Miodrag Cekić, Poreklo savremenog opšteg obrazovanja

Svaka epoha u istoriji čovečanstva imala je određena gledišta o sadržaju opšteg obrazovanja, a ta gledišta odgovarala su strukturi kulture njenog vremena. S prelaskom iz jedne epohe u drugu menjala su se i gledišta o opštem obrazovanju, što je, u stvari, samo pedagoški ekvivalent promene u kulturi. Prestrukturacije u oblasti obrazovanja izražavaju prestrukturacije u kulturnom značenju pojedinih oblasti ljudskog stvaranja i doživljavanja. Naša epoha, sa svim dalekosežnim promenama u nauci, tehnici, proizvodnji, društvenim odnosima i položaju čoveka u društvu uopšte, nesumnjivo zahteva modifikacije u dosadašnjoj strukturi opšteg obrazovanja. Savremeno opšte obrazovanje se, doduše, nadovezuje na opšte obrazovanje prethodne epohe, ali ako želimo da potražimo korene ne samo savremenog oblika već i ranijih oblika opšteg obrazovanja, moramo se vratiti u staru Atinu, jer je ona izvor iz koga su potekle i naša kultura i naše obrazovanje.

Ono što stare Helene razlikuje od drugih starih naroda jeste činjenica da su oni prvi u istoriji čovečanstva uspeli da se oslobode mitskog predanja i da svoj položaj u svetu zasnivaju na saznanju ljudskog uma. To što su Heleni osvojili kao trajan duhovni posed, naime, da ljudski život treba da se zasniva na umskom saznanju, dakle, da čovekov život nije dar bogova, nego njegovo sopstveno delo, ostaje i danas temelj na kome se gradi i naša kultura i naše obrazovanje. Sve pojave u prirodi, svi to vekovi odnosi prema prirodi i prema drugim ljudima treba da se upravljaju, mere i obrazlažu ljudskim urnom. Čovekovo mišljenje, delanje i proizvodnja jesu tri načina čovekovog odnosa prema svetu, ali sva tri regulisana sa ljudskim umom. Ljudski um je jezgro helenskog ideala {1148} obrazovanosti. Obrazovan čovek za Helene je bio onaj koji je kadar da istinito misli, pravedno dela i svrsishodno proizvodi, a sve te tri delatnosti međusobno se uplovljavaju u dopunjuju. Ako tome dodamo i telesno vaspitanje kao izgrađivanje spoljašnje lepote zasnovane na unutrašnjoj lepoti uma i duše, onda ćemo odmah shvatiti da je sklad svih čovekovih potencija bio cilj helenske obrazovanosti. Taj cilj sadržan je u pojmu kalokagatije, koja se sastoji u poznavanju i regulisanju života prema filozofskoj i naučnoj istini, prema idealima dobra u individualnim i socijalnim okvirima i prema normama lepote. Kasnije je obrazovni ideal kalokagatije izmenjen utoliko što je estetska komponenta otišla u drugi plan, dok je etička komponenta naglašavana pre svih ostalih. To je bilo u skladu s društvenim potrebama i zahtevima ljudi u periodu kad je helenski polis već pripadao prošlosti i kad su na njegovo mesto došla centralistička monarhistička carstva. U starom Rimu obrazovni ideal bio je sličan helenskom, s tim što je u fond opšteg obrazovanja ulazilo obavezno znanje helenskog jezika, književnosti i filozofije, ali ne kao znanje vredno samo po sebi, nego kao znanje čija je imanentna funkcija u tome da se izgradi čovek sposoban da učestvuje u javnom i političkom životu.

U srednjem veku, koji je stojao u znaku hrišćanske tradicije i pod teretom teološkosholastičke erudicije, ideali obrazovanja bili su drugačiji, ali se

U vreme renesanse, kad su polagani temelji nove građanske epohe evropske istorije, epohe čiji finale mi danas posma- tramo, ideali helenskog klasičnog humanizma lebdeli su pred očima svih učenih ljudi tog vremena, te su se oni s dotle neviđenim žarom latili da ga sprovedu u život. U renesansi, koja predstavlja veličanstvenu obnovu klasične starine, opšte obrazovanje je sadržavalo poznavanje helenskog i latinskog jezika i književnosti,umetnosti i filozofije, i taj klasični fond obrazovanja održao se, uz nužne modifikacije, sve do danas, i čak i danas ima vatrene zastupnike.

Ali građanska epoha, naravno, nije ostala samo na obnovi klasične starine. Svoju sudbonosnu misiju građanska epoha je započela obnovom klasične starine, koja joj je poslužila samo kao polazna tačka. Inspirisana, pre svega,Platonovom filozofijom novovekovna nauka o prirodi uspela je, svođenjem svih kvalitativnih osobenosti šarolikog sveta koji nas okružuje na kvantitete i njihovim izražavanjem matematskim simbolima, da egzaktno objasni prirodne pojave i da na taj način čovekovoj proizvodnoj delatnosti pruži podlogu za tehničko iindustrijsko preoblikovanje prirode u čovekovu korist. Već od vremena renesanse razmere čovekovog gospodarenja prirodom počele su da nadmašuju razmere čovekovog vladanja prirodom u vreme antike, a danas je čovekova moć u- odnosu na prirodu prirodu dostigla razmere koje u antici nisu mogle biti ni naslućene. Pa ipak, teorijski modeli mišljenja pomoću kojih je novovekovna nauka uspela to da postigne, ostali su u osnovi {1149} isti onakvi kakvi su bili u antičko doba. Ali nešto drugu se bitno promcnilo.

