Зашто класика данас?

Зашто класика, зашто грчки, зашто латински данас? Ова питања се постављају широм Европе, додуше не истом снагом у разним земљама; и примећујемо, можда са чуђењем, да, док интересовање за књижевност и културу Грка и Римљана постоји у Јапану и чак у Кини и у Африци, у Европи се све мање проучавају и грчки и латински. А и зашто би се људи, на почетку трећег миленијума, занимали за тако давну цивилизацију?

Одговор је, по мом мишљењу, сасвим једноставан. Прво, Грци су, под Александром Великим, освојили делове Азије и Северне Африке. Док се касније њихова култура проширила из њихове постојбине на Балкан и Русију, Арапи су преносили грчку традицију широм Северне Африке, све до Шпаније. Римљани су освојили Грчку, Блиски исток, Египат и остатак Северне Африке, и, што је још важније, Шпанију и Галију, Немачку и Британију, и управо је у тим земљама културна традиција Римљана и оставила своја најјаснија обележја. У средњем веку, традиција античког Рима је одредила културу Запада, а традиција Атине културу Истока, а заједно су формирале темеље на којима данас почива Европа. Свако, ко разматра дана- шњу позицију Европе у свету, треба да узме у обзир ова два витално важна аспекта наше европске традиције. Пре неколико година,много се говорило о Европској кући и о земљама које могу бити примљене и које ће и бити примљене у њу, које би требало да имају своју собу у тој кући. Зачудо, врло мало се говорило о темељима ове куће, иако, по мојој памети, пре не- го што неко почне да гради кућу, мора да се осигура да је гради на сигурном тлу и на солидној основи. А обично европско тло није само одређено својим географским положајем, већ и својом заједничком историјом, уз ова два фактора на која сам {528} управо указао. Ако Европа жели да опстане не само као еко- номска сила са једном валутом, већ и као чинилац у постојању човечанства и да учествује у светском културном оркестру и да сачува свој идентитет у дискусијама о ономе шта је исправно и шта је погрешно, о политичким и моралним стандардима овог света, станари Европске куће не би никако требало да игноришу своје заједничке корене. Не видим ниједан разлог зашто би, док амерички Црнци трагају за својим коренима, што с пуним правом чине, ми у Европи требало да заборавимо или иг- норишемо своје. А ти заједнички корени Европе су двоструки, фчки Исток и латински Запад, везани заједно својом историјом као и хришћанском традицијом коју су, свако на свој начин, интерпретирали.

Не мислим, наравно, да уколико желимо да разумемо свет данас или улогу коју Европа може или треба да има, све што треба да урадимо је да потражимо своје корене; очигледно је да се морају узети у обзир и бројни други фактори из наше историје, реформација која је ставила на пробу ауторитет ри-мокатоличке цркве на начин који се никад није десио цркви на Истоку, Француска револуција којом је упућен изазов поли- тичкој традицији Европе и због чега су монархије биле примо- ране да ослободе пут демократским уређењима, то јест: народи су се вратили демократским облицима власти који су постојали код Грка и Римљана у антици; марксистички покрет, чији јеизазов економским традицијама довео дотле да и синдикати и цркве развију нове стандарде. Заиста, економски фактори изгледа да имају све важнију улогу у нашем животу данас; али они зависе не само од природних ресурса, већ и од политич- ких догађаја који опет утичу и на историју сваке земље или ре- гиона. Ако се посматра новија историја држава чланица бившег Варшавског пакта, комунистичког блока, лако се може уо- чити како су најскорији догађаји, рецимо у последњих петнаест година, одређени историјом сваке државе и њеном соп- ственом културном традицијом. При томе се Пољска разликује од Мађарске, Румунија од Бугарске, чак се и Естонија разли- кује од Литваније. Врло често је познавање историје неке др- жаве кључ за правилно разумевање њеног садашњег стања, а пропуст у процењивању дате ситуације је последица недостатка таквог знања. Пре него што илуструјем оно што та позиција захтева, а што сам досад покушао да наговестим, желео бих да нагласим једну чињеницу дабих предупредио могућа погре- шна схватања. Истакао сам колики значај има историја, као и постојање свести о историји и приступа базираног на познавању историје. И у томе, као и у свему, постоје, наравно, и опасност и замке, на пример, кад се историја не посматра као {529} усмеравајући елемент него као предмет идеологије, што пред- ставља злоупотребу историје. Лично сам, у свом животу, био сведок повратка фашиста у Италији који се окрећу римској историји да би оправдали фашистички империјализам и видео сам како нацисти у Немачкој чак измишљају германску (нордијску) историју да би створили основу (уствари псеудо-историјску основу) за неке од својих тешко разумљивих погледа и поступака. То нису плодови историјске свести него злоупотреба историје.

