Kriminalita

*V posledních týdnech jste mě mnohokrát slyšeli říkat, že deviace nemusí být nutně trestná.  Ale někdy samozřejmě je.  Pochopit kriminalitu sociologicky znamená, že si musíme odpovědět na několik základních otázek:  Například: Jaká je podstata zločinu?  Kdo páchá trestné činy a proč?  A jak na něj společnost reaguje?  Poměrně rychle zjistíte, že tyto otázky jsou vlastně všechny propletené dohromady.  A nelze je rozplést.*

Možná vás nepřekvapí, že doslovná definice zločinu je porušení trestních zákonů.  Jednotná zpráva o trestné činnosti FBI, která je hlavním zdrojem údajů o trestné činnosti v USA, sleduje mnoho různých druhů trestné činnosti.  Existují trestné činy proti osobě, mezi něž patří vražda, těžké ublížení na zdraví, znásilnění a loupež, a trestné činy proti majetku, mezi něž patří vloupání, krádeže, krádeže aut a žhářství.  Existuje však také třetí druh trestné činnosti, který se v hlavních indexech kriminality obvykle nesleduje a který se často nazývá trestné činy bez obětí.  Patří sem například užívání nelegálních drog, prostituce a hazardní hry.  Tento název je však zavádějící, protože mnoho z těchto případů má pro zúčastněné osoby závažné negativní důsledky.  Údaje FBI ukazují, že v USA bylo v roce 2015 spácháno přibližně 1,2 milionu násilných trestných činů a přibližně 8 milionů majetkových trestných činů.  Surová čísla však nejsou příliš užitečná, takže je můžeme převést na míru kriminality - v případě roku 2015 by to bylo 372,6 násilných trestných činů na 100 000 obyvatel a 2 487 majetkových trestných činů na 100 000 obyvatel.

Tato čísla jsou zhruba o polovinu nižší než v roce 1991, kdy míra kriminality dosáhla vrcholu po trvalém vzestupném trendu zhruba od roku 1960.  Tato čísla umožňují některá užitečná srovnání, ale je důležité si uvědomit, že nemohou zachytit celý obraz.  Statistiky kriminality totiž vycházejí z policejních hlášení, takže zahrnují pouze trestné činy, které jsou nahlášeny policii.  A ne všechny trestné činy jsou nahlášeny.  Výzkumníci proto někdy provádějí viktimizační průzkumy, v nichž se ptají reprezentativních vzorků populace, zda mají nějaké zkušenosti s trestnou činností.  A z jednoho takového průzkumu z roku 2015 vyplývá, že méně než polovina, přibližně 47 %, násilných trestných činů byla nahlášena policii a jen 35 % majetkových trestných činů.  Co tedy můžeme říci o tom, kdo tyto trestné činy páchá?  No, na základě vládních údajů sociologové sestavili jakýsi demografický obrázek, který nám však ukazuje pouze to, kdo je za trestnou činnost zatčen, nikoli nutně to, kdo ji páchá.  Začněme tím, že průměrný zatčený je mladý a muž: lidé ve věku od 15 do 24 let tvoří asi 14 % populace, ale v roce 2015 se podíleli na 31,8 % všech zatčení.  A zatímco mužů je v populaci asi polovina, tvořili asi 62 % zatčených za majetkové trestné činy a 80 % zatčených za násilné trestné činy.

A přestože údaje FBI nehodnotí sociální třídu, z jiných zdrojů víme, že osoby z nižší sociální třídy jsou zatýkány častěji.  Ale opět to není celý obrázek, protože, jak jsme o tom mluvili minule, bohatí Američané nejsou pravděpodobně vnímáni jako kriminálně deviantní stejným způsobem jako chudí.  Tím se dostáváme k rasové a etnické příslušnosti, kde jsou rozdíly v počtu zatčení zřetelné: přestože Afroameričané tvoří pouze 13,3 % populace, tvoří 26,6 % zatčených.  To má řadu důvodů.  Zaprvé, rasa a etnický původ úzce souvisí s bohatstvím a společenským postavením, a jak jsme právě viděli, lidé z nižších společenských vrstev jsou zatýkáni častěji.  Za druhé, údaje nezahrnují mnoho trestných činů, které jsou častěji páchány bělochy, jako je řízení pod vlivem alkoholu, zpronevěra a daňové podvody.  A konečně, Afroameričané a barevní lidé obecně jsou nadměrně kriminalizováni:

