הזקנה מקצה הרחוב

כותב: איתי

קוראים לי פרנק ואני בן 15, אני לומד בתיכון קטן בעיר אשדוד, אני גר ברחוב מצוין עם שכנים טובים והחיים שלי מושלמים, חוץ מדבר אחד מוזר. בכל יום שאני חוזר מבית הספר אני עובר ליד פארק שנמצא בקצה הרחוב שלי ובכל יום אני רואה אותה, גברת על כיסא גלגלים, כבת 90 שיושבת בפארק ומסתכלת על העוברים ושבים בעניים קורעות נשמה, אנחנו קוראים לה "הגברת בקצה הרחוב". היא החלה להופיע לפני כשנתיים ומאז היא יושבת בפארק הזה בין השעות אחד לשתיים בצהריים ובלילה. אחרי השעות האלה אף אחד לא מצליח לראות אותה הולכת משם, אף על פי שכולם רואים אותה הולכת לכל אורך הרחוב לכיוון הפארק כרבע שעה לפני השעות המדוברות. אני תמיד שאלתי את הורי לגבי הזקנה ההיא אך תמיד קיבלתי תשובה מבולבלת ומוזרה, כאילו שהם מנסים להסתיר ממני משהו. כל הרחוב שלנו מתנהג ככה כשמדברים על הזקנה ההיא, חוץ מהילדים והנערים שמשום מה לא מספרים להם כלום. לאחרונה, יותר אנשים מתחילים להתעניין בזקנה הזו, ביום רביעי, 3 אנשים מהרחוב ניסו להתקרב אליה ולשאול לשלומה, הם עזבו את הרחוב באותו יום, שיערתי שזה רק במקרה אבל עדיין, היתה לי הרגשה שאמרה לי שמשהו לא בסדר.

החלטתי, אני בודק את זה. אני וכמה חברים שלי החלטנו ללכת ביחד לזקנה ההיא ולראות מה יקרה, הספקנו להגיע למרחק דל כצה צעדים בודדים ממנה עד שמישהו הגיעו אלינו בריצה ומשך אותו בכח, הם אמרו "אין לכם מושג עם מה אתה מתעסקים, בבקשה תישארו רחוק ממנה", הכל שלו היה מפוחד באופן מחשיד ולכן החלטתי לשאול אותו "מי זו הזקנה הזו ומה הסיפור איתה לעזעזל? למה היא מפחידה את כל מי שעובר פה ואף אחד לא מטפל בזה?" הפרצוף שלו נהיה חיוור, "אהממ זה בסדר ילדים אל תדאגו ממנה היא רק מישהי שגרה פה ליד ונושמת אוויר צח". אחרי שדיברנו איתו קצת השתחררנו מהרעיון, עבר שבוע עם ההטרדה שלה והחלטתי שנשבר ממנה, כשעברתי ליד הפארק פתחתי את הטלפון כדי לדווח למוקד העירוני אבל רגע לפני שלחתי על הכפתור הירוק שיתחיל לחייג, שמעתי קול מאחורי, זה היה קול של אישה זקנה, הקול אמר "אל תפריע לי" קיבלתי התקף חרדה, הסתובבתי לאחור ולא ראיתי אף אחד מאחורי, אבל שמתי לב שהזקנה ההיא מסתכלת ישירות עלי בכעס. רצתי משם וכשהגעתי קרוב לבית שלי נזכרתי שאמא שלי בבדיקה בבית החולים אסותא בעקבות חום ושיעורים קשים, אבל כשהתכוננתי להתקשר לאימי, ראיתי שהטלפון שלי מרוסק ולא עובד, קיבלצי שוק. תהיתי לרגע איך אני אסביר לאמא שלי שהרוח מכשפה או מה שהזקנה הזו לא תהיה ריסקה לי את הטלפון בלי שנרגשתי כשהוא היה בכיס שסגור עם רוכסן והיה לו מגן. רצתי לבית שלי ותפסתי את הטלפון שח הבית שלי. לא הייתי יכול לחייג לאמא שלי משום שהטלפון לא היה יכול להוציא את השיחה מסיבה זו או אחרת, "הזקנה הזאת! לעזעזל איתה". חייגתי במקום לכמה חברים שלי והלכנו ביחד לזקנה, השעה היתה כמעט 2 ולכן רצינו להגיע כמה שיותר מהר כדי לראות לאן היא הולכת. כשהגענו, השעה הייתה 13:58 ואחרי שהתמקמנו במקום מסתור במרחק בטוח מהזקנה חיכינו, וכשהגיעה השעה 2 פתאום כולנו הרגשנו שיכורים והתפתחו מרחבות פנימיות שנמשכו כ2 דקות, אחרי שהתאפסנו ראינו שהזקנה נעלמה ושכולם היו במצב של שכרות שהתפוגגה מהר. "לעזעזל!"

