Balthur Eer'eiwa

Balthur i kjent positur

## *"Kan jeg få by på litt ild?"*

Balthur Eer'eiwa (*bɔlθər ɛr'ajwə)* er et av medlemmene i Kløvertennene og er alltid å finne i nærheten av sin trofaste pipe eller et krus med øl. Han referer ofte til sin tilstand som "[1]føniksforbannet" og har gjennom flere hundre år lett iherdig etter en løsning på forbannelsen. Opprinnelig fremstod han som en stoisk trollmann med uante magiske krefter, men sakte men sikkert har han funnet en tillit og familievarme hos kløvertennene og avslører stadig oftere at han ikke har så god retningssans i livet som han opprinnelig ga uttrykk for.

## Biografi - tidlig liv

Detaljer rundt Balthurs tidligere liv er som oftest vage og få. Som et resultat av gjentatte dødsopplevelser er ikke hukommelsen alltid like god, da en del av selvforsvaret klipper bort minner så han ikke må bære på følelsen av gjentatte dødsfall med seg. I øyeblikk av klarhet og påminnelser kan han derimot erindre opplevelser fra sitt tidligere liv og kan gå i dype tanker.

Det er vanskelig å aldersfeste Balthur, for det blotte øye ser han ikke stort eldre ut en alv i 30-åra, men mye tyder på at det er snakk om flere hundre år siden. Å måtte leve s lenge gjør noe med sinnet, og det kan vel sies at det er en ren lykke at Balthur fant Kløvertennene å slå seg sammen med. Uten dem hadde han nok fortsatt i sitt alkoholiserte sinne og sine impulsive dag til dag eventyr. Det er ikke mye som kan sies om Balthurs foreldre, annet enn at de var fra Allysum og de brøt ekteskapsloven derfra. Balthurs far var et menneske og moren en alv fra det rikere klasseskillet i Alyssum.

Balthur erindrer at han sent en kveld brått ble vekket og dratt ut av sengen sin av en byvakt. I stormende regn var det vanskelig å se tårene som trillet ned kinnet til den lille forvirrede gutten og heldigvis for ham så han heller ikke de to dinglende kroppene fra Alyssums bedragerplass idet han ble dratt med til et nærliggende adelshjem.

Nedgrått og gjennomvåt ble han dratt i nakkeskinnet frem til dørene hjemme hos familien Mithrilambé(sølvtungene). Det er vanskelig å si hva det var som gjorde at ikke Balthur også måtte bote med livet. Kanskje det var et glimmer av empati som oppstod hos husfruen idet hun beordret en av hustjenerene til å brennmerke Balthur med familieemblemet. Med sviende hulking ble han kastet inn til de andre tjenerene og fra den dagen var han i Mithrilambés tjeneste.

Med årene vokste Balthur opp til å bli en svært flink stallgutt og husbrygger for familien. Han likte samholdet med de andre tjenerene og selv om de var tjenere, var de tjenere i en adelsfamilie og ble derfor tatt ganske godt vare på. Han kom godt overens med de fleste og utviklet en sosial tilstedeværelse de fleste fant behagelig. Han var heller ikke dårlig likt blant jentene og det oppstod ikke så rent sjeldent en flørt på kjøkken og stall. Det var en farlig lek ettersom halv-blods tjenere hverken skulle bedrive kjærlighet eller tilgrise renblodslinjene.

En dag en flørt gikk litt for langt under en bankett på kjøkkenet ble Balthur oppdaget av Mithrilambés arvtagersønn,Dulínd. Rasende på Balthur ble han bannlyst fra å jobbe innendørs og fikk en god porsjon juling som følge av flørten. Etter denne dagen ble han våket jevnlig av Dulínd og for den minste ting ble det både straff og drittjobber.

Balthur innfant seg, selv om hans følelse av urettferdighet vokste for hver dag som gikk.

Men det var ikke bare nedtur å måtte jobbe utendørs, dette førte også med seg mer frihet og mulighet til å jobbe unna adelen, og en sen sommkveld oppstod det ekte magi i stallen. Under et stell av hestene fikk Balthur møte det skjønneste han hadde sett. Det var som om selve luften ble til fløyel og hjertet til Balthur ble omfavnet for første gang.

Han hadde møtt alven Frøya Kheeunas, som raskt skulle bli Balthurs store kjærlighet. Frøya var en liberal alv som forstod at de gamle lovene om renblod og adel bare var gamle fordommer forkledd som latterlige lover. Hun kunne nærmest se forbi, og se personer for hvem de egentlig var. Minutter ble til timer, timer ble til dager - og hver kveld ventet Balthur spent på om han skulle få et kveldsbesøk. De lo, smilte og fant hverandre, alt så ut til å gå bra til tross for Alyssums konservative lover.

### Alyssums endelikt

En varm høstkveld i Alyssum kom beskjeden om at familieoverhodet i Mithrilambé var funnet død i katakombene under huset. Det ble sagt at det hadde skjedd en ulykke og at det nærmest virket som om all væske hadde blitt uttørket fra kroppen hans.

Det ble holdt en symbolsk begravelse, det var ikke stort å begrave. Tjenerne var pliktige til å stille opp og tvinge frem tårer de ikke mente oppriktig. Balthur passet på å ikke røpe seg for mye der han så Frøya som viste sin respekt til familien, det rakk han heller ikke da Dulínd sendte ham raskt vekk.