Policie i veřejnost je snáze považuje za zločince a jako s takovými s nimi zachází.  Například: Studie o zastavování chodců v New Yorku zjistila, že Afroameričané a Hispánci jsou zastavováni neúměrně často, a to i při kontrole míry zatýkání podle rasy, tj. míry zatýkání těchto rasových a etnických skupin.  A tato míra sama o sobě není zcela spravedlivá: přestože černoši a běloši užívají drogy v podobné míře, černoši jsou za to zatýkáni mnohem častěji.  Zpráva organizace Human Rights Watch z roku 2009 zjistila, že v roce 2007 byla pravděpodobnost zatčení černochů za drogy 3,7krát vyšší než u bělochů.  A studie ukázaly, že rasové složení čtvrti má vliv na vnímání kriminality v této čtvrti.  Bylo například zjištěno, že početnější afroamerická populace je spojena se zvýšeným vnímáním kriminality, a to i při kontrole skutečné míry kriminality.  A to nás přivádí k naší třetí otázce: jak společnost reaguje na kriminalitu.  Nadměrná kriminalizace koneckonců není otázkou toho, kdo páchá trestné činy, ale toho, jak si společnost představuje, kdo jsou zločinci.  Hlavní institucionální reakcí společnosti na kriminalitu je systém trestního soudnictví, který se v USA skládá ze tří částí: policie, soudů a systému trestů a nápravných zařízení.  Policie je hlavním styčným bodem mezi systémem trestního soudnictví a zbytkem společnosti.  Ve Spojených státech je přibližně 750 000 policistů a právě jejich osobní úsudek je základem pro skutečné uplatňování práva.  A při provádění tohoto úsudku policisté posuzují situaci podle řady faktorů.  Závažnost situace, míra nespolupráce podezřelého a skutečnost, zda byl podezřelý již dříve zatčen, zvyšují pravděpodobnost zatčení.

Policisté rovněž berou v úvahu přání oběti.  Stejně tak přítomnost pozorovatelů zvyšuje pravděpodobnost zatčení, protože zatčení přesouvá střetnutí na policejní stanici, kde má policista vše pod kontrolou.  V neposlední řadě hraje roli i rasa podezřelého, neboť policisté častěji zatýkají podezřelé jiné než bílé pleti, protože dlouhodobě spojují jinou než bílou pleť s kriminalitou - což je kulturní základ pro nadměrnou kriminalizaci.  A tento vliv lze jasně vidět nejen na údajích o nadměrné kriminalizaci, které jsem zmínil dříve, ale i ve studiích o rase a vnímání ohrožení.  A rasa by zde neměla být chápána jako nezávislý faktor; všechny ostatní faktory jsou rovněž vnímány prostřednictvím rasy.  Když tedy policista posuzuje, nakolik je podezřelý ohrožující nebo nespolupracující, podezřelí jiné než bílé pleti jsou i při stejném chování vnímáni jako více ohrožující a více nespolupracující.  Jde o to, že policejní práce má mnoho aspektů, které jsou překvapivě subjektivní.  Vzhledem k tomuto problému bychom mohli očekávat, že je soudy pomohou napravit tím, že budou přesně rozhodovat o vině a nevině.  A někdy to také dělají.  V praxi však to, jak dobře odvádějí svou práci, často závisí na tom, kdo je obžalovaný a k jakým ekonomickým zdrojům má přístup.

**Jak se systém trestního soudnictví odlišně dotýká lidí, kteří mají méně peněz:** Prvním problémem je kauce.  Kauce umožňuje lidem, aby byli po zatčení propuštěni z vězení, protože se zaručí, obvykle složením peněžní částky, že se dostaví k soudu.  V praxi to však znamená, že obvinění bez peněz zůstávají za mřížemi až do soudního jednání.  Datum, které může trvat dlouho.  Šestý dodatek zaručuje právo na rychlý soudní proces, ale mnoho soudů v USA je značně přetíženo.  Případů je prostě příliš mnoho.  Takže ti, kteří si nemohou dovolit kauci, mohou čekat měsíce nebo dokonce roky, než bude jejich případ projednán.  A obžalovaní, kteří si nemohou dovolit najmout právníky, jsou zastupováni veřejnými obhájci, kteří jsou v různé míře nedostatečně placeni a přepracováni.  Často prostě nemohou poskytnout svým klientům odpovídající zastoupení, což často vede k přísnějším trestům pro chudé.  To vše dohromady výrazně zhoršuje poslední problém, kterým je vyjednávání o přiznání viny.  Vyjednávání o přiznání viny je v podstatě vyjednávání, při kterém obžaloba nabízí ústupky v oblasti zákonného trestu výměnou za přiznání viny obžalovaným.  Teoreticky se jedná o užitečný nástroj pro rychlé vyřešení jednoduchých případů a snížení zátěže soudů.  Ale přestože se může jednat o vyjednávání o přiznání viny, strany nejsou v rovném postavení.  Chudý obviněný, který uvízl ve vězení, protože nemůže zaplatit kauci, je zastupován veřejným obhájcem bez prostředků na přiměřenou obhajobu a hrozí mu dlouhý trest odnětí svobody, je silně motivován přijmout dohodu o přiznání viny bez ohledu na svou skutečnou vinu či nevinu.

