Expedition 10 – Tilbage tilbage til den sunkne borg

**Deltagere:** U'Trizthur, Dwyghte Lifebringer, Helmut, Ignur & Antonio Juan Deras.

Vi ankom til den sunkne borg, og da vi trådte ind på området blev vi mentalt overrumplede. En eller anden type magi. Helmut blev bevidstløs. Antonio begyndte at hallucinere. Resten klarede det fint.

Trappen ved indgangen var frosset til. Lidt vanskelig at komme ned.

Inde i borgen. Der var spor af kamp fra de tidligere ekspeditioner. Vi fortsatte ind i et stort rum (det til venstre). Der var en trappe med et tæppe. Så snart Ignur og Helmut trådte på tæppet, forsvandt trappen. De faldt ned. Slog sig lidt. Blev angrebet af en sort blob, men vi choppede den, før den nåede at angribe. Man skal huske at holde ved gelænderet, når man går på trappen. Måske står dette i en tidligere chronicle også.

Der var et hul i gulvet, som førte ned til et stort rum. I bunden lå en creepy dame i en kiste og skreg. Vi var lige ved at blive mentalt overrumplede igen.

Mens de andre hvilede, gik Dwyghte, Antonio og Test1 (Helmuts robot-dims med eksistentiel angst) ind af en passage. Mødte et spøgelse. Cool fyr. Han fortalte om, at hende den creepy dame var prinsessen Dimra Hrakk. Hun var blevet forladt af Rondo, som skulle giftes med hende. Han skulle krones til Hrakk, men han stak af med en tjenestepige. Der er et gammelt gnomisk ordsprog, som lyder: Don’t hate the player. Men de fleste heromkring lader til at gøre det alligevel. Spøgelset sagde, at han selv ikke kunne få fred før Rondo vendte tilbage og tog ansvar eller at en anden værdig blev kronet i stedet. Lige nu er arverækken brudt.

Tilbage i rummet med de hvilende. Vi gik ind i en sprække i en bunke sten, som tilsyneladende var rast sammen. Kom til en gang ned i jorden. Det var lidt vært at komme derned uden at slå sig. Triz forvandlede sig til en bjergged og bar Dwyghte ned. Eller hun bar ham ikke så langt. Hun tabte ham. Resten af os kravlede ned af et tov.

På bunden skulle vi kravle igennem en smal sprække på jorden. Nogle var lidt nervøse og ville gå tilbage. Antonio spillede en smule smooth jazz og så gik det meget lettere. Indtil vi blev angrebet af to skeletter. Men dem klarede vi.

På den anden side slog vi lejr og hvilede. Efterfølgende gik vi ind af en stor sølvdør. Man skulle bukke for at komme ind. Noget syre dryppede på Ignurs tå og gjorde lidt avs.

Vi var nu i rummet med den creepy dame aka Dimra Hrakk aka Princess Problematic. Vi kæmpede mod hende og et spøgelse og et skelet. Dræbte dem alle. Da prinsessen døde væltede der en masse af den mystiske tåge ud af hendes lig. Hun virkede til at være glad for at dø. Som om hun havde ventet længe på det. Ignur fik hendes krone.

På hendes kiste stod:

*Her hviler kloke prinsesse Dimra Hrakk*

*Magikeren som de vantro fryktet*

*Hennes evner som lærling vidt beryktet*

*Da vårt største øyeblikk stod for tur*

*Ved sin brors side i Kuld-Norogh hun falt*

Vi hørte en stemme oppefra. Det var Maurice, som var kommet for at hente os. Han havde varme jakker med. Der var nemlig kommet storm udenfor i mellemtiden.

Da vi forlod borgen mødte vi Ignurs far. Cool fyr. Han bad os om at tage sydpå igen. Forlade Stormfyord og aldrig vende tilbage. Han sagde også at sten er sten. Så blev han båret væk af et kæmpemæssigt væsen. Ca 10 meter højt. Cool fyr.

Så red vi hjem.