Кад говорим о коренима Европе и европске културе, ми- слим на праве, истинске корене Европе као целине, а не ове или оне нације, мислим не на оно што би ова или она група мислилаца или политичара желела да та традиција буде, већ мислим на стварно наслеђе које су научници открили и учи- нили га нама приступачним; и кад кажем право наслеђе, не мислим само на политички развој, већ и на културни, такође на архитектуру, сликарство, вајарство, музику и, наравно, на сва писана дела, било да су белетристика, филозофија или историографија.

Покушавајући да предочим значај класичне традиције за целу Европу, желео бих да говорим о свим областима наше културе, архитектуре, сликарства, вајарства итд., али моја огра- ничена компетентност приморава ме да се концентришем на књижевност; чак и у погледу књижевности морам да будем врло селективан. Али пре него што се окренем ауторима и делима која сам изабрао за ову кратку дискусију, осећам да морам да кажем неколико речи о историји европске културе од средњег века, као што се обично посматра на Западу. Говоримо о пропасти и паду Римског царства (следећи Гибона), а затим о преживљавању класичних наукау Ирској и Британији и њиховом оживљавању у каролиншком добу, подразумевајући под тим употребу латинског језика и проучавање латинских аутора. Средњи век у целини сматра се периодом доминације Рима и римокатоличке цркве и Е. Р. Курцијус зато говори о Европској књижевности и латинском средњем веку. И док су у класично доба многи Римљани знали грчки, у средњем веку, као што истиче Р. Р. Болгар: „Запад се посветио латинском и запоста- вио грчки". То не значи да је грчки био потпуно непознат на Западу, као што је показао Роберто Вајс, него да су се њиме бавили само неки стручњаци. Ипак, као што Р. Р. Болгар даље каже: „На Истоку Византинци... нису уопште знали латински", јер су Грци врло мало или нимало користили латински у антици. Јаз, који је делио Исток и Запад у антици и који се проширио током средњег века, делом је одговоран за игноранцију која преовлаћује на Западу према византијској култури, {530} нарочито према књижевности и образовању, и такође је, на Истоку, у грчком свету, одговоран за скептицизам, ако не и анимозитет или чак одбојност према Западу, латинској књи- жевности и римској традицији. Крсташки ратови су довели људе са Запада до Константинопоља, али уместо да премосте јаз, они су повећали тензије. Али, када је класична антика поново откривена у 14. и 15. веку, хуманисти у Италији и касније у другим деловима Европе читали су и грчке и латинске ау- торе, иако им је, за разлику од Италије, Грчка била потпуно недоступна, и док су студенти из целе Европе хрлили у Италију да уче латински, језик Римљана не у његовом средњове- ковном облику, већ старе auctores и да виде њихов свет, рушевине Рима и друге старине у Италији (Р. Вајс), Грчка је остала за њих затворена. Штавише, сам грчки народ је морао да се бори за свој опстанак и није могао да учествује у оживљавању учења и проучавања на исти начин као њихови савременици на Западу, као други народи у Европи. Приморани да живе под страном влашћу вековима, Грци су развили посебну приврженост својој сопственој традицији, књижевности, свом сопственом наслеђу

То је позадина коју морамо да имамо у свести сада кад хоћемо да раз- мотримо значај проучавања класике, концентришући се овде на неколико латинских аутора и на њихова дела. Било да је реч о Кикерону или Лукретију, Хоратију или Вергилију, Овидију или Сенеки, Квинтилијану или Такиту — сви су они утицали на Европу током векова.

