesages lyttet til havet for at lede deres skibe og deres folk, en blid hvisken der guider Tidesages, men ugenkendelig for de fleste.

I begyndelsen var det svært for Ophelia at finde en plads, i hvertfald i forhold til de andre titaner som hurtigt fandt deres skæbnen og lod i denne verden. Det siges at hun vandrede Tanerbrae for at skabe sin egen skæbne, men fandt intet. Hun gik i sine brødre og søskendes fodspor for at se om deres vej kunne give mening til hendes eksistens. Efter utallige års søgen accepteret Ophelia den ekskludering der opstod mellem hende og de resterende titaner, at hun følte sig overflødig for ikke at have et formål i denne verden. Hun drog syd på, og gemt inde i den dybe jungle opdagede Ophelia en gemt oase, med et meget mystisk vandhul. Vandet var roligt og sigtbarheden var utrolig. Ophelia kravlede tættere på for at nærstudere det. Det hun så var det mest vidunderlige hun nogensinde havde set i sin eksistens. En verden af farver, dyr, planter og andet fløj på kryds og tværs der levede deres eget liv - som en anden verden gemt i Tanerbrae. Det var som om Ophelia glemte at trække vejret og tidsfornemmelsen forsvandt da hun var så betaget af hvad der skete blot i dette enkelte vandhul. Der var en underlig med komfortabel forbindelse mellem hende og denne her verden der ikke var udforsket, og med et vaks og hurtigt sæt - gled Ophelia langsomt i vandet. Det var noget så naturligt for hende at bevæge sig uhindret i vandet, og det at trække vejret virkede ikke som et problem, lige indtil hun rent faktisk skænkede det en tanke. Panikken strøg hen over hende, og kunne mærke hendes lunger blive fyldt med vand og synet glippede langsomt indtil et sort mørkt rum. Hun føltes sig atter alene, men vandet i hende og rundt om hende havde et mildt omfavn om hende, hvilket gjorde hende rolig. Dybt på bunden af dette mørke i vandhulet var der et enkelt glimt af lys, af guld. Et scepter, lavet af hvad der kun kan beskrives som en del af hende selv og vandet der var i Tanerbrae. Det var i dette øjeblik at Ophelia opdagede sin fødselsret, sit lod i denne verden - At være vogteren over havet i Tanerbrae.

### Sydril

Titan for Viden og Magi.

Titanen der eftersigende skulle være månen selv, hyldes for at våge over alt viden og magi i Tanerbrae. Roden til alt magi og hvor det stammer fra variere oftes, især fordi de fleste titaner havde magi tilrådighed indenfor forskellige områder de rådede over. Elverne, som er bevislige efterkommere af Sydril råder over den største samling af magiske spells, runer og alt hver der ellers nu kunne findes i den afdelingen. Men det er ikke enhver der får adgang, og der er flere niveauer af områder man kan få adgang til. Elver som racer har også en besynderlig nemmere adgang til magi og mange råder over simple former for det. Det anerkendes dog, men meget MEGET sjældent, at Sydril måske kunne være den overordnet magiske kilde.

### Avacyn

Titanen for Retfærdighed og Orden.

Avacyn var den første titan der blev skabt, og hun påtog sig automatisk en slags overbeskyttende forældre rolle, og hurtigt fandt det nemt at kunne kontrollere sine familie med regler, orden, og en form for hvad vi kender til idag - lovgivning. Hun er den dømmende og udøvende magt.

### Brisela

Titanen for Skønhed, Begær og frugtbarhed.

Det siges at alt skønhed stammer fra Brisela, at hele Tanerbrae ville rejse til foden af hendes tempel blot for at være i nærheden af sådan en betagende kvinde. Legender siger at være i hendes tilstedeværelse skabte et umættelig begær hos mændende og jalousi hos kvinderne. Blandt titanerne er hun officielt kone til Hypnos, men havde ikke i sinde i at være ham tro, da hun manipulerede ham til at lade hendes skønhed ikke være påvirket af tidens træk, dermed gøre hende til den smukkeste nogensinde.

Hun agerede derudover som consort for nogle af de andre titaner, mest fordi deres egen lyst ikke kunne kontrolleres og dermed kunne manipulere sig frem til magt. Hun var roden til de fleste krige, stadigvæk til den dag idag, og det interne splid mellem titanerne for det meste kom ned til hendes utroskab, og de børn der kom derefter. Men i sidste ende elsker man sine søskende og derfor var spliden mere... passioneret i følge hende.

### Bruma

Titanen for Tid og Sted.

Bruma levede i skyggen af sin søster Brisela, en modsætning, en abnormalitet. hun var ækel, krumrygget, og generelt en skændsel, i forhold til søsteren. Kastet til siden, Bruma fandt ingen trøst i titanernes selsskab, og navigerede verden ved hjælp af hendes sorg. I hendes vandring og søgen efter mening og eksistens, fandt hun sig selv i et miljø med kolde grå klipper, vegatationen var sparsommeligt og en konstant storm der spyger lyn som vi trækker vejret. Midt i dette rædsel fandt hun en enkel sjæl der havde en mystisk og uhyggelig atmosfære rundt om sig, dog fandt Bruma dette væsen interessant, for hun blev ikke dømt men nærmere velkommet. Meget vides ikke, men efter 3 dage og 3 nætter opståede Bruma, med langt hvidt hår, glas grå øjne uden pupiller og med en kraftig blå ædelsten der kunne vise hende fremtiden, fortiden og alle andre muligheder.

