Budism

budism, lääne päritolu nimetus 6.–5. saj e.m.a Indias tekkinud Šākjamunist lähtuva õpetuse tähistamiseks.

Jõudnud 35-aastaselt virgumiseni, sai Šākjamuni Buddhaks, hakkas õpetama ja lõi oma koguduse, mille liikmeid kutsutakse bhikšudeks ehk kerjusmunkadeks. Buddha-järgsetel sajanditel levis budism kiiresti kogu Indias ja mujal Lõuna-Aasias. Alates 1. saj e.m.a kandus budism (eriti mahajaana kujul) Sise- ja Ida-Aasiasse ning kujunes esimeseks maailmareligiooniks. 19.–20. saj hakkas budism levima ka Läänes (Euroopas, Ameerikas, Venemaal jm) ning on praegu üks kiiremini kasvava järgijaskonnaga religioone maailmas.

Mõiste budism võeti kasutusele 19. saj esimesel poolel Euroopa õpetlasringkondades sanskriti keelest laenatud sõna *bauddha* vastena. Mõlemad on tuletatud Šākjamuni üldkasutatavast õpetajanimest Buddha, mis tähendab ‘Virgunu’. Traditsioonilistes budismimaades nimetatakse Buddha õpetust dharmaks ehk seadmuseks, buddhadharmaks või ka lihtsalt Buddha õpetuseks (sanskriti keeles *buddhaśāsana*).

Budism tekkis india kultuuris tollal eksisteerinud paljude mõttesuundade (brahmanism, adžiivaka jt) kontekstis. Buddha õppis aastaid erakutest rändõpetlaste juures, enne kui jõudis oma arusaamiseni tõest. Budismi põhiseisukohad on esitatud tema esimest jutlust kajastavas tekstis «Seadmuseratta käimapanemine». See kuulutab kesktee õpetust, mis väidab, et elus tuleb vältida äärmusi. Kesktee õpetust saab teostada õilsa kaheksaosalise tee kaudu. Samas jutluses räägitakse ka neljast õilsast tõest: tõde kannatustest, tõde kannatuse põhjusest, tõde kannatuse lakkamisest ja tõde kannatu

   se lakkamisele viivast teest.

Ilmselt upanišadide õpetusest võeti üle sansaara ja nirvaana mõisted. Esimene tähendab olendite kannatust põhjustavate meeleseisundite keerist ja sellega seotud kannatusega seotud olemasoluviisi, teine aga nende vaibumist ja seeläbi kannatusest vabanemist. Nirvaana mõiste tähistab teadvuse kõrgeimat seisundit, kuhu jõutakse kaheksaosalise tee kaudu. Upanišadidest võeti üle ka teo ja teovilja mõisted. Mõiste seadmus (sanskriti keeles *dharma*) hakkas tähendama budismi õpetust edasiandvaid tekste ja nende kaudu toimivat kultuuri. Kogu edaspidist budismi arengut ning ülirikkalikku kirjandust ja mütoloogiat võib vaadelda nende põhiseisukohtade arenduse ja laiendusena.

Šākjamuni järgijatest kujunes kogudus, mille liikmed loobusid ilmalikust elust ning hakkasid kerjusmunkadeks ja -nunnadeks. Juba Buddha eluajal kujunes välja ka ilmalik pooldajaskond, kuhu kuulusid eeskätt jõukad linnakodanikud, tollane majanduslik ja poliitiline eliit, kes toetas kogudust majanduslikult, kuid järgis ka igapäevaelus Šākjamuni õpetust. Budismi pühakirjas nimetatakse mitmeid neist nimepidi (näiteks Magadha kuningas Bimbisāra, rikas kaupmees Anāthapindada ja kurtisaan Āmrapāli).

Buddha õpetas suuliselt ja tema õpetust anti algul samuti edasi suuliselt. Juba esimestel sajanditel pärast Buddha parinirvaanat hakkasid Buddha sõna erinevate versioonide ning tõlgenduste põhjal kujunema koolkonnad, mida on teada vähemalt 18. Buddha jutlused ning munga- ja nunnakoguduste elureeglid kanoniseeriti budismi suurkogudel, mida poole tuhande aasta jooksul toimus neli. 2. saj e.m.a hakati budismi tekste kirja panema. Esimeseks kirjapandud tekstiks oli tõenäoliselt *Aṣṭasāhasrikā-prajñāpāramitā-sūtra*. Seejärel kirjutati üles ka *Tripiṭaka* ehk «Kolmikkorv».