Пошто смо сви ми заинтересовани за образовање, почећу са Квинтилијаном, јер је његова Institutio oratoria најпотпунији приказ идеалног образовања или идеја о образовању које су доспеле до нас из антике; и мада није имала велики утицај у касној антици и у средњем веку, њена важност за развој обра- зовних идеја у Европи током ренесансе и каснијих векова и утицај на образовне списе после откривања рукописа с потпу- ном верзијом текста не може се преувеличати. Помињем дело Матеа Палмијерија Libro della vita civile и чувено писмо Енеје Силвија Пиколоминија (папе Пија II) мађарском краљу Ладиславу De liberorum educatione) даље, изостављајући остале, Еразмово дело De pueris statim ac libenter instituendis, Меланхтонове разноврсне педагошке списе и активности, као и оне Хуана Луиса Вивеса (Juan Luis Vives) (али не и Јоханеса Штурма или Петруса Рамуса). Заиста, Квинтилијан је имао своје место у образовној теорији и пракси у Европи до краја 18. ве {531} ка, како у Немачкој тако и у Француској (Port Royal) или Енглеској (Poup) и његове идеје о књижевној критици су утицале на Лесинга, као и на Гетеа.

Три су аспекта од примарног значаја: 1) Квинтилијан се бави целокупним опсегом образовања, од колевке до orator perfectus, и нарочито образовањем деце; 2) Он наглашава значај тога да оратор буде не само dicendi peritus већ и vir bоnus. У Аристотелевој Реторици читамо да говорник треба да поседује одређене квалитете уколико жели да буде убедљив, или бар требада изгледа као да их поседује, и, док Аристотел наводи начине како изгледати као разуман и добар човек (phronimos kai spoudaios), Квинтилијан наглашава потребу да оратор заиста и буде vir bonus (XII 1, 1); 3) Квинтилијан истиче да јеобимна лектира широког круга аутора пресудна за сваког ко жели да постане потпуно образована особа, што је становиште којем се може посветити цело предавање. Али, Квинтилијан није само поставио теоријска правила и принципе, већ је дао и практичне савете у вези с избором аутора чија дела вреди читати, и то и грчке и римске ауторе, показујући тако да нема ни предрасуда у свомгледишту, ни националних предрасуда, па се може рећи да то указујена његово свеевропско гледиште, које је задржао на исти начин као многи други Римљани, нпр. Кикерон или Лукретије или Сенека.

Не морам надугачко образлагати шта све Квинтилијану дугују и хуманисти и други педагози каснијих векова. Моја кратка опажања ће, верујем, бити довољна било коме да увиди да Квинтилијаново дело не само што је испољило значајан утицај у различитим европским земљама у прошлости, већ да је и данас вредно читања. Заправо, када сам ја био на курсу за обуку наставника у Немачкој превише од педесет година, често се дешавало да су ми принципи и максиме које су нам говорили били познати из Квинтилијана; али, наравно, наши инструктори нису били свесни чињенице да је то што су нам нудили као недавно развијену теорију у ствари оно што је Квинтилијан већ предлагао својим ученицима пре скоро деветнаест векова.

