Egyiptomi Kalifátus

## Egyiptomi Kalifátus zászlaja

**Napóleon után:**

Napóleon 1799-es hadjárata után az Oszmán Birodalom ismét birtokába vette Egyiptom földjét. Azonban az 1815-ös Európai békekonferencia hírére felbátorodott hódító hatalom inkább elnyomta a vilajet-et, mintsem gazdagította volna.

A törökök 25%-os alap adókat róttak a kisiparosokra és a kereskedőkre. A Nílus menti gabonatermény 40%-át fizetség nélkül vitték el a gazdáktól. A gazdag és művelt ellenálló sejkeket kivégezték, vagyonukat elkobozták.

A népesség erős vezető híján csak tűrni tudott. Voltak ugyan kisebb ellenállások, de azokat gyorsan leverték.

Ez így ment 1838-ig, mikor új ember jelent meg az oszmánok elleni harc történelmében.

**Salah ad-Dín forradalma és szabadságharca (1840-1845)**

Salah Ad-Dín egy alexandriai kereskedő volt, akinek feleségét 1838 februárjában két török janicsár megerőszakolta majd megölte.

Salah Ad-Dín bosszút esküdött, de akkor még nem körvonalazott benne a függetlenség gondolata.

Kétszer járta meg a pasa alexandriai börtönét. Másodjára összeismerkedett egy mekkai szerencsejátékossal, Hussein Aj-Jassmi-val, akivel örök barátságot esküdtek. Rajtuk kívül még rengeteg olyan ember volt, akit ártatlanul csuktak le. Innentől körvonalazódott Salah ad-Dín-ak a forradalom és a szabadságharc gondolata. Miután kiengedték őket, együtt tettek fogadalmat a törökök kiűzésére Egyiptom földjéről.

Ellenállást szerveztek. Titkos találkozókat tartottak, ahol beszédeket mondtak és terveket forraltak.  Pár hónapon belül több ezer ember követte őket.

Egy éven belül, 1839-ben meggyilkolták azt a két janicsár, akik megölték Szalah ad-Dín feleségét. Innentől kezdve Szalah ad-Dín, az Egyiptom felszabadítóinak nevezett terrorszervezet vezetője lett.

A szervezet rövid időn belül hatalmas zűrzavart okozott Egyiptomban. Alexandriában rendszeresek voltak a terrortámadások a török lakosság, katonák ellen. Kairóban a Pasa testőrségét többször megtámadták. Luxorban a török katonák már ki sem mertek menni az utcára.

Az Egyiptomi Vilajet pasája, Jusuf Dede 1840-ben elfogató parancsot adott ki ellene, mint hazaáruló terrorista lázadóra.

Amikor a török hatóságok Salah ad-dín elfogásával próbálkoztak, végleg kitört a lázadás.

Több tízezer ember rohanta meg a kikötőket, bazárokat, kaszárnyákat és a pasai palotát is. A katonák próbáltak ellenállni, de a tömeg ellen nem tudtak mit tenni.

Alexandria 10 nap után a felkelőké lett és a lázadások futótűzként terjedtek az egész vilajetben. Manszura, Aszjút, Luxor, Asszuán sorra estek el. A főváros, Kairó tartotta magát, azonban a Pasa elmenekült és beszámolt a Szultánnak a fejleményekről. A Szultán elrendelte , hogy  Isztanbulból Rohin Bajezid Pasa egy 10.000 fős hadsereggel, Mohamed Ali pedig Szíriából egy 5700 fős sereggel azonnal induljon el a lázadás leverésére.

 Salah ad-Dín mindeközben hadsereget szervezett és 1842 elejére ki tudott állítani egy 7000 fős, félig felfegyverzett, azonban kiképzetlen forradalmi hadsereget.

Miután Rohin Bajezid 10.000 fős seregével partot ért Damiettában, és Mohamed Ali csatlakozott hozzá az egyesített sereg az ún. Sidi Salem néven elhíresült csatában tönkreverte a lázadó seregeket. Ezek után Sarah ad-Dín visszavonulásra kényszerült és feladta Alexandriát.

Egészen Beni Szeufbe menekült, ott újjászervezte a hadsereget. Realizálta azt, hogy ha nem szervez be más törzseket a lázadásba, akkor annak könnyen végeszakadhat.

Ezért barátjával, egy jobbkezével, Hussein Aj-Jassmimal és még pár emberrel titokban  lehajózott Kena-ba, ahonnan tevén Szafagába mentek. Onnan hajóra szálltak, majd Dzsidda-ban szálltak ki.

