Зоряна Синевірська

## БІОГРАФІЯ:

Народилася на Закарпатті в родині Мольфарів. Мати — Олена, батько — Ян, має польське коріння. Зоряна — найстарша дитина в родині, має брата Ярослава (16 років) та сестру Герту (10 років).

В дитинстві любила проводити час у своєї бабусі Одарки — Мольфарки, що навчила маленьку Зорянку плести вінки, вишивати, сушити трави, варити різноманітні зілля, які використовувала в якості ліків.

Пані Одарка була відомою, на той час, знахаркою, до неї зверталися люди навіть з сусідніх сіл та містечок. Вона лікувала людей, тому передавала всі свої знання онуці, побачила її здібність до цієї справи.

Коли Зоряні виповнився 21 рік вона переїхала від батьків у маленьку хатинку на краю міста. Потім вона вирішила пройти педагогічні курси і почати працювати вчителькою.

Так воно і сталося. Була Зоряна старанною студенткою, старостою своєї групи. Лідерських якостей в неї було чимало. Вона вміла добре керувати колективом, тому вирішила стати старшиною факультету.

Прийшовши на свій перший робочий день вона пішла знайомитися з іншими викладачами та робітниками школи. Серед них був Пилип. Характерник, старший від Зоряни на 2 роки, що працював у Вогнечарі старшиною Хортинцю вже рік. Під час навчання Зоряна та Пилип часто сварились і сподівались, що після випуску зі школи більше ніколи не зустрінуться, але доля вчинила інакше.

Старшина Характерників побачивши Зорянку, спочатку, не повірив своїм очам, невже він зустрів ту саму дівчинку, що ворогувала з ним в школі?

## ЗВИЧКИ (ЦІКАВІ ФАКТИ):

* **Будь що, радитись з бабусею.**

У Зоряни дуже теплі та домашні відносини з старенькою, усе своє дитинство бабуся була для неї людиною на яку слід рівнятися. Не дивно, що Зоряна завжди за підтримкою та порадою лине до старенької хати на окраїні,  де завжди сушаться різноманітні трави, у тумбочці нитки для вишивки, а на кухні бабуся з фразою "Час усе по своїх місцях розподілить, Зорю, не квапся" подає онуці ромашковий чай.

* **Любов до ромашок.**

У бабусиній хаті на підвіконні завжди стояла ваза з ромашками, та й для вечірніх посиденьок старенька воліла заварювати ромашку, казала, що ця квітка заспокоює і чомусь із самою Зорянкою у неї асоціюється.

(Оскільки Зоряна обожнює природу просто так квітів вона ніколи не рве, завжди назбиравши собі букет, днів два милується, а коли бачить, що квіти засихають, то одразу береться їх сушити Спочатку вона так робила, бо бабуся наказувала, та потім це у звичку увійшло.)

* **Ніколи не їсть вишні**.

Колись, коли її залишили за молодшою сестрою приглядати, вона Герту у сад, ягоди їсти повела і якось не зглянула, як сестричка кісточкою вдавилася. Зоряна від страху розгубилася й у паніку впала, помогли лише батьки, які вчасно повернулися. Довго вона себе винила, але нічого це не дало, та від того часу до вишень вона не підходить, адже спогади про той день клятий нахлинюють.

* **Обожнює святкувати Різдво**

Їй здається, що це свято має свою атмосферу чуда. Вона обожнює, коли вся сім'я збирається разом за столом, слухає колядки, смакує кутю та обговорює різні незначні дрібниці. Це свято для неї - затишок, рідний дім та усмішки рідних. А ще саме в період зимових свят, дівчина дотримується усіх традицій, які лише здатна пригадати. Особливо своєї власної традиції прикрашати ялинку разом з молодшими, а опісля довго пити чай з медом. Саме у той день вона відмовляється від ромашки і заварює м'яту, адже її так полюбляє Ярослав.

## ІСТОРІЯ КОХАННЯ:

Зоряна навчалася в Мольфарів, а Пилип в Характерників. Бачилися вони лише взимку, адже більшу частину навчання проводили на практиці, але й за той короткий час встигали посваритися. А привід міг бути геть мізерним: то дошка не там висить, то колір чогось не подобається, то взагалі «має бути воно не так, а як не знаю».