Hun opsøgte Yumur for at bearbejde stenen som hun havde spået om i et syn, at få omdannet den til et våben til at kontrollere de mange syn og visioner hun fik, at kunne ændre de fejltagelser og valg hun havde taget, at kunne ændre tingene efter hendes mening og ideologi. Da hun trådte op på Yumurs dørtærskel, greb han ud efter et våben for at forsvare sig - efter ikke at have set sin søster i flere årtier, og derefter at have ændret udseende var det stadigvæk ikke det der skræmte ham. Det var hendes meget kolde og kontrolleret bevægelser, hendes attitude og atmosfære rundt om hende. Der var noget der skræmte ham og fascinerede på samme tid.

Sammen, i en passioneret tornado af blod, sved og de evigt brændende gløder fra den famøse smedje, blev 2 børn født i form af sansende sværd - Sjælebeholderen Brissel og Overdrageren Brumi. Disse søskende sværd blev skabt i billedet af hende selv og sin søster, og præsenterer henholdsvis fortiden og fremtiden.

### Skadi (Glasúr)

Titanen for Død, Elendighed og Forfaldenhed.

Meget kan siges om titanerne, men deres ego er nok noget som kan nævnes mest når der bliver talt om de individuelle titaner. Og dette er også evident i måden de håndtere efterfølgerne af deres skabninger og kreationer. Skadi lever et simpelt liv. Ingen rigdomme, ej heller frås og prægen i livet. Omtales som at være manifæsteringen af empati. I hans rejser gennem Tanerbrae opdagede han at det som de andre titaner efterladte sig var smukt og fantastisk, men havde intet sted at være efter deres cyklus var færdig og deres formål udrettet. For når disse livsformer ikke finder ro efterfølgende, bliver de trukket igennem de forskellige planer der findes i verdenen og kommer tilbage som onsidige monstre.

Skadi skabte et kongerige der spredte sige under hele Tanerbrae, dybt nok nede til ingen dødelige kunne finde vej, højt nok oppe til ikke at forstyrre Undermørket. Formålet med kongeriget var at skabe et sted for sjælene at finde ro, og forsvinde uden at skabe tumult og komme tilbage som manifæsteret ondskab i Tanerbrae.

### Rakdos

Titanen for Blodsudgørelse, Krig og Ødelæggelse.

Belønner dem der dør i kamp og menes at den eneste respekt der kan opnås er igennem stien der er lagt med dem man har besejret. Desto større odds, desto mere tilfredsstiller man Rakdos.

Det siges at Rakdos havde den største vrede af dem alle. Der er flere forklaringer på dette, hvor den mere gimmick udgave er fordi han hverken var den største eller stærkeste, og måske havde en mere tendens til at være klumset end andet. Dette førte til drilleri fra de andre titaner som manifisteret sig i blindt raseri.

Virkeligheden er dog en anden. Som en af de yngre titaner, kunne Rakdos hurtig se hvordan hans søskende var med til at sætte deres præg på Tanerbrae. Han ville ivrigt hjælpe, men blev for det meste fejet til siden, da han nu var så ung og umoden. Hans fortvivlelse blev større, da der tit var uenigheder blandt hans søskende og et voksende had blandt dem alle begyndte at forme sig. Langsomt gik titanerne væk fra deres respektive opgaver og gik i totterne på hinanden. Rakdos, kæmpede sine søskende, en efter en blev de alle sammen besejret og da han endelig nedelagde Sorenn, kom han med det forslag at opbevare størstedelen af deres vrede i ham, så de kunne fokusere på at skabe Tanerbrae i deres fælles vision.

En massiv respekt og taknemmelig strømmede fra de andre titaner, og sammen blev de enige om at Rakdos, skulle være beholderen for alt deres vrede. Man må sige at holde 11 andre titaners vrede nede i en selv er noget af et anstregende job, men fandt hurtig sin rolighed i form af træning af det fysiske, kamp, krig, ødelæggelse og blodsudgørelse.

De andre titaner, forstående overfor Rakdos, gav ham lov til at gøre det under visse vilkår. Men den stigende voldsomhed og glubskhed i hans adfærd gjorde mange af hans søskende bekymret. I takt med hans ændrende væremåde, voksede hans styrke derefter. Han begyndte at langsomt at hærge Tanerbrae og udfordre alle titaner der var i hans vej for ødelæggelse og blodudgørelse.

## Guderne

udfra de førstefødte Titaner, kom der guderne. Ikke fordi de var mindre værd end titanerne, men deres gudedommelighed var bundet op til Tanerbrae, og dens indbyggers tro, tillid og værdsættelse. Deres kraft er svingende, og de blander sig markant mere i de dødeliges hverdag. Disse guder kan tage skikkelse i form af humanoid racer der befinder sig i Tanerbrae, og har det med at hjælpe deres følgere, og slår ned på fjenderne.

