Särkynyt rauha

Särkynyt rauha on saaga, joka kertoo miten kaikki meni pieleen ja miten sota syttyi. Särkynyt rauha on myös saagan ensimmäinen osa.

Kaksi toisistaan erottamattomat sisrukset Liina ja Lia. Heidän elämässään alkaa käänne. He pitävät yhtä, vaikka toinen heistä valehtelee. Heidän mukaan tulee vielä salaperäinen Orvokki.

Kaikken keskellä kaikki yrittävät käyttäytä kuin sotaa ei tulisi. Yksi virhe johtaa sotaan.

Tarinat, jotka kuuluvat saagaan Särkynyt rauha.

Ulkopuolinen siirto, Petturi, Lian kohtalo ja Tumman jään pimeys.

Hahmot

Kuninkaaliset.

Kuningas (Tinjami) kerrotaan tarinassa enemmän.

Tinjamin sisko: Janeta

Muut

Lia: sinisilmäinen tyttö, jolla on ruskeat hiukset. 16-vuotias. Kaksinen Liina

Liina: Sinisilmäinen tyttö, jolla on ruskeat hiukset 16-vuotias.

Jasmer: uskollinen, valkotukkainen, kelta silmäinen poika. 16-vuotias

Orvokki: Kalpea tyttö, jolla on veren punertavat silmät ja tumman ruskeat hiukset. 17-vuotaa

Kia: sinisilmäinen viisas tyttö, jolla on harmaat värjätetyt hiukset. 15-vuotias

Kian koira: Halla

Saara ja Ava: he ovat sisaruksia. Heillä on siniset värjäytetyt hiukset ja vihreät silmät. Saara 17-vuotias taas Ava 15-vuotias.

Eino ja hänen kaverinsa Otava: Heillä on ruskeat silmät ja valkoinen tukka. Heidän molempien iät ovat 13-vuotta.

## Esinäytös

Valkoisen muurin edessä on musta koira. Koira haukkuu ja melkein murisee vihamielisesti. Muurin harjanteella on orava. Ja muurin takana on upean valtava vaalean harmaa linna.

Lopulta koira kyllästyy haukkumiseen. Tämä lähtee kävelemään pientä hiekkapolkua pitkin purolle. Hiekkapolun molemmilla puolilla on vaan tasaista ruohoa. Ei ainuttakaan puuta lähi mailla tai pensasta. On keskipäivä. Ja on kesä.

Samaan aikaan

Mustaan kaapuun pukeutunut ihminen juoksee purolle. Hän huomaa koiran puron toisella puolella. Hän tajuaa, että koira on ystävällinen. Hänen perässään kulkee kaksi sotilasta, jotka ovat kaukana eli he eivät tiedä mihin hän on mennyt. Hänellä on aikaa. Hän hyppää puroon. Juuri silloin kaksi sotilasta tulevat juoksujalkaa.

He eivät jää ihmettelemään mihin se meni. He kääntyvät vasemmalle. Koira alkaa katsoa puroon kuin olisi järkyttynyt.

Mustaan kaapuun pukeutunut pääsee pintaan. Heti kun hänen päänsä työntyi vedestä pois, hän yskäisee. Tämä hengitys rauhallisesti ja vilkuilee ympäriinsä kuin olisi tehnyt jotain pahaa. Hän on kuitenkin vedessä. Hän ui koiran luokse. Vaikka se näyttää helpolta, se on vaikeaa.

## Luku 1

-Onko tämä oikein?, kysyin siskolltani Liinalta.

Liina ei tietenkään vastannut heti. Katselen siskoani hämärässä huoneessa, jossa olemme. Huoneessa on yksi pieni ikkuna, josta tulee valoa.

Liina alkaa kävellä hiljaa ovea kohti. Harmaata ovea kohti, joka näyttää vanhalta ja puiselta. En seurannut tätä vaan vilkaisen taakseni, mistä olemme tulleet. Siellä ei ole ketään, ja helpotus valtasi minut. En edes kuullut Liinan sanovan:

-Tämä on oikein.

Silmäilen tullutta reittiä. En edes huomaa Liinan avaavan ovea, josta tulee valoa. Juuri silloin kuulen ääniä. Äänet ovat vihaisia. Ne tulevat lähemmäs meitä. Mutta ensin heidän on tultava tänne, kohtaan heidät kuin olisin samalla puolella. Lasken päässäni kummeneen. Yksi. Kaksi.

Kolmen kohdalla Liina ottaa kähdestäni kiinni. Meinaan sanoa, että miksi teet noin? Mutta huomaan siskoni varoittavan katseen, tiedän olevani hiljaa. Puhe lähestyy. He ovat oven takana. Juuri sen oven, josta tulimme hetki sitten. Jolloin olin vielä epävarma, mutta nyt tunnen toivoa.

Aika tuntuu pyhsätyvän ympärillämme. Äänet hidastuvat. Tunnen sydämeni sykkivän nopeasti. Vaikka olen muualla, kehoni kävelee Liinan perässä. Vasta nyt huomaan edessä olevan oven auki. Huomaan oikealla vanhan taulun. En kiinnittänyt siihen enempää huomiota. En haista mitään, mutta yleensä haistan.

Ovi avautuu takanamme. Emme ehtineet. Tunnen kuinka siskoni ote irtautuu. Tunnen hämmennystä. Miten siskoni saattoi jättää minut tänne?. Katseeni on taulussa, joten en näe hänen sulkevan ovea. Varsinkaan hänen katsetta. Hän petti minut. Vaikka haluan itkeä, minun pitää kohdata rauhallisesti viholliseni.