Побільшало сварок тоді, коли ці двоє стали старостами. Через однакову посаду їм треба було чимало співпрацювати, але постійні сварки дуже заважали. Вчителі та учні намагалися помирити ворогів, або хоча б трішки припинити конфлікти — все марно.

Пилип випустився зі школи, думав, більше ніколи не зустріне Зоряну, сподівався, що їх шляхи розійдуться, але сталося інакше. Рік одразу після закінчення Вогнечару провів на курсах підготовки до роботи в Українській Магічній Спілці, потім рік працював там. Парубок пише заяву про звільнення, вирішує продовжити батькову справу — стати вчителем бойових мистецтв у рідній школі.

Тим часом Зоряна закінчувала навчання у Вогнечарі. Вона відразу зрозуміла, що її покликання — вчителювати, тож після закінчення школи подала документи на вступ. Закінчивши педагогічні курси вона влаштувалась деканом Мольфарів в школу магії Вогнечар.

Спершу вона прийшла познайомитись з викладачами та персоналом школи. Серед них були приємні та цікаві люди, молодій учительці дуже хотілось почати співпрацю з ними. Її погляд одразу вихопив молодого чоловіка, що стояв біля Лук'яна Пазура. То був Пилип Соколенко — молодий старшина Характерників, який прийшов працювати у Вогнечар декількома днями раніше. Вона зрозуміла: доля вирішила звести її з запеклим ворогом, тим самим Пилипом з Хортинцю.

Почався навчальний рік. Факультети, на чолі з старшинами, роз'їхались в окремі корпуси на практику. Підопічні Зоряни прямують в Карпати, а юні характерники, разом зі старшиною, якого називають Стрілою (це прізвисько прив'язалося до нього ще зі шкільних років, адже Пилип, як ніхто інший вправно володів луком і стрілами) прибули на дике поле.

Одразу після приїзду старшина Лісовіру пішла зустрітися зі своєю родиною. Вона сумувала за всіма членами своєї сім'ї, але особливо за бабусею Одаркою. Вирішила розповісти їй про неочікувану зустріч зі шкільним ворогом, але бабця, попиваючи ромашковий чай, відповіла: "Час усе по своїх місцях розподілить, Зорю, не квапся з висновками. Ця людина може стати дуже дорогою для тебе. Роби, як відчуваєш серцем!". Онука не думала, що відповідь бабусі буде саме такою, але послухала цю пораду.

Перша практика Зоряни у ролі викладачки пройшла успішно. Учні виявились хорошими й слухняними. Одразу полюбили нову старшину, що стала їм, немов старша сестра.

Взимку головний корпус школи ожив. Тепер всюди чується дитячий сміх, відчувається атмосфера Новорічних свят, майбутніх екзаменів.

Щоранку директор збирав усіх вчителів на гутірки. Там обговорювались заходи, що будуть проводитись у школі, навчальний процес, поведінка учнів.

Зоряна й Пилип знали, що сварок між ними буде чимало, але намагалися знаходити спільну мову. Спочатку це було дуже важко, але їхнім спільним стимулом були учні, адже хто, як не старшини мають бути справжніми еталонами факультету і подавати приклад молоді, тож конфлікти були зайвими. З часом сварок стало менше, вони почали добре співпрацювати, але до того часу зима вже скінчилась і довелося знову вирушати на весняну практику.

"Так і минув перший рік вчителювання. Були, як хороші моменти, так і погані. Це був цікавий досвід. Я вже звикла до своїх учнів, до школи, обов'язків старшини. Буду сумувати за всім цим у період канікул" — розповідала Зоряна, сидячи на ґанку хатини бабусі Одарки, поки та вишивала онуці сорочку.

Розпочався новий навчальний рік. Нові учні заїхали у Вогнечар і почали своє навчання. Третьокурсники пройшли розподіл на факультети. Вони вже дорослі, з трепетом чекають початку практики.

Осінь. Всі вже у своїх корпусах. Для одних — це перша практика у житті, вони звикають до всього, що відбувається, для них це нове й незвідане. Для інших — останній рік навчання, випуск зі школи, екзамени, вибір майбутньої професії, найважливіший етап в житті.