### Cantanzaro Guderne

Cantanzaro er et område i Tanerbrae der er kraftigt inspireret af gammel romersk og italiensk kultur, religion, udseende osv. Græske guder, legende fortællinger, helte, mysterier og mystiske kreaturer.

### ATHREOS

Gud af Passage. Relateret til Bruma, arbejder for Skadi.

    Alle dødelige er bestemt til at møde Athreos, når deres liv slutter. Athreos færger de døde over Tartyx-floden og formidler hver dødelig sjæl til sin skæbne i underverdenen. For de fleste mennesker legemliggør Athreos de største mysterier i tilværelsen - rædselen og undren over livets sidste øjeblik og afsløringen af ​​ens ultimative skæbne i efterlivet.Athreos er dog ingen dommer. Den tilslørede, tavse gud undlader ingen overvejelser og gør ingen undtagelser. Athreos læser sandheden om hver sjæl og bærer den uden fejlagtigt til sin rette plads i underverdenen. Der er ingen forhandlinger og ingen sympati op Athreos' skib, efter at have hørt og afvist alle tænkelige dødelige anbringender. Athreos fremstår som en mager skikkelse indhyllet i pjaltet klæder og en samling gyldne masker. Hvad der nu kan

ses af hans krop er foruroligende, dens grå kød strakt tynd over et knapt menneskeligt skelet. Athreos er aldrig uden sin gamle stav, Katabasis, som forvandles til det skib, han bruger til at sejle i underverdens floder. Athreos kan ændre form, men antager sjældent andre skikkelser end den indhyllede form han tit bliver præsenteret som.Athreos indflydelse

De fleste dødelige fokuserer på Athreos rolle i deres dødsfald. Utallige overtro foreskriver måder at opnå Athreos' gunst på, men alt det Athreos kræver af dem han transporterer er betaling: en enkelt mønt af enhver udmøntning eller værdi. Athreos har en bred definition af, hvad der udgør en mønt, fra faktisk stemplet valuta og smykker til skinnende perler eller opalescent skaller. I sidste ende virker han mest optaget af om en dødelig har forberedt sig på døden med betaling som et tegn på respekt. De, hvis lig er brændt, begravet eller andet bortskaffelse med værdigenstande opdager, at de kan gøre brug af sådanne varer ved handel for Athreos' tjenester. Ånder, der når Tartyx-flodens kyster uden sådanne forberedelser risikerer dog at blive strandet, da Athreos nægter at færge dem, der ikke kan betale.

Athreos påkaldes også som overgangsguden som guddom med herredømme over grænser, skillelinjer, og det, der er "ingen af ​​delene". De, der foretager en rejser, især farlige, kaster ofte en mønt i et springvand eller en vandmasse i anerkendelse og beskyttelse til Athreos. Broer og grænser er også steder hvor Athreos er almindelig husket, med mange sådanne steder er markeret med motiver af floder eller ånder. Derudover, fænomener der er hverken det ene eller det andet, det der trodser simple klassifikationer, bliver ansets som at være inden for Athreos’ domæne. Især tilstanden mellem liv og død, men også ekkoer, phantom følelser og ​​deja vu.

### EPHARA

Gud af Polis. Relateret til Avacyn.

Som gud af byer og stater ser Ephara sig selv som grundlæggeren af civilisationen. Hun våger over byer og beskytter dem fra trusler udefra. Hun er krediteret for at etablere den første grundlov, som **Meletis** har bevaret og de andre poleis har efterlignet. Endnu vigtigere, hun hjælper byer med at nå deres højeste potentiale ved at blive centre for stipendier, industri og kunst. Ephara fremstår som en enorm animeret statue iført en stenkrone, der ligner en jonisk søjle man finder i hovedstader. Når hun vælger at gå rundt i sine byer i menneskelig skikkelse, tager hun ofte form af en menneskelig kvinde. Menneskelig form eller ej, er hun altid klædt i blåt og hvidt, og hendes udtryk er normalt alvorligt, men ikke uvenligt. Hun bærer ofte en stor urne på den ene skulder, med den mørke, stjernebesat himmel af Nyx, der strømmer fra den og går i opløsning som en tåge, når det rammer jorden.Ephara’ indflydelse.

Epharas indflydelsessfære er polis. Selvom hun er tilbedt mange steder, er hun mest elsket i Meletis, hvor borgerne tilskriver hende byens grundlæggelse. Mange bymurene bærer Epharas ansigt, formet i overbevisning om at hendes afbillede våger over den del af byen ansigtet kigger ud på. Ephara er stærkt knyttet til dagtimerne, når byerne er vågne, levende og summer af liv. . Hendes følgere beder general ved middagstid, mens lyden af ​​byen danner en passende baggrund for deres ritualer og bønner, da industrien selv er hellig for Ephara. Mange aspekter af byliv og kultur falder under Epharas indflydelse. lærings-stipendier er tæt sammen knyttet til Ephara, ligesom kunst, især poesi, skulpturtur og arkitektur. Ephara er også meget bekymret med borgerlig visdom og retfærdighed, og mange politikere og andre ledere søger hendes vejledning i, hvordan de skal regere.

### HELIOD

Gud af Solen. Relateret til Sorenn og Sydril

Heliod er solens  gud. Ifølge myten, sørger han for, at solen står op hver dag for at give lys og varme til verden. Hver indbygger i Cantanzaro anerkender hans dominerende tilstedeværelse, og næsten alle i Tanerbrae anerkender ham og vigtigheden i hans arbejde.