Osoby odsouzené za trestné činy pak procházejí poslední částí systému trestního soudnictví, systémem trestů a nápravných opatření.  A tím se nevyhnutelně dostáváme k masovému věznění.  Masové uvěznění označuje nárůst počtu uvězněných osob v posledních několika desetiletích a sociální, politické a ekonomické podmínky, které jej způsobily.  Zde je popis toho, jak to vypadá v číslech:  V současné době je ve Spojených státech uvězněno více než 2,3 milionu osob.  Pro představu: zatímco v USA žije asi čtyři a půl procenta světové populace, ve věznicích je téměř čtvrtina světové populace.  A USA mají nejvyšší míru uvěznění na světě - na každých 100 000 obyvatel připadá 693 lidí za mřížemi.  To je více než pětkrát více než ve většině ostatních zemí.  Ale nebylo tomu tak vždy: za posledních 40 let se počet uvězněných zvýšil o 500 %.  A tento nárůst má jen omezený vztah ke skutečné míře kriminality.  Jak jsem již zmínil, míra kriminality v 90. letech dramaticky poklesla, ale počet vězňů nadále rostl.  Masové uvězňování je důsledkem politických rozhodnutí, konkrétně politiky "tvrdého přístupu ke zločinu", jako jsou povinné minimální tresty.  A masové uvěznění dopadá nejhůře na chudé a barevné: přestože tvoří pouze 37 % obyvatel USA, nebílí tvoří 67 % vězeňské populace.  V roce 2015 byla míra uvěznění bělochů 457 na 100 000 obyvatel.  U hispánských mužů byla míra uvěznění více než dvakrát vyšší - 1 043 na 100 000 - a u černochů téměř šestkrát vyšší (2 613 na 100 000).  Jsou tedy tyto politiky "tvrdého boje proti kriminalitě" účinné?

Existuje několik způsobů, jak uvažovat o účelu trestu.  Jedním z přístupů k trestu je odplata, která spočívá v tom, že pachatel musí trpět stejně jako oběť, což je druh morální pomsty.  V USA je oblíbenějším přístupem odstrašení, které se snaží snížit kriminalitu tím, že se vyhlídka na dopadení stane dostatečně hroznou.  Dalším přístupem je ochrana společnosti, jejímž cílem je znemožnit pachateli další trestnou činnost, obvykle prostřednictvím dlouhých trestů odnětí svobody nebo trestu smrti.  A konečně rehabilitace chápe trest jako příležitost k nápravě pachatele a jeho návratu do společnosti jako produktivního občana.  V praxi je rehabilitace obtížně proveditelná, protože vězeňský systém má omezené zdroje a protože na odsouzené zločince jsou uvalena přísná omezení, která přesahují rámec systému trestního soudnictví.  Trestanci například často nemohou využívat sociální programy a čelí rozsáhlé právní diskriminaci při zaměstnávání a bydlení.  Skutečnost, že opětovné začlenění do společnosti je tak obtížné, vede k vysoké míře recidivy neboli opakování trestné činnosti, která vede k uvěznění.  Studie Národního institutu pro spravedlnost provedená mezi vězni z 30 států odhaduje, že do tří let od propuštění byly dvě třetiny z nich (67,8 %) znovu zatčeny.  Pět let po propuštění byly znovu zatčeny tři čtvrtiny (76,6 %).  Zdá se tedy, že tyto přístupy k trestům nefungují jako odstrašující prostředek.

Dlouhodobé tresty úspěšně odstraňují pachatele ze společnosti, ale toto odstranění může mít škodlivé účinky, přičemž obzvláště postiženy jsou barevné komunity.  Uvěznění zatěžuje rodiny, destabilizuje sousedství, protože obyvatelé se vracejí z vězení a zpět, a vede k nárůstu počtu lidí s omezenými vyhlídkami na zaměstnání, mimo jiné proto, že zaměstnavatelé mohou legálně odmítnout zaměstnat osoby se záznamem v trestním rejstříku.  Když tedy hovoříme o kriminalitě, nemůžeme se na žádnou z těchto otázek dívat izolovaně:  Vymezování trestné činnosti na základě údajů FBI opomíjí, jak se tyto definice uplatňují v reálném světě.  A když se věnuje pozornost pouze demografickým údajům o pachatelích, přehlíží se podmínky, které tyto statistiky vytvářejí.  Stejně tak pouhé zkoumání reakce společnosti opomíjí, jak tato reakce odpovídá na další dvě otázky.  Je to všechno zamotané.

Dnes jsme se učili o kriminalitě v USA.  Podívali jsme se na právní definice trestné činnosti a použili jsme údaje FBI, abychom si udělali představu o množství a druzích trestné činnosti.  Sestavili jsme demografický obrázek toho, kdo je zatčen, a mluvili jsme o tom, proč to nemusí být nutně ten, kdo páchá trestnou činnost.  A hovořili jsme o reakci společnosti na kriminalitu v systému trestního soudnictví a o tom, jak tato reakce končí masovým vězněním.