2011

**Vuosi 2011** on osittain mysteerien peittelemä, sillä se on viimeinen pelivuosi, josta ei löydy varsinaista dokumentointia. Siihen kuitenkin liittyy muutama helposti muistettava tapahtuma, joilla saa hiukan paikkailtua puuttuvaa viihdeblästäilyä.

## The Legend of Zelda -juhlavuosi

Nintendon Zelda niminen pelisarja täytti 25 vuotta, jota juhlistettiin useaan otteeseen viivästyneellä Skyward Swordilla. Päätin rakkaudesta sarjaa kohtaan pelata jokaisen pääsarjan osan, joista Four Sword jäi kuitenkin pelaamatta sen moninpelivaatimuksen takia. Luonnollisesti yli kuukauden kestänyt peliputki ei ollut samankaltaisista peleistä johtuen puhdasta nannaa, vaan kyllästymistä tapahtui tämän tästä. Erityistä tuskaa aiheuttivat kolme Zelda-peliä: Oracle of Seasons, Ages sekä Four Swords Adventures. Seasonien kohdalla kyllästyminen tapahtui samankaltaisuudesta Link's Awakeningia kohtaan, kun taas Four Swords Adventures tuntui pakkopullalta kenttärakenteesta johtuen.

Vuosi kruunaantui marraskuussa Skyward Swordilla, jonka ennakkotilauksesta johtuen sain pelata viikkoa muita aikaisemmin. Alla lista Zeldapeleistä:

* The Legend of Zelda
* The Legend of Zelda. Adventure of Link
* The Legend of Zelda: A Link to the Past
* The Legend of Zelda: Link's Awakening
* The Legend of Zelda: Ocarina of Time
* The Legend of Zelda: Majora's Mask
* The Legend of Zelda: Oracle of Seasons
* The Legend of Zelda: Oracle of Ages
* The Legend of Zelda: The Wind Waker
* The Legend of Zelda: Four Swords Adventures
* The Legend of Zelda: The Minish Cap
* The Legend of Zelda: Twilight Princess
* The Legend of Zelda: Phantom Hourglass
* The Legend of Zelda: Spirit Tracks

## Rällättelyä Grand Theft Autossa

Sen sijaan että olisin pelannut jokaisen Grand Theft Auton, tahdoin uhrata aikani PS2:lle julkaistuihin yksilöihin. Niiden suhteen en samanlaista peliputkea ylläpitänyt kuin Zeldojen kohdalla, mutta jokainen tuli läpäistyä 100% vuoden sisällä. Tiivistetysti voin jokaisesta niistä todeta vähän täydellisen läpäisyn näkökulmasta:

### GTA: San Andreas

Selvästi työläin kaikista Grand Theft Autoista PS2:lla. 100% läpipeluu on suorastaan tuskaa, sillä keräiltävää on yhteensä lähemmäs puolituhatta. Maalitägit seinillä, valokuvattavat kohteet, hevosenkengät, näkinkengät, stuntit, autot, vallattavat jengialueet ja järkyttävä määrä muita itseään toistavia sivutehtäviä. Tähän kaikkeen kun lisää tyttöystävät, jotka halutessaan voi treffata 100% sekä kaikki ostettavat vaatteet, on pelitunteja eläimellisen paljon. En voi suositella lämpimästi kuin pääpeliä.

### GTA III

Haasteellisen läpäisystä tekevät alati pelaajaa kärkkyvät jengiläiset sekä nopeasti tuhoutuvat ajoneuvot. Etenkin ambulanssilla suoritettava 12 osainen tehtävä on parasta hoitaa pois alta jo pelin alussa. Muuten jengiläiset ampuvat auton hajalle ennen kuin koko tehtävä on suoritettu. Samaten paloautoilu. Loput ovat lähinnä hiukan haastavaa stunttiajoa sekä rampagea, mutta muilta osin melko helppo läpäistävä.

### GTA: Liberty City Stories

Ei yhtä haastava läpäistä kuin GTA III, joten tämäkin menee kuin lasten leikki. Ainoa harmittava läpäisyä vaikeuttava tekijä on toisinaan ruman päänsä nostavat bugit. Pariin otteeseen tehtäväauto on jäänyt kukkulaan jumiin. Lisäksi stuntit ovat toisinaan tuskallisissa paikoissa, joista voi helposti lentää veteen, eli kuolla kertalaakista.

### GTA: Vice City Stories

Mikä tekee VCS herkullisen on sen pääjuoni sekä tunnelma. 100% läpäisyssä päälimmäiset ärsykkeet olivat hitaat venekisat ja helikopteripelastusoperaatiot, jotka kestivät aivan liian kauan. Lisäksi etenkin maailmanpyörän tienoolla peli suorastaan nyki yhden tai kahden kuvan sekuntivauhtia. Itse pidin kiinteistöjen rakennuttamisesta bordelleiksi, huumetehtaiksi ja vastaavaa, mutta niiden suojelu kävi työstä. Muilta osin varsin nannaa.

### GTA: Vice City

Olen tahkonut Vice Cityn lävitse sen verran monesti, ettei peli tarjoa enää juurikaan yllätyksiä. Se on myös kaikista osista lyhyin niin pääjuoneltaan kuin sivutehtävien määrältään. GTA session päättäjäksi Vice City oli lievä pettymys.

## Plasmabarbin seikkailut

Nyt ei puhutakaan enää peleistä vaan 80-luvun piirretyistä. Innostuin nähdessäni Jem -sarjan päätunnarin, ja halusin ihan vitsillä vilkaista, millaisesta sarjasta on kyse. Päähenkilö on orpokotia ylläpitävä Jerrica, joka isänsä luoman hologrammiteknologian avulla perustaa tyttöbändin, jota hän edustaa alter egollaan nimeltä Jem. Bändi saa pian vastustajikseen Misfitsit, jotka kerta toisensa jälkeen ovat vähällä tappaa Jemin ystävineen. Poliisia hädin tuskin sarjasta löytyy, joten kuoleman vaara vaanii jatkuvasti päähenkilöitämme. Tämän lisäksi Jem sotkeutuu kolmiodraamaan, jossa hän pettää poikaystäväänsä sekä Jerricana että Jeminä. Eli siis täydellinen kaaospiirretty.

Jemistä tekee yllättävän herkullisen sen pinnalle pulppuilevien paskuusarvojen lisäksi koukuttavat musavideot. Ne toistelevat hyvin usein biisin nimeä kerta toisensa jälkeen, mutta lyhyytensä ansiosta niiden melodiat pysyvät kasassa. Itse pääbändi on geneeristä ja tylsää musaa, mutta Misfitseillä on kappaleissaan yllättävän syvällisiä viestejä unelmoinnista, rohkeudesta sekä yleensä ihan puhtaasti kuinka olla badass. Pääartikkelissa enemmän jauhantaa tästä herkkusarjasta.