Stolthed og selvsikkerhed stråler fra Heliod som lys skinner fra solen. Han er munter og omgængelig, nyder samværet med andre og knytter let bånd. Hans venskab kan dog lige så let forsvinde, og man kan hurtigt skifte fra allieret til fjende som konsekvens af et enkelt fejltrin eller opfattet forræderi. Heliod har vist sig for dødelige i en række forskellige former,

men han foretrækker udseendet af et solbrun mandligt menneske i fyrrerne, klædt i en flydende tunika af gyldent klæde. Hans profil er ædel, fremhævet af en stærk hage og et kort skæg, og han kan prale af det brede bryst - perfekt som en ægte atlet. Hans hår er blanksort, og hans hovedet er kronet med en gylden krans. Han er også glad at fremstå som en strålende hvid pegasus eller en strålende gylden kronhjort. I enhver afskygning ser han endda oplyst af solen når han rejser hen over nattehimlen.Heliod Indflydelse

Heliod personificerer dagens lys, og i forlængelse heraf, er han forbundet med mange metaforiske aspekter af solens kredsløb. Som solen står op uden fejl hver morgen, i samme dur er Heliods trofasthed.

Retssalens vidnesbyrd og ægteskabsløfter er svoret på hans navn, for han kan ikke tolerere brud på et højtideligt løfte. Han er dommeren for moral, dyd og ære. Solens natlige nedstigning i mørket symboliserer tapperhed og selvopofrelse - villigheden til at udholde mørkets rædsler for andres skyld. Dem, der beskytter de uskyldige i hans navn modtager Heliods gunst.

Mens sollys udstøder mørke, på samme måde udstøder Heliods retfærdighed kaos og lovløsheden ud. Han er gud for de love, der styrer samfundet og straffer de onde. Han er ikke kun interesseret i retfærdighed, men også i etablering af ære mellem mennesker og guder i tjeneste for det fælles bedste. Han interesserer sig også for familiens bånd - de relationer der knytter mennesker tættest til hinanden.

### IROAS

Gud af Ære og Sejr. Relateret til Sorenn og Rakdos

Iroas ​​er den standhaftige gud for ære og sejr i krig. Når soldater marcherer til kamp, ​​tordner hans stemme fra deres fodtrin eller når spydene brager på skjoldet. Soldater, lejesoldater og atleter beder alle til Iroas's for at sikre sejren. Almindelige folk beder til Iroas ​​for mod og styrke i kampens tider, fordi for Iroas er kamp ædelt udkæmpet og vundet. Iroas går en tæt linje mellem sine fædres domæner, hvor Sorenn er balancen og lyset, og Rakdos er blodsudgydelse, ødelæggelse og krig. Iroas er stoisk, men udviser også en skæv sans for humor.

de der hæderligt udgyder blod i Iroas' navn kan regne med hans støtte. Kujoner og edsbrydere skal være foragtet, og forrædere fortjener ikke nåde i kamp. Iroas ​​fremstår oftest som en kraftfuldt bygget Centaur med en tyrekrop frem for en hests, klædt i skinnende rustning og med et brutalt spyd og stort skjold. Han har været kendt for at fremstå som en kraftig soldat eller en mægtig tyr foran sine tilhængere. Uanset hvilken form han er vælger, udfører Iroas ​​alle handlinger med præcision og ære, han tolerer ikke respektløshed eller unødig.

Iroas ​​personificerer sejrens sødme, hæderlige kamp, og atletisk konkurrence. Han er det “unspoken” bånd mellem soldater på vej til kampen, modet til fanebæreren der holder farverne højt midt i kamp, ​​og den jubel, der kommer efter en hårdt vundet sejr. Iroas ​​presser sine følgere til at udmærke sig på deres valgte områder, specielt omkring krig og atletik, for at vinde ære gennem overlegen dygtighed, træning og dedikation. Krig er grundlæggende en frygtelig oplevelse fyldt med smerte, tab og frygt. Desværre, som Iroas ​​ser det, krig er også nødvendigt. Han ser forberedelse til og vinde livets væsentlige kampe, som værende af altafgørende betydning og det højeste kald, man kan opleve. Den sande kriger kæmper med ære, mod og dedikation og værdsætter træning, disciplin og styrke. I Iroas' øjne er intet mere værdifuldt eller hæderligt end en slebet klinge ført af en trænet kriger der er loyal over for en retfærdig sag. Dette budskab er indgroet I Akros byen, der hævder ham som deres protektor. Hans forskrifter og adfærdskodekser er indarbejdet i Akros' civile og militære love. Iroas ​​værdsætter styrke og beslutsomhed i mindre dødbringende forfølgelser. Han mener, at sport er en fin proxy for krig, ligesom i en kamp, hvor ​​overlegen dygtighed og styrke føre til en sejr. Hvad Iroas ​​virkelig elsker, er en vinder. Diplomati er ikke en kujon handling i sig selv, men da det ikke er en aktivitet Iroas ​​er parat til at deltage i, forventer han det heller ikke af sine følgere.