Ettersom det skulle holdes en våke for den avdøde visste Balthur at han kunne snike seg avgårde med Frøya. I måneskinnet rundt kjærlighetsdammen gikk han ned på kne og tilbød Frøya en selvspikket trering med ebberonsskår i seg som tegn på sin kjærlighet. Fra seg av glede aksepterte Frøya og de kysset. I buskene virket det som om noen hadde sett dem, men ved nøye inspeksjon var det ingen å finne.

Etter en lang og vakker månekveld skulle de skille lag ved sentrumsporten. Ikke før var de fremme ble de angrepet av byvaktene som hadde fått nyss om hva som hadde pågått. Bak dem sto Dulínd og Balthur forstod nå hva som hadde skjedd. Dulínd prøvde å bruke sin innflytelse for å spare Frøya, han hadde tenkt å vri om på forelskelsen ved å få henne spart - men lite visste Dulínd at det var langt verre straff for en fullblods å bryte loven, enn for en halv-alv.

Et kakk traff Balthurs hode og det siste han fikk med seg var en opphetet diskusjon mellom Dulínd og vaktene idet de bandt opp Frøya.

Oppbundet og ihjelslått våkner Balthur i en gapestokk. Foran ham får han se den livløse kroppen til Frøya som henger fra treet på bedragerplassen. Den eneste personen som viste ham kjærlighet og varme var nå frarøvet ham på grunn av gamle lover og sjalusi. Påspyttet og sjelløs var han klar til å gi opp, men på mirakulløst vis åpnet gapestokken seg midt på kvelden. Uten tilsyn og med frie tøyler så han seg rundt, men så ingen. Ut av løse løften dukket det opp en pergamentrull i hånden hans. I brevet sto det ; *" Gamle lover forbannet være, bryt ut din kjære fra dødens sfære - med føniksens fjær hent henne tilbake og la Alyssum din vrede smake".*

I forbannet sinne fulgte Balthur koordinatene i brevet, på reisen mot en sagnomsust føniks. Som alle vet er føniksens kraft svært kraftig, men mot alle odds klarte Balthur å hente en føniksfjær. Fremme ved Frøya stod han klar til å gjenopplive henne og flykte byen. Ut av skyggene fikk han øye på hvite tenner, nærmest som sølv, som fremante døde kropper rundt ham. Dulínd hadde stått bak alt sammen og sto nå klar til å avlive Balthur og ta Frøya fra ham. Selv denne siste handlingen skulle være en underkastelse, raseriet bygget seg opp under Balthur. Med brusende blod forbannet han Dulínd og hvesende kraft sitret fra fjæren. Det var som om noe hadde våknet i Balthur og fjæren gjenkjente hans potensiale. I forakt over hva som var iferd med å skje kastet Dulínd en livssugende kraft mot Balthur og det siste han husker er at lysglimt like sterkt som solen selv.

Med såre øyne løftet askeskløret seg fra Balthurs øyne og rundt ham la de grå restene av Alyssum. Ikke så mye som en grein var igjen. Føniksfjæren var borte, men kraften suste nå rundt i Balthurs årer - en stor kraft, men med et tap han aldri ville tilgi. Dulínd var kanskje borte, men det var også Frøya, hun var intet sted å se.

Balthur forbannet seg selv, Alyssum og Føniksen - med hengende hode og "udødelig" kraft satte han kursen inn i en tåke av evig fortapelse og skam.

## Tobakktorvens Liga

I en tidsalder glemt for lenge siden møtte Balthur tilfeldigvis på sine veier en gammel trollmann. Trollmannen kledd i rødt og Balthur endte med å dele et nattmåltid under åpen himmel. De kom godt overens og den gamle mannen var den første alven som behandlet Balthur som en medalv etter Alyssum. Etterhvert begynte samtalen og gå av seg selv og Balthur valgte å stole på trollmannen idet han fortalte om sin oppvekst, dog uten nevnskap om føniksforbannelsen.

Den gamle Alv-trollmannen , som fikk kallenavnet “Yára” (“den eldgamle” ) hadde levd langt lengre enn Balthur og levde nå ut sine gulldager som pensjonert trollmannsflyktning. Yára hadde sett mye opp igjennom sin tid, nesten alt mellom himmel og jord - og forstod dermed godt Balthurs fortvilelse rundt rasismen forbundet til fullblods og halvblods(ettersom Yára hadde flyktet fra thay). Balthur ble sittende lenge og høre om Yáras reiser; alt fra gamle familieoppskrifter på drømmemedisin brygget på Olifanthår, til en dramatisk forelskelse med en sirene. Som Yára selv sa; “ Når du har sett så mye som meg, kan det være en gave å bli så gammel at du begynner å glemme mye av det”.

## Jakten på Kossuth

I kapittel 12 skjedde følgende; Balthur hadde blitt teleportert til et elementalt tempel langt, langt unna. Der møtte han på en tjener av Istishia i form av en elemental delfin. Men Balthur fikk ikke svarene han ønsket, og ble etter en mystisk samtale sluppet inn i en portal som tok ham til en audiens med selveste Kossuth, flammenes herre. Kossuth viste seg å være føniksens skaper, og ga Balthur endelig noen svar om hans fortid, samt en retning for hans fremtid. Han dalte straks ned mot jorden igjen, med en primordial profeti brent inn i brystet

## Bekjente

Gjennom mange forsøk på livet selv har Balthur opparbeidet seg en lang liste med både fiender og allierte. Dessverre (og i andre tilfeller heldigvis) er ikke alle i live i dag. Dette er noen av de mest nevneverdige som Balthur lurer på om han noen gang får se igjen på sine eventyr:

-Dulind Mithrilambé

-Måsa Langhake

- Yára

-Arion Smellvel

-Balthazar Brokholt