Második Szerb Birodalom

Az 1815-ös Tambora kitörése hatalmas hatással volt egész Európára, beleértve Szerbiát is. Az éhség és a forradalmak időszakában azonban nem volt egyszerű helyzetben semmilyen ország, így több ezer szerbnek kellett kényszerűen elhagyták hazáját, hogy élelmet és menedéket keressenek másutt. Ez a vándorlás azonban hatalmas hatással volt a régió politikai térképére. A görög állam például nem tudta megtartani a területeit, amelyeket az oszmán birodalomtól szerzett az 1840-es évek elején a szerb nemzetiség erősödése miatt a görög birodalom már nem tudott ellenállni a szerb forradalmi mozgalomnak és kénytelen volt autonómiát adni a szerbek lakta részeknek. Ugyanerre egy évvel később a román állam is kénytelen volt. 1852-ben a folyamatos háborúskodás és feszült politikai helyzet miatt a szerb bánságok fellázadtak a hűbéruraik ellen. Két állam jött létre, az Északi és a déli szerb bánság, melyeknek két despota, északon, Đurađ Branković, délen pedig Ljubomir Lazarević lett a vezetője. A két állam kikiáltotta majdnem egyszerre a saját függetlenségét, 4 nap eltéréssel, majd a két despota megállapodott, hogy az országok egyesülnek melyet a déli despota Nisből, az északi pedig Belgrádból fog irányítani, két központtal. Később a román és a görög állam félelemből a szerb állam balkáni dominanciájától összefogtak a Szerb Egyesült Despotizmus ellen.

Ezzel megkezdődött a zelső balkáni háború. A görögök délen elsöprő sikert arattak, de a románoknak folyamatosan vissza kellett vonulniuk a szerb csapatok elől, akik egész Bulgáriát elfoglalták és csaknem Havasalföld felét, mikor már Bucharest alatt voltak, akkor érkezett a békeajánlat a román részről, miszerint hajlandóak elismerni a szerb államot, illetve hozzá kerül Bulgária nyugati része és Szörény is. A kér ország békéje után nemsokkal jött a hír, hogy Nis elesett és vele együtt a déli szerb despota, Ljubomir Lazarević is életét vesztette. Ekkor Đurađ Branković seregei dél fele vonultak és hatalmas győzelmet arattak  Rigómezőnél a teljes görög sereg ellen. A görögök olyan mocsaras területek felé menekülten, hogy csaknem az egész hadsereg vagy a mocsárba fulladt, vagy az őket beérő szerb csapatok által lettek agyonlőve. Az így hadsereg nélkül maradt görög államot a szerbek teljesen feldúlták, majd egy olyan békét erőltettek rájuk, amiben számos szerb többségű terület is szerb közigazgatás alá került, ugyanis a szerbek annyira bevándoroltak a térségbe, hogy a korra majdnem az egész égei tenger partvidékét ők lakták, fele-fele arányban a görögökkel. Macedónia teljes területe, Attika, Peleponészosz, Albánia és Epirusz szerb közigazgatás alá esett. Albániában 30%, Macedóniában és Epiruszon a szerbek 40%-át teszik ki a teljes lakosságnak. A fennmaradt görög területeken a szerb állam hercegségeket hozott létre, amik a szerb birodalom tagállamai. Đurađ Branković a győzelem után egyesítette a két despotai címet és cárrá nevezte ki magát. A koronát a görög konstantinápolyi pátriarcha tette a fejére, ezzel szentesítve a tisztségét. Most, hogy a Szerb Birodalom újjászületett, a Bizánci Birodalom helyére lép és az ortodoxia és a szláv nép megmentéséért fog erőfeszítéseket tenni a nemzetközi politikában. I. Đurađ a román többségű Szörénység területén bánságot, a bolgár részeken nagyhercegséget hozott létre. (I. Đurađ Branković, (magyarul I. György).)

Đorđe Branković szerb cár