### **KARAMETRA**

Gud af Høsten og Frugtbarhed. *Relateret til Gaia og Brisela*

Karametra er anerkendt som den fredfyldte, moderlige gud af høsten. Hendes favn spreder sig bredt, mens hun tilbyder frugtbar høst til sine tilbedere eller samfund i hendes favor. Næsten enhver humanoid bosættelse indeholder mindst en beskeden heiligdom til at bede om hendes gunst. Klog og stabil i sindet, Karametra værdsætter fællesskab, stabilitet og naturens balance. Udover høsten og landbruget, er hun også sammen med sin mor Brisela, gud af barsel, familie, forældreløse børn og domesticering. Karametra fremstår for dødelige som en moderskikkelse

med hår lavet af ordnede rækker af blade, og vinstokke der svøber sig foran hendes øjne. Hun er afbilledet som siddende på sin trone, der er skabt  fra et virvar af vinstokke, der vokser ud af en samling af kander og amforaer, der omgiver hende. En udførligt udskåret træ-baldakin strækker sig over hende. En kæmpe slange -hendes tro følgesvend- krøller rundt om bunden af tronen foran hendes fødder. I den ene hånd holder hun sit våben og værktøj, en grøn le der skinner af magi.

Karametra styrer naturen, som den kommer i spil i de dødeliges liv, dette er repræsenteret via domesticeret natur- hvilket hun er en gavmild og plejende leverandør af. Men hun minder også de dødelige om, at de er en del af den naturlige verden; de er dyr, der spiser og fordøjer og formerer sig og sover, hvilket Karametra også har indflydelse på. Dødelige søger hendes gunst på grund af naturens frugtbarhed som er nødvendig for deres eksistens. Det er ikke hendes vrede de fryget - hun er ikke en gud for storme eller plager - men nærmere hendes tilbagetrækning. Uden hende ville  planter, husdyr, familier og fællesskaber simpelthen ikke at trives. Hendes velvilje er et boltværk mod både fysisk udsultning og udsultning af ånden: fortvivlelse, ensomhed og moralsk svaghed. Karametra lover, at foråret altid vil komme igen, træer vil altid bære frugt, og flokke vil altid bære unger. Børn vil altid blive født, forældre vil altid passe på dem og blive passet på når det er deres tur. Store formuer eller eventyr er måske ikke lige ved hånden, men livets små glæder - duften af ​​forårsblomster, den sødme af moden frugt, efterårets flammende skønhed, fællesskabet der kan nydes. På mange måder repræsenterer Karametra essensen af det guddommelige forhold til dødelige: frugtbarhed og beskyttelse er kernen i den hjælp, som dødelige altid har søgt hos guder, og Karametra har altid forsøgt at levere.

### **KLOTHYS**

Gud af Skæbnen. *Relateret til Lady Doma og Sydril*

Menes at være opstået under Cantazaros tidligste dage, Klothys er skæbnens gud. Hun overvåger rækkefølgen og orden af ​​kosmos og sikrer, at alle tingene forbliver på deres rette plads, vel vidende hvor nemt den kosmiske balance kunne ødelægges, hvis hun ikke er det på vagt. Klothys optræder typisk som en kvinde med seks snoet horn og en vanvittig lang manke uden ende af blegt hår, der kaskader omkring hendes horn, stof over hendes øjne, og spoler med tråd er vævet ind i hendes spydlignende våben og de forskellige andre spindler hun bærer. Udadtil virker Klothys rolig, men Klothys syder af had og forfærdelighed overfor både dødelige og guder som har trukket skæbnens tråde fra hinanden og omarrangerede dem for at brødføde deres smålige ambitioner. Hendes fredelige overflade falder væk i nærværet af sådanne skurke. I hendes raseri kommer hendes rødglødende øjne til syne gennem sløret af hendes hår.

Klothys er legemliggørelsen og håndhæveren af ​​skæbnen. Stort set glemt efter at have tilbragt århundreder i underverdenen, Klothys er først for nylig dukket op, fyldt med tavs frustration over staten Tanerbrae. Hver tråd af Klothys' hår er en del af stoffet af skæbnen, den naturlige orden, der understøtter al eksistens. Hendes tilhængere hævder at se disse tråde vævet ind i alt ting, hvilket giver dem forståelse af kosmiske sandheder og indsigt i, hvordan fremtiden skal udfolde sig. Klothys trak sig tilbage til underverdenen for mange år siden for at kunne hold øje med de fængslede demigods som Sorenn og de andre titaner tilbage til starten af fødslen af Tanerbrae, fangede. Hun sørgede for, at de ikke kunne undslippe og ødelægge den orden, hun havde etableret. På grund af dette foretagende er hun også gud for hemmeligheder der burde holes hemmelige, samt krafter og magi der burde være uberørte.

