Бестіарій з Дол-Блатанна

Назва книги не проговорюється, але за змістом вона є бестіарієм, якій Ґеральт з Любистком здибують саме у Дол-Блатанна в ході подій оповідання Край світу зі збірника Останнє бажання.

## Опис книжки

*— У книзі тій, — продовжував Дун, — котру в роді нашому маємо ми з часів незапам’ятних, є способи проти усіх потвор, чар і чудацтв, які на світі були чи й будуть.*
*Ґеральт покрутив у руках важке, грубезне, обросле жирним пилом томище. Дівчина все ще стояла перед ним, мнучи в долонях фартушок. Була вона старшою, ніж йому спочатку здалося, — в оману ввела її філігранна постать, що так відрізнялася від дебелої статури інших дівчат із поселення, напевне її одноліток.*
*Він поклав книгу на стіл і перегорнув важку дерев’яну обкладинку.*
*— Глянь-но на те, Любистку.*
*— Перші Руни, — оцінив бард, зазираючи йому через плече, із підковою, все ще прикладеною до чола. — Найстарше письмо, що вживалося до часів запровадження новочасного алфавіту. Базується на ельфійських рунах і ґномських ідеограмах. Кумедний синтаксис, але так тоді говорили. Цікаві ілюстрації й ілюмінації. Нечасто зустрінеш щось таке, Ґеральте, а якщо вже зустрінеш, то у храмових бібліотеках, а не по селах на краю світа. [...]*
— **оповідання Край світу зі збірки Останнє бажання.**

## Зміст книжки

З оповідання Край світу зі збірки Останнє бажання:

**Про тура**
*Тур рогатий, альбо таурус. Неуками зюбрем званий облудно. Роги має і бодає ними…*
**Про хмарників**
*Хмарники й планетники розмаїті є. Ті дощ ллють, тамті вітер сіють, овамті перуни мечуть. Хочаши врожай від них ухоронити, візьми ніж залізний, новий, лайна мишачого лота три, чаплі сивої смальцю…*
**Про відьмака**
*Ведьжмак, Яко відьмаком дехтим зовоши. Взивати його небезпечно дуже, але ж треба, бо коли проти огидства й потвори нічим не зарадиши, ведьжмак зарадиши. Слідкувати аби треба, даби ведьжмака не дотикатися, бо від тего запаршивіти можна. І дівок пред ним вкрити, бо ведьжмак хтивий є понад всельку міру і на злото ласий, тож не давати онему більше як: за утопця срібний грош або півторака. За котолака: срібних грошей два. За вемпира: срібних грошей штири…*
**Про сільвана**
*Диавол, Також званий рокітом та сільваном. Проти худоби й домової городини шкідник великий і надокучливий. Хчаши його з землі вигнати, тако вчини… Увізьмиши горіхів єдну жменю, також увізьмиши кульок залізних жменю другу. Меду кухву, дьогтю — другу. Мидла сірого судок, творогу — другий. Куди диавол сидить, ходьши нічною порою. І горіхи почни їсти. Враз диавол, кторий ласий є, прибіжить і запиташи, смачно лі. Вончас дай онему кульок залізних. Зубів надламавши, диавол, бачаши, яко мед ти їси, такоже меду запрагне. Дай онему дьогтю, а сам творог їж. Як почуєш скоро, як дияволу унутрі бурчить і корчить, робиши вигляд, якоби то ніц. А захочеши диавол творогу, дай онему мила. По милові диавол не втримає…*
**Про Панну Полів**
*Бачити її можна літньою порою, від Дня Трави й Черва аж по дні Листопаду, але найчастіше зустрічають її на Свято Серпа, яке прастарі звали Ламмас. Об’являється вона яко Панна Світловолоса, уся у квітах, і все, що живе, спішить за нею і тулиться до неї, єдно, чи звір, чи зілля. Тому й ім’я її є Живія. Прастарі звуть її Данамебі й дуже шанують її. Навіть Бородачі, хоча всередині гір, не серед полів мешкають, шанують її й іменують Блойменмагде. Як Живія ступне, земля квітне і родить, і буйно парується всіляке створіння, така її сила. Народи усі жертви їй складають з урожаю, у надії, що їх, а не чуже поле Живія відвідає. Бо мовлять такоже, що колись наприкінці осяде Живія серед люду того, який їй більш інших сподобається, але це вже бабські теревені. Бо вірно мудреці бають, що Живія лише землю кохає і те, що на тій росте і живе, втім без різниці, яблуня-дичка це найменша чи лихий черв’ях, а люди усі для неї не більше значать, аніж отая худша з дичок, бо ж і вони колись підуть, а нові по ним, інші, прийдуть племена. А Живія вічною є, була і буде, завжди, до скінчення віку.*