Ono eto građansku epohu bitno razlikuje od antičke epohe jeste položaj ćoveka u prirodi i kosmosu. Dok se antdćki čovek ocećao kao deo prirode i kosmosa. pa je, stoga, iodnose u svome polisu nastojao da reguhše prema redu koji postoji u prirodi i kosmosu, dotle je čovek građanske epohe počeo da se oseća subjektom koji gospodari prirodom. subjektom čiji je cilj života u tome da potencije prirode iskoristi za zadovoljavanje svojih potreba. Covek novog veka posmatra prirodu pre svega kao sirovinu i sredstvo za iskorišćavanje. Tome su. naravno, doprinen i novi društveni odnosi, koji su se, na osnovi naraslih proizvodnih snaga, počeli da uobiićavaju kao odnosi najamnog rada i kapitala, sto je kasnije odvelo postvarenju samih ljudi i njihovom otuđenju od ljudske suštine. Tako je građanska epoha u svom razvitku opisala htk od renesansnog individualizma i humanizma do državno-kapitalističkih oblika totalitarizma i otuđenosti. Dakle, u epohi kad se više nego ikad ranije osetio gospodarem prirode, koju je pretvorio u arsenal za zadovoljavanje svojih potreba, čovek je dospeo u takvu zavisnost od predmeta koje je stvorio i od društvenih odnosa koje je izgradio da je počeo da postaje njihov rob. Ravanoteža između prirode i čoveka, koja je postojala u vreme renesanse, sad je poremećena. Da bismo je ponovo uspostavili, moramo se vratiti kulturnim i obrazovnim idealima antike, moramo se vratiti umu koji opet treba da postane regulator ljudskog života, moramo se vratiti obrazovnom idealu koji proklamuje jedinstvo i sklad svih čovekovih potencija.

Isticanje ovog antičkog izvora savremenog obrazovanja nikako ne znači da se današnje obrazovanje treba da modeluje prema antičkom uzoru, kao što to ponekad u svojoj ргеteranoj ljubavi za antiku ističu ljudi klasičnog obrazovanja. Ono na čemu ja ovde insistiram jeste duh helenskog obrazovanja, koji je nekada bio obrazovni ideal i koji ostaje obrazovni ideal i našeg vremena. Prirodne nauke i tehnika, kao osnova celokupne savremene proizvodnje i celokupnog našeg života, moraju ući u fond opšteobrazovnih znanja našeg vremena, jer bez poznavanja tih oblasti ljudskog stvaralaštva nema prave obrazovanosti. Ali nauka i tehnika ne smeju se mehanički uključiti u obrazovne programe i ciljeve, nego se moraju prožeti duhom humanosti. Savremeni čovek mora da shvati da su i prirodne nauke i tehnika, i proizvodnja i potrošnja, i društvena zajednica i društveni odnosi itd. ono što treba da služi čoveku, a ne obratno, da čovek treba da služi njima, on mora ida shvati da je čovek taj koji, rukovođen svojim umom, a ne ovim ili onim privremenim grupaškim interesom, reguliše njihovo funkcionisanje. Ako savremeno obrazovanje zapostavi tu humanu i timsku komponentu, onda će se ozbiljna pretnja postojećih čovekovdh tvorevina da zagospodare čovekom i da ga bace u lance ropstva pretvoriti u tragičnu stvarnost. {1150}

Kad se govori o antičkom obrazovnom idealu humanosti i umnosti, onda se može čuli i primedba da se tim idealima uzetim po sebi, doduše, ne može ništa prigovorili, ali da se ipak ne srne zaboraviti da je takvo obrazovanje u staroj Alini posedovao samo jedan uzan krug slobodnih ljudi, dok je većkia robova i jedan deo slobodnih ljudi imao samo usko profesionalno obrazovanje i nije učestvovao u javnom životu. Tada su robovi nosili teret celokupne materijalne proizvodnje, dok je jedino klasi slobodnih građana pripadalo pravo i pružana mogućnost da se obrazuju i da učestvuju u javnim poslovima. Prema tome, tada je postojao ozbiljan rascep između čovekovog položaja i njegove uloge u društvu, pa se ni obrazovni ideal tog društva ne može preuzeti kao ideal savremenog obrazovanja, koje. da bi odgovaralo potrebama savremenog života, mora biti i opšte i stručno. Na tu primedbu može se odgovoriti sledeće. Savremeni razvitak nauke, tehnike, proizvodnje i društvenih odnosa povezao je u nerazdruzivu celinu čovekov profesionalni rad s njegovim učešćem u društvenom i javnom životu, pa su i zadaci sociologije i pedagogije u tome da se te dve delamosti povezu i u kulturi društva i u obrazovanju čoveka pojedinca. Rad i profesionalno obrazovanje su vrednosti koje savremeno društvo ne potcenjuje onako kao što je to činila antika, ali savremeno društvo isto tako mora priznati vrednost humanog i društveno-političkog obrazovanja, ukoliko ne želi da se savremeni oblici btrokratije i tehnokratije učvrste i da dehumanizuju čovekov život. Nesumnjiva je težnja našeg vremena da se humanističko i društveno-moralno obrazovanje degradira. I upravo zbog te opasnosti degradacije humanog i moralnog u današnjem svetu potrebno je sve odlučnije isticati da opšte obrazovanje našeg vremena mora obuhvatiti naročito komponentu čovekove umske, a to znači istovremeno humane i moralne odgovornosti za život savremenog društva. A ta odgovornost se ne može bolje razviti nego kroz svestrano opšte obrazovanje po ugledu na antičko, s tim što će se postepeno širiti na sve članove društva. U današnje vreme svi ljudi su odgovorni za tokove društvenog života zajednice kojoj pripadaju.