### **NYLEA**

Gud af Jagten. *Relateret til Gaia og Yumur*

Nylea er jagtens vilde, ubekymret gud. Hendes domæne dækker hele den naturlige verden, især sult og prædation, årstiderne, metamorfose og genfødsel og skoven. Nylea er blandt de mest selskabelige af guderne, og kan ofte ses, boltre sig glad med sin kosmiske lynx, Halma, eller hendes yndlings nymfe, Theophilia. Hun nyder dog også ensomheden, og på jagten er hun seriøs, nærmest dyrisk, i hendes humør. Hun er næsten  lige så hurtig til vrede som hendes bror Purphoros og sin fader Yumur, og tager en  hurtig hævn over dem, der skader det domæne hun regerer over. Nylea fremstår normalt som en grønhudet dryad med træ- og blade fused tøj. Hendes hår er lavet af vinstokke og blade der skifter med årstiderne. Hun kan også fremstå som et majestætisk eksemplar af ethvert kendt dyr, oftest som en los eller en ulv. Når hun ønsker at være alene eller føle ensomheden, tager hun form som et træ, normalt af et eg eller en oliven.

Nylea tilbedes af jægere, men hendes bekymringer rækker hinsides menneskehedens evne til at ernære sig af den enorme givende naturlige verden. Dette gav hende muligheden og ansvaret for at styre årstidernes skiften. Normalt er hun punktlig med at skifte årstiderne, og det sker endda med en meget yndefuld overgangsperiode. Men når hun er vred, kan hun nægte at skifte til næste sæson, eller endda kalde på en årstid ud af dens rette tid. Dødelige beder til hende om at afværge uønsket vejr, af både naturlig og overnaturlig oprindelse. Nylea er den bedste bueskytte i Tanerbrae, og bueskydningskonkurrencer afholdes oftes i hendes navn. Dem, der jager deres egen mad beder til Nylea om succes, og Nylea velsigner deres naturlige prædation. Krybskytter og dem der dræber for sporten, ved dog, at hun afskyr sådanne aktiviteter, og de forsøger at holde sig skjult fra hende evige overvågende øje for enhver pris.

Nylea har personligt dræbt mange af dem, der jager og dræber skødesløst i hendes hellige Nessian Skov. Nyleas tilknytning til metamorfose gør hende målet for bønner fra dem, der søger at ændre deres egen natur eller identitet dramatisk. Hun bliver tilbedt af dem, der ønsker at reformere eller transformere samfundet på måder mindre voldelige end dem, der er favoriseret af guder som f.eks Purphoros eller titaner såsom Skadi. Hun er også æret af dem, der værner om skovens ensomhed og ro.

### **PURPHOROS**

Gud af Smedjen. *Relateret til Gaia og Yumur*

Purphoros er smedjens gud, den urolige jord og ild. Han styrer den rå kreative kraft, der indgyder humanoids sind. Purphoros er også gud for håndværkere og kunstner, besættelse/tvangstankerne, og kredsløbet af  både skabelsen og ødelæggelsen. Når en smedje bruser op med flammer og varme, siger man at det er et tegn på inspiration fra Purphoros til de dødelige. Han laver udsøgte og geniale artefakter og genstande nærmest konstant. Nogle gange er han så fraværende når han arbejder,mest pga. Smalltalks med andre guder, at han ødelægger disse færdige produkter, kun for at gå i gang igen med at lave det endnu mere perfekt. Hans personlighed Impulsiv og temperamentsfuld. Purphoros er tilbøjelig til anfald af enten glædelig produktivitet eller frustreret vrede. Han føler sig ofte begrænset af fantasiens grænser og længsel efter at realisere ideer, der virker lige uden for rækkevidde. Purphoros foretrukne form er en muskuløs mand hvis kulfarvede hud for det meste er dækket af en form af organisk bronze. Han kan også optræde i form af en brændende føniks eller en tyr lavet af kølende lava, hvilket over tid også er de skabninger som er forbundet til ham. Når han er vred, kan han fremstå som en enorm masse af lava, en flammende ild eller et vulkanudbrud. Dødelige som ser Purphoros i en af ​​disse former sjældent lever til fortælle om det.

Den rå kreative kraft, som Purphoros legemliggør, er kaotisk, men Purphoros er ikke en gud for uhæmmet kaos. Tværtimod viser han dødelige, hvordan man kan udnytte den Tanerbraes plane energi, forme den gennem lidenskab og arbejde hvorpå det bliver til noget brugbart. Purphoros er primært forbundet med smedning, metallurgi og relaterede aktiviteter. Det var hans tilhængere, der først bragt bronze til Cantanzaro, og et par af hans mest foretrukne tilhængere er begyndt at arbejde med en ny form for metal - glitrende jern - som siges at komme direkte fra deres Purphoros smedebål. Selvom Purphoros i høj grad er interesseret i fysisk håndværk har han indflydelse på alle former for skabelse. Purphoros er altid klar til at udslette og ødelægge, for at give plads til hvad eller det, der kunne være, og starte cyklussen igen, når det, der kunne være, bliver det, der er (basically en god cirkel cyklus). Når han er inspireret, glitrer nattehimlen med nye konstellationer, og armboltede skabninger dukker op på landet. Når han er vred, forsvinder stjerner i en form for smeltet regn, og hans hammerslag tilintetgør hele bjergtoppe.