**A lázadás átterjedése Dél-Arábiába és Kánaánba:**

Kiszállásuk után titokban egyből Mekkába siettek, egyenesen Hussein Aj-Jassmi házába. Onnan elkezdték szervezni a lázadás helyi erőit. Nehezen ment, mivel a török hatóságok ott békében megvoltak a beduinokkal. Azonban a sivatagban élő törzsek nem szívlelték a törököket, mivel mindig rajtuk verték le az adók nagy részét. Így, megszereztek egy találkozót, ahol a 12 nagy törzs feje részt vett.  A tárgyalás végén, amit az utókor az „Allah döntése”-nek nevez, a 12 törzs egyhangúlag megszavazta a törökök elleni lázadást. A tárgyaláson részt vett Medina leggazdagabb kereskedőcsaládjából a legifjabb fiú, aki ő maga is utálta a törököket. Anyagi támogatásáról biztosította a feleket és közvetítőket ajánlott, a szudáni és a Vörös-tenger déli részén lévő megszállt kereskedővárosokhoz.

1843. szeptember 3-án elkezdődött Arábiában is a forradalom. Mekkában fél nap alatt lezajlott. Az elfogott török Basát elengedték. Medinában a törökök heves ellenállást tanúsítottak, azonban 2 nap múlva ők is feladták a harcot.

A többi kisebb város mihelyt meghallotta a két fő város elestét, ők is csatlakoztak az ellenálláshoz.

A lázadás hírére Mohhamed Ali 5700 emberével kivált az egyesített seregből és a lázadó beduinok ellen vonult.

Észak-Arábiában, a tabúk-i csatában a lázadó seregek legyőzték Mohamed Alit, ezzel visszavonulásra kényszerítve őt.

Salah ad-Dín, a beduinok egyhangú tanácsára 1843. december 20-án felvette a Kalifa címet és dzsihádot hirdetett a törökök ellen.

Kánaánban, egy jeruzsálemi gazdag kereskedő, Abu Bej embereivel meggyilkolta a jeruzsálemi helyőrség parancsnokát és kikiáltotta a kánaáni arabok függetlenségét.   Harcosokat gyűjtött maga mellé és ahol tudta, szabotálta a török ellátási útvonalakat.

Abu Bej és Sarah ad Din 1844. március 5-én egyesítették erőiket és a Sínai-félszigeten ismét legyőzték Mohamed Alit.

Ekkor a Szudán északi részén is fellázadtak a tartományok és csatlakoztak a már összezsugorodott egyiptomi erőkhöz.

Északon Sarah ad-Dín visszafoglalta Alexandriát, délen a friss csapatoknak hála, sikerült visszafoglalni pár területet. A két török parancsnok két tűz közé szorult.

A Beni Szuef melletti döntő csatában, az egyiptomi sereg főparancsnokaként Salah ad-Dín, beduin seregek főparancsnokaként Hussein Aj-Jassmi, és a lázadó kánaániták főparancsnokaként Abu Bej vezette seregek megsemmisítő vereséget mértek a Rohin Bajezid és Mohamed Ali vezette egyesített Oszmán seregek felett.

A szultán engedett és 1845. augusztus 25-én aláírták a kairói békét, amivel Egyiptom, Dél- Arábia (egészen Jemenig), Észak- és Kelet- Szudán és a Kánaánföld déli- része és Jordánia felszabadult a török elnyomás alól.

**Az 1846-os a kairói szerződés:**

A kairói béke után a három fő terület képviselői összeültek, hogy mit kezdjenek újjászületett államukkal.

A tárgyalás végén az alábbiakban egyeztek meg:

A felszabadult területek 3 fő részre oszlanak:

- Egyiptom, Észak- és Kelet-Szudán

- Kánaáni földek és Jordánia

- Dél-Arábia

A kánaáni területek kiváltságot kaptak:

- évi egyszeri adózás

- hadsereget maguknak kell kiállítaniuk, azonban a felszerelést a Kalifa biztosítja

- a zarándokoktól befolyt adók 25%-a

- határ menti védelem utáni pénz

Dél-Arábia:

- ők állítják ki a könnyűlovasságot

- bár a Kalifa Egyiptomban uralkodik, Mekkában és Medinában egy-egy vallási vezető tartózkodik

Egyiptom:

- a legfontosabb tartomány

- ő állítja ki a hadsereg gerincét

- Kairóban a tartományok törzseinek követeinek parlamentje

Továbbá:

Mindegyik régió jogot kapott arra, hogy belügyeit maga intézze, azonban a Kalifa bármikor beléjük szólhatott

A főváros Alexandria lett. A három fő tartomány közül Egyiptom lett a fő tartomány.

Mindegyik tartománynak van egy helytartója, de a helytartók a Kalifának tartoznak engedelmességgel.

Ezzel megalakult egy új állam, melynek neve Egyiptomi Kalifátus lett.

Kalifa: Salah ad- Dín

Arábiai Sejk: Hussein Aj-Jassmi

Kánaáni Sejk: Abu Bej