Андерс (коротка повідь)

Це одна з коротких оповідей про ваших спільників у Dragon Age II. У цій оповіді йдеться про Андерса. Написала Дженніфер Геплер.

## **Повідь**

Світло тут було... неправильне. Воно надміру жовте. Надміру різке. І воно сяяло згори. На мить, я не міг збагнути, чому воно видавалося дивним. Сонце... воно завсіди було тут так? Що я пригадую?

Слово відлунювалося до мене. Мариво. Я чаклун. Я провів час у місці, яке пам'ятаю. Це край імли, мрій. І я правий; там світло инше, воно струмує крізь землю, стіни, без якогось виразного джерела. Але я николи там не був кимось, аніж звичайним відвідувачем. Чому я знічев'я почуваюся, як удома?

Що ще я не можу пригадати?

Лежачи горілиць, я сів, а світло яскравішає, темнішає, усталюється. Стугін у моїй голові повертається та я відразу вжиткував трохи мани, щоб позбутися його. Біль легшає, поки чакли (чари) огортають його, заспокоюючи й охолоджуючи. Я намагаюся подумати. Почнімо з чогось простого. Моє ймення. Яке моє ймення?

*Я - Андерс.*

*Я - Справедливість.*

Николи не було так тяжко вимовити ці слова.

Ураз він повертається. Голос Справедливості, *мій* голос, який говорить крізь гниле лице одного тіла, яким він колись володів. "Пора. Ти показав мені таку несправедливість, більшу за будь-яку, що я стрівав. Чи ти насмілишся прийняти мою поміч?"

Я знав, що він мав на думці під "поміччю".

Щоб залишатися у світі смертних, йому потрібен був носій, тіло, у якому той міг мешкати до смерті носія, а не мрець, який буде гнити зсередини. Якби я дав йому це, він би мені натомість дав усе, що він мав, усе, чим він був. Разом, ми могли перетворити Тедас у світ, де панує справедливість, а не страх.

Світ без Кола. Без хоромників. Світ, де кожен чаклун може навчатися чаклам і водночас повертатися додому вночі. Де жодній матері не доводиметься приховувати свою дитину... або втрачати її через страх перед своїми сусідами. Де чакли визнані даром Творця, а не кляттям.

Думки заполоняють сливе по вінця уяву. Коло, хоромники, вони зробили моє життя таким, яким воно є тепер. Мені ще не було й дванадцяти років, коли вони прийшли по мене. Моя мати втирала сльози поки вони заковували мої зап'ястки, але мій вітець був радий, що мене забирають. Він боявся відтоді тої пожежі в хліві. Не просто боявся моїх здібностей, а й боявся *мене*, боявся, що мої чакли були покаранням за його можливі дрібні гріхи, які, як вітець уявляв, Творець судив.

Я завсіди знав, що не скорюся. Я б николи не став таким, яким вони хотіли - несперечливим, слухняним, *винним*. Але до приходу Справедливості я був самотній. Я думав тільки про втечу: Де мені сховатися? Як хутко вони мене знайдуть?

Тепер, сама ця думка діймає мене. Чому багато-хто живе з тим, із чим я не житиму? Чому Коло чаклунів повинне стояти? Тільки тому, що завжди стояло; тільки тому, що ті, хто читали слова Андрасте, перекрутили їх так, що тепер вони значать, що чаклуни мають бути в'язнями? Чому досі не було жодної ворохібні?

"Він іде." Наближається голос. Дехто, кого я знаю. Сірий Сторож.

"Що, в ім'я Творця, сталося з ним?" Їх було двоє. Я не знав другого.

"Він просто знавіснів (оскаженів, збожеволів). Його очі світилися... Його бісова шкіра розтріскувалася та він наче горів усередині. Він безупину верз у нестямі.... щось про несправедливість, ворохібню. Думав, що доведеться мені прикінчити цього причинного (божевільця) як скаженого пса, але той знепритомнів."

"Кляті чаклуни."