### **PHENAX**

Gud af bedrag. *Relateret til Skadi*

Phenax er den maskerede gud af bedrag, løgne og snyderier. Han er Heliods etiske antitese, der styrer domænet over hasardspil, bedrag og forræderi. Phenax var engang en dødelig der var fanget i underverdenen, der lærte han, hvordan man opgiver sin identitet for at forhindre Skadi og Atheros fra at opdage, hvad han lavede. Hans plan var at krydse tilbage over de dødes floder, som Athreos, flodguiden, patrollere og fragter de døde fra de levendes verden til de dødes. Skjult af illusions magi, fik han sneget som ombord på de dødes færge, og bragt sig selv tilbage til de levendes verden. Guderne, og især Skadi og Atheros, var finurlig overrasket over en simpel mand kunne undslippe underverden, hvad de senere fandt ud, var at han samtidig havde stjålet ældgammelt guddommelighed fra underverdens biblotek, Onyrakus.  Phenax er i stand til at spille den rolle, situationen kræver, og hvilket har givet ham evnen til at være den mest fuldendte skuespiller Tanerbrae har set. Hans skarpe vid og list sætte ham i stand at justere til enhver situation, med nye tilgange der passer til øjeblikket. Hvis der er noget Phenax vil have, så bedrager, snyder, lyver han sig frem til det med en charme hvor selv den mest fantastiske bard ville være misundelig.  Phenax er rolig og udspekuleret, altid på udkig mod hans næste plan. Phenax er en skyggefuld og mystisk figur. Når han optræder foran dødelige, foretrækker han formen af ​​et menneskeligt piletræ med askegrå hud, iklædt elegante gevandter. Han har også været kendt for at optræde i en række forskellige dyreformer, herunder formerne af hvepse, spottede drosler eller rotter. Uanset hans form skjuler en maske for evigt det tomme ansigt af det første menneske der undslap underverden.

snedighed og manipulation - af sind, ord og handling er hjørnestenene i Phenax' magt og hans indflydelse på både dødelige og udødelige. Selv guder nyder at høre, hvad de foretrækker at høre i stedet for sandheden, og Phenax giver dem gerne, hvad de ønsker. Han glæder sig over at finde måder at undergrave eller korruptere forkæmpere for lov, orden og retfærdighed og vende dem til hans sag. Hvad enten det er ved at fodre hybrisen fra en Heliod Mester eller  undergrave en trofast moral kriger af Iroas, frister han dødelige ved at konfrontere dem med tilsyneladende ubetydelige beslutninger, som hver især giver en mulighed for personen til at gå på kompromis med deres principper. En efter en flytter disse handlinger nålen af en persons moralske kompas i den forkerte retning, ikke særlig markant meget, men nok til at over en periode af tid, disse valg akkumuleres indtil individets fald fra deres principper er fuldendt.

### **ARTEMARAK (Minor Deity)**

- Gud af sygdom og forfald. Mindre gud, relateret til Karametra, Skadi

Karametras søn, Artemarak, er gud af sygdom og forfald, men samtidig også mindre gud for genfødsel og udholdenhed. Forfald er simpelthen en del af livets cyklus uden hvilken intet nyt liv kunne vokse. På samme måde er Artemarak også gud for udholdenhed og overlevelse.

Artemarak er forfaldets store herre og mester over pest og sygdom. Alle ting, uanset hvor permanente de virker, er udsat for korruption og død. Selv skabelsesprocessen er kun forløberen for ødelæggelse og forfald. Dagens slot er morgendagens ruin, morgenens jomfru er nattens gamle kælling og håbet udspringer af fortvivlelsen. Selvom Artemarak er den ultimative skaber af infektion og epidemi er Artemarak ikke en sur gud af fortvivlelse, men i virkeligheden en lattermild gud der også repræsenterer liv og latter.

I døden er der liv. Efter de levendes forfald trives utallige mængder af bakterier, vira, insekter og andre ådsler. Alt verdens liv lever af at andet liv før har forgået, og fra hver pandemi vokser nye generationer stærkere og mere virile end de før. Fornyelse kommer fra forfald, ligesom håb udspringer af fortvivlelse. Den største inspiration kommer i de mørkeste øjeblikke; i krisetider bliver de dødelige testet og drevet til at udmærke sig.

Trods at Artemaraks domicil og evner er langt svagere end Karmetras, tilbedes han stadig af en blandet gruppe af desperate følgere. Mens de der ønsker at sprede forfald og korruption bestemt er blandt Artemaraks tilhængere, er der også dem der ønsker at holde ud, at blive modstandsdygtige nok til at håndtere de vanskeligheder som universet giver. Disse desperate sjæle, ofte dødeligt syge, afviser Karmetras kærlige omfavn og søger i stedet en desperat udvej fra deres smerte og fortvivelse. Mens Artemaraks gaver kan være mægtige, kommer de dog også ofte med en pris, en pris som få, af selv de dødeligt syge, kan få sig selv til at betale.

### GOBZUL (Minor Deity)

Det er fortalt, at efter Vecnas ødelæggelse af Terra Di Nessu, at der herskede kaos på tværs af alle klanerne og grupperingerne der kom til efterfølgende. Dem der overlevede den magiske eksplosion af en hel region, og dem der kunne finde muligheder i det nu forjættede land. Der var 2 store grupperinger - Orkerne og Minotaurerne. Dog var de spredt mellem mange klaner, alle der havde stridigheder med sig. Dette er fortællingen om Gobzul Den Frygtindgydende og hans vej til at samle stammerne med artefaktet Gruula - De 4 Elementers Vrede.