Як би там не було, але для Зоряни все стало незмінним. Вона, як і раніше вчителювала, допомагала своїм учням, підтримувала їх, збирала ромашки, плела вінки, сушила трави, щовихідні ходила до бабусі. Холоднішало, наближалася зима, всі вже потроху збирались від'їжджати у головний корпус.

Приїхавши з Карпат вона несла чималу сумку з підручниками, зошитами і банку з травами коридором до свого кабінету. Саме там вона зустрілась з Пилипом. Вони зіштовхнулись, адже він також ніс речі до себе в кімнату. Мольфарка й Характерник заходились складати розсипані речі в свої сумки. Все було на своїх місцях. Залишився лише один блокнот. Зоряна вирішила його підняти, але він знову впав, бо вона була дуже розгубленою. Поспішаючи, вона не розібрала чия річ, тому запхнула в свою сумку й побігла коридором.

Розбираючи торби дівчина помітила зловісний блокнот, але не зрозуміла, що там, бо не пам'ятає, щоб у неї такий був. Вирішила відкрити. Там були вірші. Вірші про Хортинець, про Вогнечар, про викладачів і учнів, але найбільше там було романтичних віршів, адресовані їй. Зоряна була шокована, що Пилип — кремезний чолов'яга з жорстким характером може писати вірші романтичного характеру. Зрозумівши, що припустилась помилки, читаючи чужий блокнот вибігла з кабінету, хотіла віднести власнику. Як тут зустріла Пилипа, що біг їй на зустріч.

— Ти забрала мій блокнот? — запитав він.

— Так.

— Читала що у ньому?

— Так, Пилипе, вибач! Я випадково, заплуталась в речах і так вийшло...

— Ага... Раз так, то пішли в мій кабінет. Швидко!

Він вирішив вирішив покликати Зоряну до себе в кімнату, щоб обговорити цю ситуацію. Вона погодилась. Поки йшли, ніхто не сказав ні слова. Як Пилип, так і Зоряна думали про те, що відбулося щойно.

Вони прийшли. Характерник запросив Мольфарку сісти в крісло, а сам став біля вікна. Вони би мали щось говорити та слів підібрати ніхто не міг. Тиша. Секунда, дві…

— Вибач! — два голоси і одне слово сказане одночасно їхні погляди зустрілися.

— Ну ясно, мене совість гризе, а ти то чого вибачаєшся, Пилипе?

— Я… Я не знаю, просто це все, не так я хотів признатися, явно не так, — прошепотів характерник.

— Ну не засмучуйся, верни назад мені того веселого Пилипа і я, можливо, піду з ним на прогулянку, —  дівчина залилася рум'янцем. Це флірт? Цією реплікою Зоряна здивувала саму себе.

— Мені сприйняти це як запрошення? — хитро замітив Пилип

— Ні… тобто так, але… я не те хотіла сказати, — шепотіла Зоряна намагаючись уникнути погляду в очі, — Хоча знаєш, так, можеш вважати це за запрошення! — дівчина швидко підняла голову й зустрілася з голубими очима в яких грали бісики.

— Що ж, як я можу вам відмовити, пані, — декан подав руку й піднявши дівчину з крісла повів її у сторону дверей, —  Ніколи не думав, що сміливими можуть бути не лише характерники.

— Не сміши мене Пилипе, мольфари ще й не таке вміють, — лукаво помітила Зоря.

— Не сумніваюся, що ж до вас, мадам, прийде лист з місцем та часом зустрічі. Ви ще не передумали?

— Не дочекаєшся! — іі Зоряна рвучко розвернулася, проте через два кроки завмерла, — Пилипе, давай краще ввечері, щоб учні не здогадалися.

— Як скажеш, — і обоє посміхнулися - собі, ситуації, людині навпроти.

Та сховавшись за поворотами обоє завмерли, звідки ж вони взяли цю хвалену впевненість? Це усе було дивно, але дивно було розуму, серцю було приємно, навіть дуже.

Наступного дня вони нагадали одне одному про зустріч і пішли далі проводити уроки й молитися, щоб учні нічого не дізналися. Зустріч вирішили провести опівночі в лісі, поблизу будівлі Вогнечару.

— Привіт, — заговорив Пилип, коли побачив Зоряну.