Yllätyn. Kaikki käy niin nopeasti, että en edes tiedä mitä sanoa. Käännyn heihin, ketkä ovat avanneet sen oven. En näe heitä, eikä ne näe minua. He ovat lopettaneet puhumisen. En tiedä keitä he ovat. Tunnen syyllisyyden virtaavan kehooni. Vaikka siskoni jätti minut yksin, tunnen itseni olevan petturi. Tämä on minun ideani. Tietenkin vastaan seurauksista. En välitä mitä seuraavaksi tapahtuu. Haluan, että siskoani ei syytetä mistään.

-Ei täällä ole ketään, kuului tuttu ääni.

-Hah… Täällä on… Oletko sokea?, kysyi toinen ääni.

Ensimmäinen vastaa: -En minä sokea olen… Täällä on niin pimeää, että kuka muka näkisi täällä.

Ensimmäinen, joka puhuu on Otava. Toinen heistä on Jasmer. En tiedä kuka on kolmas. Vaikka haluan tietää, en voi vaan kysyä suoraan. Se olisi itseni paljastamista. Olen hämmentynyt. He hän ovat vaan teinejä. Mutta ainoa ero on, he saavat olla täällä. Minä taas en.

-Riittää!, kuului kolmas ääni.

Vaikka henkilö puhui, en tiedä kuka hän on. En tiedä mitään hänestä. Pidän mystisyydestä. Ja arvoituksista. Ääni oli liian vihainen, joten en tiedä sen perusteella mitään.

-Kuka olet?, kysyi naisellinen ääni.

Orvokki! Hän on minun paras-ystäväni. Miksi en tunnistanut häntä heti? Laitan vasemman käteni selän taakse ja ristin sormeni. Toivon hänen ymmärtävän. Minua ei haittaa, jos hän suuttuu.

-Öm… Hei… Olen… (hermostunutta naurua).. Lia, vastaan hermostuneesti.

-Lia?, Jasmer Tokaisi hiukan töykeästi.

En antanut Jasmerin töykeyden vaikuttaa minuun. Laitan käteni rennosti toistensa päälle. Suljen silmäni hetkeksi.

-Kyllä se olen minä, vastaan huolettomasti.

Tunnen hetkeksi todellakin syylisyyttä. He voivat paljastaa minut. Mutta he eivät tee niin, he alkavat hiljaa jutella. En kuule heitä. Tuntuu kuin olisin yksin. Että en ala kysyä, nipistän itseäni. Se hiukan sattuu ja antaa ajatukset muualle.

-Me ei paljasteta sinua… Vaikka haluaisin, sanoo Jasmer vakaasti.

-Niinkö?, kysyn.

-Kyllä… Minun kuitenkin pitää kertoa sinulle yksi juttu, sanoo Orvokki.

Mikä juttu? Hymyilen hiukan nolostuneesti. Orvokki yleensä kertoo totuuksia. Tämä on uutta minulle. Jasmer huokaisee kun taas Otava naurahtaa hiukan salaperäisesti. Takanani kuulen oven aukaisevan. Valo sokaisee minut hetkeksi. Joten pidän silmät kiinni.

Tunnen ilman muuttuvan kylmäksi. Henkilö tulee viereeni. Tiedän heti kuka siinä seisoo. Kuka saa ilman kylmäksi vain olemalla siellä. Se on Saara.

Olen vain yhden kerran jutellut Saaran kanssa. Se keskustelu oli kesästä, mutta minusta tuntui kuin olisimme puhuneet talvesta. Saaran pikkusisko Ava kertoi hänestä Liinalle ja Liina kertoi sen minulle. Liina ja Ava olivat silloin kavereita, mutta eivät enää.

Avaan silmäni. Näen hetken ajan mustaa. Näen hämärässä huoneesta heidät. He vaikuttavat kylmyyden keskellä aaveilta. Vaikka täällä on aavemaisen kylmä, minusta täällä on sähkenöivän lämmintä.

## Luku 2

Meidän mukanamme tulee vielä siskoni, joka näytti uupuneelta. Siskoni oli tiennyt jäävänsä kiinni, joten hän tuli luoksemme. Jos olisin hänen kanssaan, olisin myös tehnyt samoin.

Käytävä on pitkä, johon me tullaan. Puinen seinä täynnä vanhoja tauluja on oikealla puolellani. Kiinnitän siihen huomiota kuinka hyvin kuvat kuvastavat elänyt henkilöä. Ne kertovat tarinaa. Että pimeydessä on paikkoja, joihin voi piiloutua ja varjot ovat tässä tilanteessa meidän suojelus enkelimme. Toisella seinän edessä on pieniä myrkynvihreitä lippaat, ne ovat rivissä (ne eivät ole tiellämme) ja niiden jokaisen päällä on yksi kynttilä. Ne palavat ja tuovat tunnelmaa, että meidät voisi huomata. Katto on mänty-, tammi- ja havupuusta tehty. Se näyttää vanhalta. Kuvastaa hyvin vanhan aikaista linnaa. Tuo tunnelmaa ja tuoksua. Lattia on tehty pelkästä sileästä kivestä. Lattiaan on lisätty pieniä ympyrän muotoisia viinin punaisia mattoja.