*Aṣṭasāhasrikā-prajñāpāramitā-sūtra* mõjul hakkas tugevnema uus, universaalsem ja vabameelsem suund budismis, mida selle pooldajad ise nimetasid mahajaanaks ehk suureks sõidukiks. Mahajaana pooldajad leidsid, et Buddha sõna ei saa olla muutumatu dogma, mida pimesi korrata, vaid et see peab olema arenev ja avatud uutele tõlgendusvõimalustele. Mahajaanale vastuseisvaid konservatiivseid koolkondi hakati nimetama hinajaanaks ehk väikeseks sõidukiks. Mahajaana pooldajad lõid järjest juurde uusi pühakirjatekste – mahajaana suutraid.

I aastatuhande jooksul levis budism peamiselt mahajaana kujul paljudes Aasia maades, teisenedes oma eripäradega rahvuslikeks suundadeks ja koolkondadeks. Budism mõjutas kohalikke religioone ja õpetusi, saades neilt seejuures ka ise mõjutusi. Nõnda kujunesid hiina budism, jaapani budism, tiibeti budism jne. Lõuna- ja
Kagu-Aasia maades levis peamiselt hinajaana, millest tänaseks on säilinud ainult theravaada koolkond.

Kõik budismi suunad tunnistavad õpetuse alustõdesid ja pühakirju, mis täielikult tõlgiti hiina ja tiibeti keelde, osaliselt ka mõnda teise Sise-Aasia keelde. Sanskritikeelsed pühakirjakogud ei ole originaalkeeles täielikult säilinud. Nepalis on üheksa dharmaõpetuse nime all tuntud kogumik, mis hõlmab olulisemaid sanskritikeelseid mahajaana suutraid. Sanskritikeelseid suutraid on leitud ka mujal, üheks viimaseks on 1999 Potala raamatukogust leitud *Vimalakīrtinirdeśa-sūtra.* Theravaada tunnistab pühakirjana paalikeelset *Tipiṭaka*’t.

Budismi kõrgaeg ja suurim levik Indias kestis I aastatuhande keskpaigani, millest alates hakkas see tugevneva hinduismi survel pikkamööda hääbuma. Kesk- ja Põhja-India suured kloosterülikoolid Nālandā, Vikramašīla jt tegutsesid oluliste rahvusvaheliste kultuuri- ja hariduskeskustena edasi kuni 12. saj lõpuni, mil Indiasse tunginud muslimitest türklased need hävitasid.

I aastatuhande teisel poolel tekkis Indias budismi suund vadžrajaana ehk teemantsõiduk, mille raames tekkisid oma kanoonilised pühakirjad – tantrad. Vadžrajaana sai hiljem domineerivaks suunaks tiibeti budismis.

19. saj algas budismi uurimine ja tundmaõppimine Läänes ning eriti 20. saj teisest poolest alates on budism jõudsalt levinud ka religiooni ja eluõpetusena. Tagasisidena on nn lääne budism ja budismi teadusliku uurimise ehk budoloogia mõju vallandanud uuendus- ja reformiliikumised Aasia traditsioonilistes budistlikes maades.

Paljud lääne teadlased ja humanistid on leidnud budismis kokkupuutepunkte teadusliku ja humanistliku maailmavaatega ning näinud selles õpetust, mis oluliselt rikastab nüüdisaja tsivilisatsiooni. Albert Einsteinile on omistatud budismi kohta käiv ütlus: “Budismil on tunnusjooni, tänu millele ta võib saada tuleviku kosmiliseks religiooniks: ta on ületanud isikulise jumala, ta väldib dogmasid ja teoloogiat, ta hõlmab nii looduslikku kui ka vaimset ning põhineb religioossel elamusel kui tähendusrikkal tervikul, mis tõuseb esile kõikide asjade, nii vaimsete kui ka looduslike, kogemisest.”