— Доброї ночі, — відповіла вона.

— Як ти?

— Все добре. Потроху відійшла від подій, заспокоїлась, а ти?

— Нормально. Трішки хвилююсь через все це, але...

Настала тиша. Ніхто й слова вимовити не міг. Вони просто йшли все далі й далі. Відійшовши в глиб лісу, де їх ніхто не бачить і не чує Зоряна вирішила заговорити:

— Погода хороша, чи не так? — дівчина намагалась припинити тишу і ніяково запитала.

— Справді, — відповів хлопець.

Знову тихо. Через декілька хвилин Пилип запросив Зоряну сісти на лавку і почав розповідати:

— Це місце я знайшов ще у шкільні роки. Тут сидів, писав вірші. Для зручності вирішив поставити лавку. А хочеш я почитаю?

— Звичайно!

Безглузда тиша вмить минула.

Соколенко читав вірші, а Синевірська, спершись на його плече, слухала. Вони забули про все на світі, жили цим моментом.

Почало світати, але на забутій галявинці лісу досі лунали голоси Зоряни та Пилипа.

Світало. Двоє зрозуміли, що час йти в будівлю школи, скоро початок уроків, а вони вже не учні, прогуляти не вийде. Прийшовши у свої кімнати Пилип ліг трохи поспати, нехай і з годину, а от Зоряна заварила собі чаю, вирішила таким чином підбадьоритися.

День минув нормально, хоч і трохи складно через мінімальний час для сну. Через декілька днів історія повторилася. Пилип знову покликав Зоряну на прогулянку. Їм було добре разом читати вірші, розмовляти про все на світі і просто мовчати.

Зима підійшла до кінця, почалась весняна практика. Зоряна пішла до бабусі, розповіла про все, що трапилося з нею за цей час:

— Він якось змінився... Не такий, як був тоді...

— Подорослішав він, подорослішала ти. Це нормально.

— Бабусю, а що ж мені робити?

— Слухай своє серце і все буде добре!

Бабця з онукою продовжили пити чай.

Час йшов, практика минула, настали літні канікули. Зоряна й Пилип знову зустрілися. Майже все літо вони провели разом, то на роботі, то гуляючи поблизу школи. Це було одні з найкращих канікул в їхніх життях. Все хороше швидко закінчується, тож канікули підійшли до кінця.

Почалась осіння практика.

Спочатку все було, як завжди, але потім Зоряна зрозуміла, що чогось не вистачає. Подумала декілька днів і зрозуміла: не вистачає Пилипа в її житті.

Порадившись з бабусею вона вирішила написати йому листа. Підготувавши все необхідне піднялась на найвищий поверх башти, де жили поштові голуби. Там написала листа, відправила. За мить побачила, як до неї летить голуб і несе в лапках згорток пергаменту.

То був лист від Пилипа для Зоряни. Дівчина розкрила його. У цьому листі він запитував, як у неї справи, чи можуть вони спілкуватися під час практики. Швидко взявши перо в руки Зоряна написала відповідь, яка звучала так:

"Здрастуй, дорогий Пилипе!

У мене все добре, практика проходить успішно. Я б дуже хотіла спілкуватися з тобою в живу, але на жаль це неможливо. Нам треба шукати якийсь вихід з цієї ситуації. Єдиним варіантом, на мою думку, є листи. Ми можемо спілкуватися так, але таємно, аби ніхто не здогадався.

Бувай!

Твоя Зоря"

Цей лист вона також відправила й пішла до себе в кабінет. День вона провела в роздумах, хвилюючись за листи: чи дойдуть вони на дике поле, чи не прочитає їх хтось окрім самого Пилипа?

Через декілька днів у Лісовір прийшов лист з Хортинцю, що був адресований панні Синевірській з поміткою "особисто в руки". Вона зрозуміла, що то відповідь від Пилипа, тож одразу відкрила згорточок. Він розповідав, як сильно сумує за їхнім спілкуванням і буде радий листуватися.

Наступні дні вони спілкувались без перестанку. Майже щодня Пилип присилав Зоряні вірші, іноді цілі поеми. Про все це Зоряна розповідала бабусі. Вона її підтримувала, давала добрі поради.

