recursal/Fanatic-Fandom huggingface dataset:
Bratr Augustin

### Organizace

Svatá církev (Řádový bratr, postavení 0), Řád zlatokřídlých (Řádový bratr, postavení 0)

## Status

### Status

Mrtvý

***"Už to začalo!"***

Ctihodný učený bratr Řádu zlatokřídlých, který do jeho velimarského opatství nastoupil v roce 870 c.k. a od té doby se věnoval překladu a pilnému studiu Knihy zjevení a dalších posvátných textů. Jeho výzkum se zaměřoval zejména na Apokalypsu. V opatství tehdy žilo desetileté děvčátko jménem Lea, které kdosi jako novorozeně zanechal na jeho prahu a tehdejší převor Gregor rozhodl, že se jí ujmou a že jí bratři vychovají ctnostně k potěše Stvořitele. Lea nejvíce přilnula právě ke starému bratru Augustinovi, který ji vzdělával a byl k ní méně přísný a odtažitý, než většina ostatních mnichů. Už jako malá holčička mu proto začala říkat "strýčku" a on ji měl rád, jako by byla jeho vlastní vnučkou. Pomáhala mu, kde se jen dalo a zejména v pozdějších letech, kdy už mu výrazně slábl zrak, ji víc a víc zapojoval do svého výzkumu.

Bratr Augustin zahynul po pádu hvězdy, která v roce 885 c.k. smetla velimarské převorství Řádu z povrchu zemského. Když mu jediný přeživší zlatokřídlý rytíř Sir Vaughen dával poslední pomazání, vyšlo najevo, že bratr Augustin byl v klášteře původně vězněm a že ho před patnácti lety nenechal uvěznit nikdo jiný, než jeho vlastní ambiciózní synovec Svatopluk. Rodné jméno bratra Augustina totiž bylo Rastislav I. z rodu Mojmírovců, velkokníže velimarský, který je po dlouhá léta všeobecně považován za mrtvého a dokonce byl Svatým otcem i svatořečen. Marigradská katedrála je shodou okolností zasvěcena právě svatému Rastislavovi. Augustin svému synovic však již dávno odpustil a nakonec v životě v klášteře našel pokoj a klid od mocenských pletich k tomu, co miloval ze všeho nejvíce - studiu Písma svatého. Ke Stvořiteli tak odešel bez zášti a smířen se světem. Jen své pomocnici Lei kladl na srdce, aby dokončila jeho práci.
Horské kmeny

Radgast je divoké pohoří jižně od Východní brány oddělující Hornomarské knížectví od Velkých plání. Obývají ho horské kmeny barbarů, kteří je též nazývají Horami stínů. Ty tu a tam sjednotí nějaký silný náčelník, který je pak vede do války proti lidem z úrodných nížin. Jen jedinkrát v zaznamenané historii se stalo, že je sjednotil náčelník, který je nevedl do války proti lidem z nížin, ale naopak k jejich záchraně. Byl jím legendární barbar Borax, náčelník Kmene kamenných býků, který se svými válečníky před dávnými časy sestoupil z hor a nečekaně tak vpadl do týla avarské hordy, která se připravovala k rozdrcení Marigradu. Sám náčelník Borax se hrdinně probojoval až k avarskému Kaganu Bajanovi, kterému svým legendárním černým mečem Drangheimem uťal hlavu. Bez svého velitele byla avarská horda rozprášena a knížectví zachráněno. A za to byl Borax hornomarským knížetem povýšen do šlechtického stavu a jmenován hejtmanem hornomarských vojsk. V dědičné léno mu byly dány země kolem hradu Býkova, aby z něj před Avary střežil Východní bránu. Mezi kmeny, které dodnes sídlí v horách Radgastu, patří Kamenní býci, Bouřné vrány a další.

**Známí barbaři z Radgastu:** Bouřná vrána Nala, Brugo Drakobijce, Bouřná vrána Mergha, Barbar Hrun, Kromm Jednooký, Náčelník Lieghfer, Náčelnice Tergha, Šaman Zrak, Barbar Borax, Volrad z Býkova (má radgastské kořeny), Mrzen z Býkova (má radgastské kořeny), Jolana Býkovská (má radgastské kořeny).