Квинтилијанов савет да се читају аутори доводи ме до мог следећег примера, Сенекиних трагедија. Трагедија је важан део европске културе, и у историји европске трагедије Сенека је имао значајну улогу. Иако његова дела нису била непозната у средњем веку и иако је његов стил омогућавао састављачима антологија да изаберу поједине стихове, ипак се тек у најранијим фазама хуманистичког покрета срећу не само учени коментари његових трагедија, већ и први покушај подражавања Сенекиних трагедија. Такав покушај да се састави дело у скла {532} ду са том традицијом, драма од пет чинова, са хором, дијалогом и драмским метром, је и дело Ecerinis Мусата (Mussato, 1261 — 1329), савременика Дантеовог (1265-1321), који је 1314. године крунисан за песника, двадесет шест година пре Петрарке (1304—1374, крунисан вероватно 1340). Ово дело је данас можда заборављено. Може се и критиковати да није верно моделу, јер његов аутор сматра да су морално учење и подстицање основне одлике Сенекиних трагедија. Ипак, Мусатово дело заиста потврђује чињеницу да су се Сенекине трагедије не само читале од самог почетка хуманистичког покрета у Италији, већ и да су инспирисале ауторе да пишу сопствена позоришна дела. И заиста због тога се Сенека назива оцем модерне (тј. постсредњовековне) европске трагедије, нарочито митолошке трагедије. Очигледно, та чињеница онемогућава да се укратко опише у којем је опсегу Сенека утицао на европску драму — у Италији и Шпанији, у Француској и Холандији и Белгији, чак и у Скандинавији и у словенским земљама. Даћу зато само неколико напомена.

У Италији је хуманистичко интересовање довело до тога да се Сенекина дела поново играју крајем петнаестог века и да се преводе у чо1%аге, али је довело и до тога да се пишу траге- дије на говорном језику, у шеснаестом веку. Иако су многи чувени драмски писци из других земаља касније користили дело- ве ових драмских дела, она сама су данас заборављена, а ако су њихови аутори уопште познати, то је из других разлога, тј. због својих других дела, нпр. Спероне Сперони (1500—1588) због свог Dialogo delle lingue (а не због свог драмског дела Canace), Пјетро Аретино (1492—1556) због свог Ragionamenti (а не због дела Orazia) и Торквато Тасо (1544-1595) због свог La Glerusalemme liberata (а не због Il re Torrismonao). Будући да је Сенека рођен у Шпанији, Шпанци су увек показивали јако посебно занимање за Сенеку. Али су покушаји да се уоче шпански елементи у његовој филозофији или у његовој поезији били погрешно усмерени. Ипак, најранији превод Сенекиних трагедија на неки модерни европски језик начињен је у Шпанији у четрнаестом веку. То је био први превод на каталонски, а затим други преводи и на кастиљански. Ипак, општи услови у Шпанији у петнаестом веку нису били повољниза драмске представе, и тек са проналаском штампарије и са ширењем штампаних издања Сенекиних трагедија у шеснаестом веку неки шпански аутори били су инспирисани да и сами пишу трагедије на својим језицима, неки и за школске представе, нпр. у језуитским колеџима, на латинском, у којима је, наравно, Сенекин утицај најочигледнији. Последњих деценија шеснаестог века они који су писали трагедије на шпан {533} ском за ширу публику такође су почели да се угледају на Сенеку, али не толико под директним утицајем Сенекиних драма, које су биле доступне само на латинском, јер се шпански преводи нису штампали, већ су више били под индиректним утицајем преко драмских производа Италијана. Тако су неки елементи Сенекиних трагедија, као што су митолошке теме и пороци тирана, суровост, мржња, жеђ за осветом и луда љубав, оно што доминира у различитим карактерима. Ипак, највећи шпански драматичари, Лопе де Вега и Калдерон у седамнаестом веку, изгледа да нису били под већим Сенекиним утицајем, иако се тако сматрало.

Ако погледамо Француску или Британију или Немачку или било коју другу земљу у Европи, нигде се поновно рођење драмске поезије у ренесанси не може разумети без Сенеке, штампаним издањима латинских текстова која су припремили хуманисти, њиховим студијама о античким теоријама које су код Сенеке изгледа савршено представљене и, као треће, преводима његових трагедија на говорни језик. Неки су писали дела на латинском, као на пример шкотски песник Џорџ Бјукенан, који је написао дело Jephtes 1551. године (у Француској) или Марк Антоан Мире са делом Julius Caesar, такође у Француској. Други су писали драме на свом језику, али опет најранији примери показују типичну Сенекину форму и структуру, као нпр. код Жоделове (Jodelle) Cleopatre captive (1582). У првој половини седамнаестог века видимо да и Корнеј прати Сенеку умногим аспектима, у форми, у структури дијалога, по стилу писања као и по начину на који представља карактере, њихова осећања, одлуке, реакције и глуму. И Расин, иако то нерадо признаје, дугује Сенеки и неке мотиве и одређене сцене.