Так і пройшла осіння практика. Всі збирають валізи і вирушають у головний корпус. Першими приїхали Характерники, тож Пилип вирішив чекати Зоряну біля входу. Не минуло й 2 хвилин, як Мольфари вже з'явилися. Старшина йшла попереду, проводжаючи учнів.

Почалося навчання. Не зважаючи ні на що старшини Лісовіру й Хортинцю незмінно гуляли ночами в тому самому лісі. Вони спілкувалися, обговорювали все, що їх оточує. На жаль, всі вже здогадувались про теплі стосунки цих двох, тому щорічні вечорниці для учнів та вчителів вони вирішили відвідати разом, щоб гарно провести час.

Настав той день. 31 грудня — переддень Нового року. Всі метушаться, готуються до святкування, думають: кого запросити, з ким піти, що одягти.

Святкування почалось. Співи, танці, веселощі, чимало смачної їжі. Всі святкували, але Пилип Соколенко був сам не свій. Він нічого не їв, не пив, стояв далекому кутку зали поринувши в роздуми.

Останні хвилини залишились до 12. Він хвилювався ще сильніше, але зібрався з думками й підійшов до Зоряни, що стояла поряд зі своїми учнями.

— Панно Зоряно, чи можемо ми з вами поговорити? — запитав Пилип. Він говорив офіційно, адже учні поряд.

— Так, звісно, — відповіла Зоряна відходячи від юних Мольфарів.

Вони вийшли в коридор.

Зупинилися в далекому кутку, де їх ніхто не чув. Трішки помовчали, як тут Пилип заговорив:

— Я тебе покликав, щоб зізнатися в дечому...

— У чому ж?

— Я кохаю тебе, — тихо відповів Пилип. Дістаючи з кишені маленьку коробочку він продовжив:

— Це тобі!

— Що там? — поцікавилась дівчина.

— Відкрий! Там знак моєї щирої любові.

Вона послухала і з острахом відкрила. В коробочці лежав ланцюжок з іменною підвіскою. Замість букви "о" в слові "Зоряна" була кругла формочка, в якій під склом лежала маленька ромашка.

— Це ромашка? — здивовано звернулась Зоряна, — Справжня?

Пилип кивнув у відповідь.

— Ромашки — мої улюблені квіти!

— Я знаю, — відповів Пилип.

— Але звідки?

— Пам'ятаєш, Зорю, ще в шкільні роки старостам дали завдання підготувати спільний проєкт, зробити зону відпочинку в лісі, щоб учні могли туди ходити?

— Пам'ятаю...

— Коли ми шукали місце для цього, то знайшли чудову галявину, де росло дуже багато ромашок. Тоді тобі стало їх шкода, і ти вирішила зібрати всі ті квіточки й висушити. Потім ти зробила дуже багато чаю і пригощала їх всім, кого бачила. Було таке?

— Було... І ти це запам'ятав?

— Звичайно! Таке забудеш... Я тоді стільки того чаю напився, що рік не міг на ромашку й дивитися..! А ти з того часу у мене з ромашками асоціюєшся...

Очі Зоряни наповнились сльозами щастя. Вона обняла Пилипа й прошепотіла такі важливі для нього слова: "я тебе люблю".

З тих часів вони навіть не приховували те, що між ними є. Закохані продовжили ходити гуляти ночами, листувались, коли були на практиці, їздили з візитами одне до одного. Літні канікули вони проводили разом, гуляли, відпочивали, працювали.

То була любов двох протележностей — запального Харакерника Пилипа Соколенка й спокійної Мольфарки Зоряни Синевірської.

## БАТЬКИ:

Мати Олена — українка, все життя прожила в м.Берегове, там в юності познайомилась з Яном — поляком.

Якось, вирішили Ян з друзями піти шукати цвіт папороті на Івана Купала. Розбрелися: хтось групкою, хтось сам один. От і Ян вирішив самотужки випробувати свої сили. Забрів він так далеко, що обертається, а там ліс густющий. Друзів не чути, ніц не видно, темно, холодно, ще й дощ накрапав. Чалапав день хлопака, чалапав другий, як тут побачив жіночку, що збирала квіти. Вона здивувалась: "хто це в таку рань бреде лісом?". Розпитала про все: хто такий, звідки йде, як тут опинився. Хлопчина ламаною польсько-українською, заікаючись, позіхаючи, цокочучи зубами, розказав жінці про себе, попросив про допомогу. Та в свою чергу змилувалась над ним, привела до себе додому. Дорогою розповіла, що звати її Одарка, краща знахарка з усієї округи, має дочку Олену.