***Pozn.:** Etnický původ barbarských kmenů Radgastu dosud není s jistotou rozluštěn a pojednává o něm například akademická esej O původu horských kmenů radgastských sepsaná Magistrem Janusem Corvinusem.*
Lanna X

Lanna byla dcerou jednoho skandského farmáře a první láskou Wulfrica. Ten totiž na pokraji smrti zkolaboval na jejich prahu a Lanna se o něj starala. Aby ji a její rodinu uchránil před pomstou jeho krvelačného bratra Halfdana, Wulfric se jednou bez rozloučení vytratil do noci a od té doby ji neviděl. Často ale přemýšlel, co se s ní stalo a zda snad dokonce neporodila jeho dítě.
Malý havran

Ilustrační obrázek pochází ze hry God of War (Sony Interactive Entertainment).

**Malý havran**, vlastním jménem Volrad Vranovic, je utajeným synem Markuse Vranovice, nejstaršího syna vladyky Dragovíta z Lučína, a Běly býkovské, dcery vladyky Volrada z Býkova. Ti se seznámili na jednom z býkovských turnajů, kde zaplanuli vzájemnou láskou. Vladyka Volrad však tomuto svazku nakloněn nebyl a zakázal jej. Jejich láska však byla silnější, než vladykova vůle, scházeli se dál a dokonce počali dítě. Přesto když Markus požádal Volrada o Bělinu ruku, nepořídil.

Uražený Markus se rozhodl jednat. Připravil léčku, přepadl vladyku na lovu, nechal jej prostřílet šípy, Bělu unesl a ukryl se s ní na loveckém zámečku rodu Vranoviců. Navzdory osudu se Volrad z vážných zranění vyléčil a když zjistil, kde Markus jeho dceru skrývá, vtrhl tam se svými zbrojnoši a v záchvatu bitevního šílenství všechny pobil. Bohužel včetně své dcery Běly, která mu skočila do rány patřící Markusovi, i svých vlastních vojáků. Jediný, kdo ta jatka krom samotného Volrada se štěstím přežil, byl jeho věrný kapitán Vojen.

Vladyku z běsnění probral až pláč vycházející z rohu síně. Když se naklonil nad bohatě vyřezávanou kolébku s nebesy, leželo v něm plačící novorozeně. Jak ho spatřilo, přestalo vřískat a usmálo se. Byl to jeho vnuk, kterého rodiče pojmenovali po něm, jak se později dozvěděl. Volrad Vranovic, právoplatný dědic Býkova i Lučína (viz Oko za oko).

Volrad odnesl svého vnuka z rodu Vranoviců do srdce Stínových hor a s Běliným snubním prstenem na krku jej zanechal u svých vzdáleným příbuzných z řad barbarských Kamenných býků. Chlapec však do kmene nikdy nezapadl. Byl příliš odlišný a mnozí se ho báli. Snad pro jeho bledou tvář, havraní vlasy, či podivné chování. Když se pak ve věku deseti let beze stopy ztratil, mnozí říkali, že je to jen dobře.
Bolg

***Stránka je ve výstavbě!***

Bolg byl gladiátorem v býkovské aréně a nejbližším přítelem Krwella. Spolu s ním naplánoval vzpouru otroků, ale nakonec podlehl vidině bohatství a své bratry zradil. Krwell byl jediný ze vzpurných gladiátorů, kdo přežil a skutečně unikl na svobodu. Bolg byl za svou věrnost jmenován novým správcem arény, jehož místo se při vzpouře uvolnilo Krwellovou rukou. Od té doby věrně slouží svým býkovským pánům a vypisuje stále vyšší odměny na Krwellovu hlavu, protože má strach, že si jednou příjde pro pomstu.

A jednoho dne skutečně Bolga našli v kaluži krve...

Pozn.: Bojovník
Hadí válečník

Ilustrační obrázek z části pochází ze hry Mortal Kombat X (Warner Bros. Interactive Entertainment).

## Status

### Status

Živý

***Stránka je ve výstavbě!***

Válečník z krollího kmene Velkého hada, který prý sídlí v neprobádaných džunglích daleko za mořem. Remi La Roche ho do svého empória koupil od augorijských otrokářů, kteří ho koupili od seveřanů.
Lieghfer

Autorem ilustračního obrázku je ?.