Сенекин утицај на елизабетанску трагедију у Британији био је предмет многих контроверзи, па иако је до недавно постојала тенденција да се тај утицај омаловажи што је више могуће, он се тешко може порицати, јер су неки критичари тога периода (који су, по своме признању, знали врло мало о грчкој трагедији) сматрали Сенеку за правог представника жанра, а они су управо извршили значајан утицај на рану елизабетанску драму.

Изгледа да су елементи које су ови представници ране елизабетанске трагедије развили у генерацији пре Шекспира, више него саме Сенекине драме, одговорни за неке карактеристике Сенекиног стила у Шекспировим трагедијама, особине које се не би смеле занемаривати потпуно, као што се понекад чини. И у Немачкој су хуманисти утрли пут рецепци {534} ји античке драме, у почетку на латинском Језику, у виду школских драма са нагласком на Терентију, често као комадима с елементима грубог хумора или са чврстом моралистичком тенденцијом. Али, током барокног периода, и стоичка основа Сенекиних трагедија ињихов дидактички аспект били су добро прихваћени и њиховитрагови су очигледни код Опица (Opitz), Грифијуса (Gryphius) и Фон Лоенштајна (von Lohenstein). Лесинг је, с друге стране, читао Сенеку, проучавао Сенеку и користио неке детаље у својим драмама, али се он у својим теоријским радовима и својим позоришним делима одваја од Се- неке као и од Корнеја, одваја се од филозофских стереотипова на сцени који изговарају моралне максиме. Уместо тога, он се окреће Грцима и природнијем начину представљања људских бића и њихових карактера. Тако видимо да Сенекине трагедије нису увек биле у моди, али нико не може порећи да су оне имале утицаја у многим земљама и да би се без њих европска драма развијала на друкчији начин.

Трећи аутор чијим делом бих желео да се позабавим је Такит. Његови списи су једва избегли да буду потпуно уни- штени у касној антици и у средњем веку, али њихова каснија судбина је била да одиграју важну улогу уисторији политичке мисли у Европи. У касној антици људи нису читали Такита, као што нису ценили ни његов стил, осим Амијана Маркелина који је, пишући историјско дело, схватио да је Такитово дело одличан модел који треба следити. У средњем веку се нису читали Такитови радови, зато што нису били доступни, а његови малобројни рукописи били су скривени у неколико манастира у Немачкој. У петнаестом и шеснаестом веку су људи били то- лико заузети питањима стила, да ли Кикеронову дикцију треба слепо следити или не, да је само неколико хуманиста показало неки уочљив интерес за Такитова дела, као на пример Леонардо Бруни, Лоренцо Вала (Valla) или Енеја Силвио Пиколомини (папа Пије II) и, нешто касније, неки Немци који су по националној основи величали дело Germania, као на пример Целтис (Celtis) или Улрих фон Хутен и неколико немачких историчара шеснаестог века. Леонардо Бруни, почетком петнаестог века, не само што по угледу на Такита велича свој родни град Фиренцу, и њену независност, већ и по угледу на њега уводи потпуно нове идеје у политичку теорију. Користећи Такита као извор, он доводи у питање концепт јединствене империјалне власти и хвали независност републиканске управе, која је једина омогућавала великим умовима да процветају. И други су пратили тај образац, нпр. Николо Макијавели, али не у свом делу Principe већ у делу Discorsi sopra la prima deca di Tito Livio (1517): он монархију критикује не теоријски, већ у {536} односу на актуалне политичке прилике у Фиренци, покушавајући да да практични савет својим савременицима, затим и Франческо Гвичардини (Guicciardini), историчар са сопственим политичкимискуством, чије дело Ricordi показује како је користио Такита да посаветује своје суграђане како да живе и опстану под тиранима.