— Оленка моя, якраз твого віку, може познайомитесь! Файна дівка! Кавалєрів валом! Пів школи за нею бігає, а вона неприступна! — каже пані Одарка, — Вся в роботі та в навчанні...

Прийшовши Одарка нагодувала бідного хлопця, обігріла, до того часу й Олена прибігла додому. Якщо розказувати чесно, то спочатку знайомство не йшло. Тем для спілкування було не багато та й мовний бар'єр доставляв труднощі. Але хвилина за хвилиною, слово за словом і Олена з Яном, навіть не зглянулися, як стрілка годинника перевалила за дванадцять. Що ж знайомство виявилося не таким проблематичним як здавалося на перший погляд. Та й не таким звичайним, про що говорила усмішка Яна, яка не злазила з його лиця наступні дні, та метелики в животі Олени, які не зупинялись ні на мить.

3 дні прожив з ними поляк, як тут зайшла до Одарки тітка Наталка, сусідка і добра знайома, каже:

— Ми тут з Василем до Польщі їдемо, родичів провідати, можеш заходити до нас 2 рази в день, пса годувати?

— Без проблем! До Польщі, Наталю, кажеш..? А у нас тут знайда один прибився — Ян, поляк, не буде у вас місця, відвезти його?

— Ой, звичайно! А як це він тут опинився?

— Пішли діти на Івана Купала цвіт папороті шукать, а цей десь заблудив. Йде вже другий день, як тут я трави збираю. Забрала бідолагу додому, нагодувала, напоїла, обігріла. Промок весь під дощем, слава Богу не застудивсь.

Ось так і поїхав Ян разом з тіткою Наталею і дядьком Василем. Прибувши додому завжди веселий хлопчина ходив сумним. Минали дні, тижні, плинув місяць. Батьки хвилювалися за сина, тому вирішили, що краще буде, аби тато поговорить з ним.

— Ну, що, синку, чому ходиш, яку холодну воду опущений? Де дівся мій веселий син?

—  Тату, був оце я в Україні, жив з жіночкою однією, пані Одаркою. Дочка в неї є, Олена. Не вистачає мені її, її спілкування, співів рано вранці, чаю того м'ятного, що вона щовечора пила.

— Ооо!!! Схоже тут хтось закохався! Яка вона хоч? Гарна?

—  Словами не передати... Її очі, мов волошки, такі самі сині, глибокі, мов те море. Її волосся темне, як ніч. Голос ніжний, наче вітерець... Вона ідеальна, тату! Коли згадаю її, то немов метелики в животі пурхають...

— Це почуття, сину, зветься любов.

Батько поплескав сина по плечу і вийшов з кімнати. Він підійшов до матері Яна і обійнявши її тихо сказав:

— Закохався син наш, тому й сумний.

— Як закохався?! В кого?!

— В Україні його прихистила жінка з дочкою. У дочку закохався. Каже: "Не вистачає її, жити без неї не можу".

— Українка?! Який жах!! Як хоч звати її?

— Олена вона! Що ти так репетуєш, жінко?

— Що сусіди скажуть?! Це жах!

— Син наш, якщо ти не помітила, дорослий, сам розбереться. Я йому довіряю!

— Ви ж, як два барана! Уперлись в своє! Що буде, то буде, я проти, а ви дивіться там.

Ян вирішив, що повинен запропонувати Олені руку й серце, тож почав збирати гроші на обручки. Десь сам заробив, десь тато допоміг, от і є потрібна сума, пішов в магазин, купив. Потім зібрався, сів на потяг і поїхав.

Тим часом в Україні Олена посварилися з мамою. Відтоді, як Ян поїхав, він не виходив з голови дівчини. Їй не вистачало його спілкування тією ламаною українською, голосу.

— Мамо!! А якщо він мене не любить? Я поїду до нього, а він мене вже й забув...

