Yára

I en tidsalder glemt for lenge siden møtte Balthur tilfeldigvis på sine veier en gammel trollmann. Trollmannen kledd i rødt og Balthur endte med å dele et nattmåltid under åpen himmel. De kom godt overens og den gamle mannen var den første alven som behandlet Balthur som en medalv etter Alyssum. Etterhvert begynte samtalen og gå av seg selv og Balthur valgte å stole på trollmannen idet han fortalte om sin oppvekst, dog uten nevnskap om føniksforbannelsen.

Den gamle Alv-trollmannen , som fikk kallenavnet “Yára” (“den eldgamle” ) hadde levd langt lengre enn Balthur og levde nå ut sine gulldager som pensjonert trollmannsflyktning. Yára hadde sett mye opp igjennom sin tid, nesten alt mellom himmel og jord - og forstod dermed godt Balthurs fortvilelse rundt rasismen forbundet til fullblods og halvblods(ettersom Yára hadde flyktet fra thay). Balthur ble sittende lenge og høre om Yáras reiser; alt fra gamle familieoppskrifter på drømmemedisin brygget på Olifanthår, til en dramatisk forelskelse med en sirene. Som Yára selv sa; “ Når du har sett så mye som meg, kan det være en gave å bli så gammel at du begynner å glemme mye av det”.

Etterhvert som kvelden dro på og mørket krøp frem begynte Yára å snakke om å dra inn til byen og om Balthur ville bli med. Redd for å bli oppdaget for sine synder foreslo heller Balthur at de skulle overnatte i skogen; varme skulle de ikke trenge å være redd for, det skulle Balthur ta seg av. Til tross for sitt ønske om å skjule sin forbannelse oppdaget Yára brusende kraften i Balthurs årer idet han tente et kveldsbål i skjul ved å gnisse hendene sine raskt sammen.

Men til Balthurs overraskelse ble han ikke møtt med sinne eller hat idet han ble oppdaget, snarere ble han møtt med et gledelig smil som tøt ut bak det rufsete hvite skjegget.

Yára bad Balthur ta det med ro og tilbød en slurk Månetår. Å møte en føniksforbannet var hverken daglig eller millienialkost for en gammel trollalv.

Natten ble lang, månetårene mange, og etterhvert ble også tårene ekte. Balthur fortalte Yára om lengselen etter å oppheve forbannelsen.

Anerkjennende ble Yára sittende og dra i det hvite skjegget før han til slutt ble tenkende stille .

“Hva sier du til dette?” begynte Yára, Balthur skvatt nesten til da stillheten ble brutt.

“Jeg har noen venner som kanskje kan hjelpe deg med dette problemet ditt. De er pensjonert akkurat som meg, og de tenker ikke lenger på andre enn seg selv og sitt eget beste - så jeg tviler på at de er interessert i å komme med en løsning på problemet ditt. Men om vi kan overbevise dem om at det finnes en grunn SÅ god at de ikke kan nekte, så skal vi nok klare å få deg i riktig retning på veien mot en løsning”. Balthur tørket tårene sine og for første gang på lenge glimtet det et håp i øynene hans, dette kunne være løsningen.

Mange kvelder og portaler senere, dypt bak en spektralvegg, høyt i en skimmelsky og under en månesol geleidet Yára med seg Balthur. Bak en siste dør av skinnende kvikksølv, fikk Balthur til slutt møte gjengen med pensjonerte trollmenn-alver.

“Mine herrer!” utbrøt Yára.

Bak pattende piper og kremtende skjegg tittet det frem gamle øyne. Noen med monokler, andre med ville skjeggvekster og alle med rare røde hatter så snåle at det ikke var rart de gjemte seg i spektraldimensjonen.

“Det dere ser foran dere, er noe så sjeldent som en føniksforbannet”kremtet Yára. Interessen begynte å gløde hos trollmennene, en av dem satte nesten pipen i halsen.

“Kan det virkelig være?” utbrøt en av dem og beveget seg raskt mot Balthur, eller i det minste så raskt som en 3000 år gammel alv kan bevege seg. I hånden holdt han noe som minnet om et håndspeil som han førte over kroppen til Balthur. I speilet kom det til syne en intens flamme som varmet rommet de alle stod i.

Den gamle alven med speilet utbrøt en rungende latter og spratt opp og ned som en guttunge.

“Endelig gutter! Kan dere tenke dere??”

Balthurs ansikt hadde aldri vært mer forfjamset, hva var egentlig så spesielt med en forbannelse?

“Men…” utbrøt Yára. “ Vi har snakket sammen, og Balthur her har sammen med meg kommet til en enighet. For at han skal hjelpe oss er vi nødt til å hjelpe ham - slik det seg hør og bør.”

Det bredte seg en misnøye rundt ansiktene til de gamle trollalvene, de hadde tross alt ikke pensjonert seg for å jobbe. Men anerkjennende og nikkende til hverandre så ble de enige om at det ikke lå urimelig til det som det ble bedt om.

Den korteste av dem reiste seg og så ikke stort større ut enn da han satt. Med lorgnetten sin skuende på Balthur spurte han “Hva er så prisen for å sette igang prosessen?”

Balthur ble bare stående. Hva i huleste var det som var avtalen? Hva var prosessen? Hva i all verden var det disse eldgamle trollmennene med sin abyssale makt og magiske erfaring kunne be HAM om?

Etter en kjapp forklaring om Balthurs ønske ble det til slutt en enighet og da Balthur fikk høre om hva Trollalvene ønsket seg kunne han ikke la være å bryte ut i en liten latter, men forstod raskt at det selvfølgelig måtte være noe slikt en bande med pensjonerte trollalver ønsket seg. Han lovet å hjelpe dem og prosessen ble startet.

Dypt inne i denne trollalvsdimensjonen ble det den dagen skapt en ild så varm at det ikke ble vinter det året. Hva var det så denne ilden skulle brukes til? Hva var det denne gjengen med gamle pensjonister så sårt skulle trenge?

Selvfølgelig var det snakk om de sagnomsuste “Kossuths piper” - Piper fremanet i Ild like varm som da tider begynte. For slikt måtte selvfølgelig pensjonerte Røde trollmenn fra Thay” kunne unne seg. Trollalvene viste det seg var gode trollmenn som overlevde galskapstyrraniet under Thay. Thay var et svært hiarkisk og rasistisk dømme - som det står i forgotten realms wiki: “ *Elves were also held in low regard, though typically avoided and shunned rather than provoked*”)

Så pattende og fornøyde ga de Balthur en egen Ild-pipe for å vise sin takknemlighet og at han nå var en del av “Tobakktorvens Liga” som de kalte seg. På sine eldre dager hadde de begynt å eksperimentere med forskjellige midler som kunne fremmane magiske effekter ved bruk av en kossutpipe. Som et medlem av Tobakktorvens liga kunne Balthur ta en tur innom dersom han ønsket å kjøpe litt, kanskje til og med bringe med noe han ønsket å få røykt på. Skulle han noensinne få øye på ild som var unormalt rødere en rød, så skulle han bare si “ TambaTamba”(*bank bank*) så skulle passasjen gjennom ilden være klar.

Hvor endte så reisen etter dette eventyret ? Hva var løsningen på forbannelsen og problemet med føniksen? Svaret på dette lå gjemt bak et navn de pensjonerte trollmennene så vist turte å uttale;

“Kossuth…..”