Такитови списи су се, наравно, читали свуда током шеснаестог века, али је као политички мислилац Такит постао цењен више него икада раније тек у другој половини шеснаестог века, и то прво од стране, на пример, Франческа Патриција (F. Patrizzi) и Жана Бодена (J. Bodin). Као последица тога убрзо је Такит постао чак популаран, како због свог стила тако и због својих идеја, захваљујући напорима Јустуса Липсијуса (Justus Lipsius) и Марка Антоана Миреа (Marc Antoine Muret) и његовог ученика Мишела Ејкема де Монтења (Michel Eyquem de Montaigne). Заиста, Липсијусово инаугурално предавање у Јени (1572) је сматрано за једно од најдинамичнијих примена Такитове мисли на политику у ренесанси. У свом делу Politicorum libri sex он константно упућује на Такита, а ово дело је много допринело утврђивању дисциплине јавног права (public law) и политичке науке.

Могу се навести и друга имена мислилаца и писаца на које је Такит утицао, али ја бих најрадије поменуо — такође само укратко — нашег последњег аутора, Лукретија, епикурејског песника о чијем се животу мало зна, јер су га савременици, сем једног или два изузетка, игнорисали. Али једна или две генерације после његове смрти јако су хвалиле Лукретијевих шест књига De rerum natura, а Овидије је изразио своје уверење да су те књиге неуништиве и да ће постојати док по- стоји универзум. Лукретије је утицао на Вергилија и Овидија, Манилија и Сенеку. Пошто је он порицао божанско провиђење и божанску бригу за човечанствокао и бесмртност душе, црквени оци су га жестоко нападали. И заиста, будући да је Лукретије поему писао на латинском, римски црквени оци Арнобије и његов ученик Лактанције, у настојању да учврсте хришћанску веру и оповргну паганску, посебно епикурејску филозофију, њега и његово дело су издвојили као најјаснији и најјачи приказ те филозофије, погодан за специјалну полемику, посвећујући више пажње њему него било којем другом паганском аутору тога доба. Тако је почетком четвртог века Лукретијев посебан значај доказан чињеницом да се његовој поезији диве и они који су презирали и одбацивали његове погледе, осуђивали их и подвргавали најподробнијој критици. Иако је свети Августин, крајем четвртог века, мислио да је епикурејство мртво, Клаудијан Мамерт (Mamertus) се и средином петог {536} века изјашњавао против тога става, као и Боетије, почетком шестог века, који Лукретија цитира, али му не помиње име.

У средњем веку је изгледа само мали број људи знао за Лукретија, мада су два чувена рукописа, која су сачувана, написана у деветом веку. Тек у ренесанси се на Лукретија поново обраћа пажња, иако касније од осталих, јер текст његове поеме није био откривен све до 1417. године, од стране Пођа (Poggio), и због тога није био доступан Петрарки или Бокачу. При крају века је Фичино (Ficino) као платониста и хришћанин написао полемику против Лукретија, док су изузетни квалитет поезије у De rerum natura препознавали и ценили водећи песници тога доба, Полицијан, Понтано и Марулус, (Politian, Pontano, Marulus) који су дозволили да Лукретијево ремек дело инспирише њихову поезију, као и научници који су радили на тексту и предлагали исправке и конјектуре. Али је Лукретијев утицај ишао и даље од тога. Тврдило се, Васари у шеснаестом веку у свом делу Vite de' pij eccellenti architettori, pittori et scultori italiani да је Ботичелијева слика La Primavera инспирисана, проемијем из прве књиге Лукретијевог дела, химном Венери, као што је то несумњиво био модел и за химну Едмунда Спенсера Богињи Љубави у десетом певању четврте књиге његове Fairie Queene: „Great Venus! Queene of beautie and of grace, / The joy of Gods and men, that under skie Dost fairest shine, and most adorn thy place".