*"De mægtige skal knuse de svage og dermed styrke stammen. "Foragt svaghedens skjold og stol kun på din fysiske dygtighed, for styrke er vedvarende."*

Det siges, at Gobzul blev født under en blodmåne, kort tid efter Vecnas eksplosion, et sted dybt i den bakkede ørken. Kort tid efter ankom en gruppe af minotaurer på jagt efter føde, og så hurtigt Gobzul og hans mor. De prøvede at snige sig ind på dem, men moren var hurtig på fødderne og brugte Gobzul som et våben ved at holde ham i benet og udnytte ork børnenes pansrede kranie ved at slynge ham rundt og bruge ham som en mace. De fik slået alle minotaurerne ihjel.

Dette var årsagen til, at han var så ufattelig dum, nærmest legendarisk dum i forhold til resten af orkerne. Han blev tit narret, og folk havde det med at prøve at udnytte hans idioti til deres egen fordel - men når Gobzul opdagede, at han blev holdt for nar eller snydt, var det som om han blev besat af destruktion og ødelæggelse selv - dræbte ikke både personen der havde udsat ham for det, men også alle på vejen derhen.

Men det var også hans dumhed, der var vejen til hans guddommelighed. Fordi med idioti kommer selvbestemmelse. Han var ligeglad med traditioner, hierarki, ældre og magi. Hans klan var heller ikke specielt begejstret for ham, da han ikke overholdt nogle af deres lovgivninger eller traditioner, men hans næve var lavet af jern, og det virkede til, at hans styrke ikke havde nogen begrænsninger. Det var også i den tidlige alder, efter Vecnas eksplosion af de primordiale elementer, der herskede Terra Di Nessu, opstået af en nyfunden energi fra den dvælende magi i området.

Det siges, at kraftige ørkenstorme herskede i Terra Di Nessu, og var ødelæggende for orkernes overlevelse. At Gobzul skulle begrænses af vinden, fandt han ikke i, og han drog ud for at tæmme Terra Di Nessus voldsomme ørkenstorme. Landskabet i Terra Di Nessu siges at have været markant mere barskt og utilgiveligt end det er i dag, og det irriterede Gobzul også markant da han og hans klan skulle rejse på må og få i området. Han besluttede sig derfor at overvinde naturen og slå sig igennem sten og klipper, for at jævne landskabet så det var mere venligt at betræde.

Det siges, at i de tidlige år af Terra Di Nessu, havde føniks og andre ild-elementer frit spil i hele området, hvilket gjorde at det var ulideligt at være i løbet af dagen - til det punkt at flere orker døde af den voldsomme varme der spredte sig. Gobzul så dum som han er, satte sig for at sænke temperaturen i Terra Di Nessu ved at drive alle disse ild-elementer ud, eller i hvert fald dæmpe deres temperatur - og med hans dumdristighed og hans styrke fik han kvalt den overdrevne temperatur.

Det eneste der var tilbage var den massive tørke, der herskede i Terra Di Nessun, og mange af grupperingerne i området havde svært ved at finde vand. Men da Gobzul fandt ud af at hans mor døde af tørst, befandt han sig i sådan et raseri, at med et mægtigt hop fløj op til himlen og tæmmede regnskyerne i knæ, til de atter engang svømmede sig hen over området af Terra Di Nessu.

Ak ja, hans idioti og dumhed førte Gobzul til at tæmme de 4 elementer, som uden hans viden, var blevet manipuleret og korrumperet af den magiske energi fra Vecnas eksplosion, så at det kaotiske havde et greb om dem. Men Gobzul befriede dem fra det - og sammen gik de 4 primordiale elementer til Purphoros, guden af smedjen, for at bede ham om at smedje artefakter til Gobzul som tak for hans befrielse af det kaotiske greb.

Gaverne fra de fire elementer blev overgivet til Gobzul som uforstående accepterede. Samtidig blev flere og flere orker opmærksomme på hvordan Gobzul havde besejret hvert eneste element der terroriserede Terra Di Nessu, og så hvordan han ofrede sig selv for det bedre af området - hvilket ikke var hans intention, men det resulterede i at han samlede alle ork-stammerne under ét banner, hvor styrke og fysisk dygtighed var først. Altså det vil sige at der ikke var så meget krig mellem de forskellige orkstammer, og en fælles tilbedelse af Gobzul skabte en meget skrøbelig men holdbar fred på tværs af klanerne. Denne tilbedelse, sammen med hans artefakter, gjorde ham til en gud. Kort tid efter samlingen af ork-klanerne i Terra Di Nessu, siges det, at Gobluz drog sydpå for at stoppe en modstander af mægtig styrke. Og med et mægtigt hop forsvandt han op i skyerne.

Det var her, han mødte minotaurernes champion, og det var her et episk slag begyndte og sluttede. Det siges, at efter 3 dage og 3 nætter, i et mægtigt slag, stål mod stål, en gnist af en hvid flamme kom frem og opslugte de 2 guder. I en mindre eksplosion blev deres artefakter sendt i alle retninger, og intet var tilbage af dem. Dog kunne orkerne og minotaurerne føle deres gud i hjertet og i deres bøn. Og det siges endda, at de engang imellem betræder jorden for at hjælpe deres artsfæller.