— Та любить він тебе, пам'ятає, все нормально!

— А якщо ні?

— Ну раз мамі рідній не віриш, то біжи до баби Гані! Най вона тобі розкаже!

— А от і піду!!

Баба Ганя - ворожка, що живе по сусідству. Пішла до неї Оленка, розказала все, а баба Ганя послухала уважненько і каже:

— А що ти, дочко, хвилюєшся? Тут он каже, що щастя своє ти з іноземцем знайдеш, будеш мати трьох діточок - двох дівчат і хлопчика.

Олена подумала і вирішила, що варто їхати у Польщу. Тільки речі зібрала, як тут хтось в двері стукає. Вирішила відкрити. Дивиться, а там Ян стоїть - в сорочці, з квітами, тримає руку за спиною, посміхається. Від здивування у дівчини очі стали ще більшими, немов два океани розташувались на її личку. Вона кинулася в обійми Яна, забувши про все на світі. Потім відійшла, хотіла заговорити, але він невимушено перебив її, простягнув букет квітів, став на коліно, дістав з кишені шкатулку з обручкою і промовив:

— Олено, ти вийдеш за мене?

— Так! - відповіла дівчина.

Вони поцілувалися, як тут зза кутка виринає голова батька Яна, а в подвір'я заходить мати Олени. Хотіла вона скрикнути, але як побачила закоханих - зразу все зрозуміла.

— Ну, пані, тепер ми з вами родичі! — сказав тато Яна, — Мене, до речі, Богуслав звати.

Далі їхнє життя склалося так, як баба Ганя нагадала: купили будинок в рідному містечку Олени, народилося троє дітей — старша Зоряна, середній Ярослав і наймолодша Герта. Жили вони щасливо, ростили дітей, часто їздили в Польщу до батьків Яна. Його мати згодом зрозуміла, що вибір сина чудовий, Олена — прекрасна дружина, чудова мати і гідна невістка.

## РОДИЧІ:

**Мама** — Олена, 12.05.1971. Коли Зоря була підлітком, то між ними були деякі сварки, але це не завадило мати теплі стосунки. Якось маленька Зорянка забула свою улюблену іграшку, коли гостювала в дідуся Богуслава і бабусі Марти, тому мама зшила донечці м'яку ляльку, яку вона береже й досі.

**Тато** — Ян, 20.01.1970. Дуже хороші стосунки, завжди підтримує Зоряну і допомагає їй. Коли вона була дитиною, тато часто збирав невеличкі букетики польових квітів, поки йшов з роботи, дарував їх дочкам і дружині, до того привчив і сина.

**Брат** — Ярослав, 05.10.2005. В юності часто сварилися з братом, але тепер стали кращими друзями. Коли йому було 8, то випадково розсипав трави, що сушилися, тож намагався їх зібрати, як тут в кімнату ввійшла старша сестра і маленький хлопчик розплакався, почав вибачатися. Сльози малого розчулили дівчину і вони разом пішли шукати нові трави й сушити їх.

**Сестра** — Герта, 18.07.2011. Сестри люблять одна одну, підтримують. Маленька Герта дуже любила дивитися, як сестра і бабуся збирають квіти, трави, тож з 6 років вона теж вирішила займатися цим, допомагала Зоряні з шкільними завданнями, пов'язаними з травами.

**Бабуся по маминій лінії** — Одарка, 25.08.1948. Чудові стосунки. Зоряна часто тижнями жила у бабусі, завжди пише їй листи, допомагає по господарству. Інколи, довіряє бабусі те, що не може розповісти нікому.

**Дідусь по маминій лінії** — Іван. Він пропав безвісти за 3 місяці до народження Олени. Бабуся не хоче розповідати нічого про нього, тож в родині знають тільки його ім'я.

**Бабуся по татовій лінії** — Марта, 1.11.1946. Стосунки не такі теплі, як з іншими членами сім'ї, бо бабуся Марта не зразу прийняла той факт, що в її внуках тече українська кров, але з часом змирилася з цим, любить всіх своїх онуків, але не показує це.

**Дідусь по татовій лінії** — Богуслав, 16.02.46. Дуже любить онуків, балує їх, дарує подарунки, проводить час разом, багато листує