הגיעה חופשת הפסח והיתה לי תוכנית, לפרוס את כולם בשכונה וחראות מאיפה היא מגיעה לפארק וכך נוכל כל פעם לצמצם את החיפושים, סיפרתי על התוכנית לחברים שלי וכולם הסכימו וגייסו עוד אנשים לזה. לאימי סיפרתי שהטלפון שלי נפל מחלון תוך כדי שאני מצלם צורות של עננים לשיעור פיזיקה.

התחלנו בתוכנית, במשך כל הימים של העשייה והחיפוש אחר הזקנה היו לי סיוטים שבכולם הופיעה הזקנה והפצירה בי שהתוצאות יהיו הרסניות בשבילי. גם לחברים שלי היו את הסיוטים האלה והם החמירו ככל שהצלחנו יותר.

עבר שבוע מתחילת התוכנית. הצלחנו, מצאנו את הדירה שבה היא מתגוררת ועמדנו לסיים עם זה. באותו לילה היה לי את הסיוט הכי חמור שהיה לי, הוא היה נראה לי כיומיים של כאב וסבל שגורמת הזקנה הזו, אבל כשהתעוררתי, התחלתי, התארגנתי לפגישה עם הזקנה וחקחתי איתי סכינים ונפצים לא חוקיים שקניתי מאיזה בריון בבית ספר. אני וחברים שלי דפקנו על הדלת והיא נפתחה. הזקנה עמדה מולנו, ללא כיסא גלגלים ועם נתונים פיזיים מרשימים, אם לא הייתם מסתכלים עליה אלא רק על הנתונים שלה הייתם בטוחים שהיא בת 20 שמשרתת בקרבי ועוברת אימון מפרך כל יום. הסתכלתי עליה ושמתי לב לתעודת זהות בכיס שלה, בצבצו משם שם ושם נשפחה, וכן התמונה שלה, היה קוראים לה "אווה מירילשוילי", ניסיתי לשאול אותה "אווה, מי את ומה לעזעזל קורה פה? את מכשפה או שד?". אחר כך אני לא זוכר הרבה, אבל התעוררתי בשממה נטושה, תוך כדי שאני הוזה שאמא שלי צועקת "פרנק! איפה אתה?". אחרי שהתעשתתי על עצמי וניסיתי עכל את מה שקרה שמתי לב לישוב, ולידו בית קברות, ראיתי שם תזוזות וחשבתי שיש שם אנשים שיוכלו לעזור לי אבל כשנכנסתי, לא היה אף אחד, רק הרבה קברים. שמתי לב שהיה קבר אחד בולט יותר מהשאר וניגשתי אליו, בשם של המת היה כתוב אווה מירילשוילי, תאריך וסיבת המוות: לא ידועים.

"ולחדשות שהגיעו זה עתה, הילדים הנעדרים מאשדוד נמצאו מתים בישוב נטוש בנגב כשכל אחד נמצא במקום שקשור לגברת אווה מירילשווילי שסיבת ותכריך מותא לא ידועים. לא ידוע כיצד הילדים הגיעו לשם בפרק זמן כזה קצר ובלי שהישוב היה מסומן במפה"

©הזכויות של כל הקריפיפסטות המוצגות באתר זה שמורות לכותבים המקוריים שלהם - אין להפיץ/ להקריא/ להעתיק את התוכן ללא אישור המפרסם. לפרטים נוספים: tomerc2712@gmail.com©