Я намагюся встати, розплющити очі та стрінути їх як чоловік, а не перем'ята блювота гарлока, чим я себе й почував. Я тепер їх бачу. Це Ролан; звісно, а хто ж іще. Ціна, яку я мав сплатити за щедрість Сірих Сторожів за взяття до себе та витягнення мене з-під носів хоромників. Він був одним із них, до того як його церкву розтрощили темнороди та він забажав долучитися до Сторожів. Нихто не казав, що угоду уклали, але тільки-но хоромники припинили габати (протестувати), Ролан ураз опинився серед Сторожів, і відтоді вони разом справляли доручення. Явнісінько, що хоромники післали його стежити.

Яка муха мене вкусила, щоб я уклав угоду зі Справедливістю там, де Ролан може це помітити?

Й ось він з'явився, я жалкую за такий підбір слів, бо щось усередині мене ворушиться, і мене рупить (цікавить): чи тяжкіше Справедливості здійснювати свою волю в тілі, у якому досі живе свідомість. Але це пусте запитання, бо його думки - мої, а він - це я, і я вже й не знаю, що за питання виникають у моїй голові.

Ролан тепер переді мною, білий грифон на його нагруднику розпливався в мене в очах... Так само невиразними здавалися його сірий крицевий полум'яний меч на обладунку його товариша. Я знаю з палкою впевненістю, що Ролан мене запродав.

"Сторожі позгодилися, що ми не можемо втримувати біснуватого," каже він, у його гугнявому голосі вчувається пихата втіха, тому я не маю потреби слухати далі. Він привів... ні, нацькував хоромників на мене, на нас, і це була та мить, яку вони так очікували.

Я не бачу себе, коли перевтілююся, тільки відсвіт у їхніх очах і відлуння їхніх криків. Моя рука кинулася та сильверит не просто ламається, а й вибухає на друзки розтопленої ковані (металу). Меч тане, течучи по грудях хоромника, і далі я спрямовую (випускаю) полум'я, яке випалює шкіру з лиця, залишаючи йно настільки гарячу кістку, що та аж жевріє. Дерева горять... наміт... усе навколо нас.

Ролан досі стоїть, а до мене донісся запах лиріуму, який той випив. Надіб (речовина) захистив його від вогню. Проте він боявся. Я бачу, як сіпається його щит. Я також знаю, що він ледве втримався від бажання втекти.Нараз майнула в мене думка: *"Що я таке?"*, бо я бачив, як він боровся водночас з плодницями й одержимими без боязні.

І тут його меч на рівні моїх грудей, і я не пручаюся, бо це тільки ковань і вона не здатна завдати мені зла, адже я не смертний. коли Ролан глибоко просадив лезо в мою плоть, а я у відповідь і не поворухнувся, тоді він облишив це. Він розвертається та біжить, я ззаду відтяв йому голову... Це були не чакли, а сам *я*, і байдуже, чим саме я є тепер. Його кров бризкала з його розтуленого рота, духмяніла медовицею та тепло линуло крізь мене. Він ненавидів мене, і тепер він мертвий. Він боявся мене, і тепер він мертвий. Він ловив мене, і тепер він мертвий.

Вони всі помруть. Кожен хоромник, кожна білиця та черниця, які стоять на дорозі до нашої свободи, помруть у муках і їхні смерті будуть нам за паливо. Ми здобудемо справедливість. Ми помстимося.

І знагла я стою самотою в жерявому (палаючому) лісі, а коло моїх ніг тіла мертвих хоромників і сторожів. Так багато їх, я й не знав, що вони були тут. І не знав, що я вбив їх, але свідчення було навколо мене. Не той наслідок битви, який я добре знав, а бійня з відірваними руками-ногами та рвана, роз'їдена шкіра.

Це не справедливість. Це не той дух, який був мені другом, самим мною. Чим він став? Чим *я* став? Ми маємо вшитися звідси. Нема мені тепер місця серед Сірих Сторожів.

Чи є десь узагалі місце для мене?