У то исто време, хришћани су одбацивали Лукретијево место у филозофији, као што се то дешавало и у касној антици — и протестанти и католици, а Калвин је говорио о Лукретију псу, ^исгепиз сатз и кардинал Полињак (Polignac) касније — у осамнаестом веку — чак је написао цео опус од девет књига под насловом Anti-Lucretius sive de Deo et Natura. Иако се Еонио Палеарио (Aeonio Paleario) у свом делу De immortalitate animae борио против Лукретијевог концепта душе, ипак је његова поема његовим савременицима у другој половини шеснаестог века исувише личила на Лукретија, уопште узевши, те је он спаљен на ломачи 1570. године, иако се, како кажу извештаји, измирио са Црквом. Ипак, таква дешавања нису могла да спрече да Лукретијева поема изврши значајан утицај на филозофе будућих векова, већи од било ког другог латинског песника, иако су и касније неки платили животом због ставова које су заузимали макар и само делимично од Лукретија. То се, на пример, догодило Ђордану Бруну 1600. године због његовог концепта безграничног универзума и безбројних светова. У седамнаестом веку су Френсис Бејкон у Енглеској и Пјер Гасенди у Француској преживели, јер су, иако су се слагали са многим Лукретијевим погледима, ипак били спремни да оста {537} ве извесно место и за Творца и за божанску одлуку. Али су и Бејкон и Гасенди, као и Исак Њутн, прихватили атомизам. Иако су они можда и прихватили неку инспирацију од мајстора Епикура лично, ипак је утицај Лукретија као посредника очигледан. Тако Пјер Гасенди, као свештеник, није порицао бесмртност душе, али је претпоставио постојање атома и празнине и помоћу њих је објаснио нашу чулну перцепцију. Могу се поменути и други, нпр. Томас Хобс, Исак Њутн, Готфрид Вилхелм Лајбниц и неки други у осамнаестом веку. Допуштамо да се већина њих није слагала са свим Лукретијевим погледима, али су ипак његову поему многи читали и наводили. И заиста, нема бољег доказа за Лукретијев константни утицај, могао бихда кажем виталност, у осамнаестом веку, од Полињаковог дела Anti-Lucretius, дело је преведено на француски, италијански и енглески. И у Немачкој је највећи ум тога доба, Гете, изражавао дивљење према Лукретију у више прилика.

Могао бих да наставим на овај начин и да представим друге латинске писце који су имали дуготрајни утицај на раз- личите гране европске литературе као и на филозофију и ми-шљење у Европи, као, на пример, Хоратије и Јувенал, Кике- рон и свети Августин. Могао бих такоће да представим и подједнако дугу листу грчких писаца који су утицали на европску културну традицију.

Могао бих да наставим на овај начин и да представим друге латинске писце који су имали дуготрајни утицај на различите гране европске литературе као и на филозофију и мишљење у Европи, као, на пример, Хоратије и Јувенал, Кикерон и свети Августин. Могао бих такоће да представим и подједнако дугу листу грчких писаца који су утицали на европску културну традицију. Али треба да завршим. Европска култура, филозофија, политичка мисао, поезија и проза имају своје корене у класичној традицији Грчке и Рима — и ја намерно користим ову слику, јер европска култура не само што лежи на овим основама већ је непрекидно црпла и даље црпе своју снагу из ових корена. Зато не треба говорити о Nachleben der Antike, загробном животу антике, као да је антички свет мртав, већ пре о Wirkungsgeschichte, тј. о историји њеног утицаја, утицаја Грчке и Рима на све европске земље. Игнорисати то наслеђе Грчке и Рима, које нам је доступно само кроз знање грчког и латинског, значи сам себе ослепети, сасећи своје корене, лишити европску кућу темеља на којима је саграђена. Могло би се, наравно, и даље живети у таквој кући, али уз сталну опасност да се она сруши; уз подршку грчке и римске традиције, тј. грчког и латинског језика, налазимо се на много стабилнијем тлу.

Превела с енглеског Ивана Гађански