## Vazby

### Rodina

Kromm Jednooký (nejstarší syn), Hrun (nejmladší syn), Páni z Býkova (vzdálení příbuzní), Borax (+předek)

### Organizace

Horské kmeny (Náčelník kmene Kamenných býků)

## Status

### Status

Mrtvý

**Lieghfer** byl hrdým náčelníkem barbarského kmene Kamenných býků sídlících v horách Radgastu. Po vleklých sporech vedl v roce 869 c.k. své válečníky do války proti sousednímu kmeni Bouřných vran. Krvavou válku však naštěstí zastavili dragouni (viz Ve stínu hor). Když lovné zvěře ubývalo a na kmeny padly zlé časy, sjednotil Lieghfer několik kmenů a v roce 883 c.k. je vedl do války proti lidem z nížin Velimarského království. Po několika vydrancovaných vesnicích a krvavých bitvách však barbaři padli do léčky a byli rozdrceni. Většina přeživších prchla zpátky do hor Radgastu, ale sám Lieghfer, neustoupil a padl do zajetí Sira Nataniela Vranovice, který ho jako divé zvíře v řetězech dovlekl do Lučína, kde byl popraven. Popravě tajně přihlížel i jeho nejmladší syn Hrun.
Hadí prsten

***"Měj se však na pozoru, pane, ten prsten má svou vlastní vůli."***

Tento prsten má tvar hada, který sám sobě požírá ocas, a jeho oči jsou z drobných onyxů. Pomocí oživovací magie jej kdysi na objednávku z donucení vyrobil mocný alchymista jako dar k absolutoriu syna jednoho bohatého urozeného pána. Po pronesení oživovací formule ožije, rozplete se v přibližně deseti coulového hádka a je připraven plnit jednoduché příkazy svého pána. Onen syn byl sám alchymistou a při své práci ho užíval k přenášení tekutin z nádoby do nádoby. Říká se však, že hádkovi se jeho příkazy zprotivily, a nakonec ho jednoho dne, shodou okolností při přenášení prudkého jedu, uštkl. Po synově smrti se jeho otec postaral, aby byl alchymistický mistr popraven za vraždu. Prsten pak střídal majitele, ale jen málokterý z nich věděl, co to vlastně na ruce nosí, a ještě méně z nich rozluštilo oživovací formuli. Takové však nakonec obvykle našli v posmrtné křeči způsobené otravou.

Hádek má svou vlastní hlavu a poslouchání rozkazů (v čemž nemá na vybranou) mu není příjemné. Po oživení (Aktivace 1 Vliv) může plnit jednoduché povely (na *Dohled* od pána). Je relativně nenápadný a hbitý. Obtáčením dokáže slézat třeba nohu od židle, nebo i zeď tak, že prolézá ve spárách. Napojí-li ho pán nějakou tekutinou, je schopen ji přenášet z místa na místo a uštknutím ji dokonce může vpravit do těla bytosti, což je typicky nebezpečné, přenáší-li nějaký jed. Hádkova schopnost plnění příkazů ovšem závisí zejména na pánově schopnosti příkaz správně zformulovat, což je závislé na jeho alchymistických znalostech (k hodu se tedy přičítá pánova úroveň *alchymisty*, přičemž nejde o vyhrazenou *alchymistickou* dovednost).

Pán však může hádkovi nejen dávat příkazy, ale může dokonce vidět jeho onyxovýma očima a přímo ho ovládat. To však hádek přímo nesnáší a brání se (Aktivace 1 *Vlivová* *Jizva*). Pravidlově je situace podobná, jako když *mág* nebo *šaman* pomocí svých zvláštních schopností ovládají *člověka* nebo *zvíře.* Pán se na to musí neustále soustředit a jeho vlastní jednání je tak výrazně omezeno. Je-li hádek nicméně ovládán přímo, nemusí být jeho akce omezeny *Dohledem* pána, protože ten teď vidí skrz jeho onyxové oči.

***Pozn.:** Jak už to tak u artefaktů bývá, i **Hadí prsten** je nevyzpytatelný a zachovává si vlastní vůli. Jeho prokletí Svévole tak lze hrát například tak, že pokaždé, když hráč pána hodí fatální neúspěch, hádek pak svévolně provede něco, co jeho pánu uškodí. Může ho například uštknout, vyvrhnout přenášenou tekutinu do špatné nádoby, anebo se schválně nechat chytit, čímž nepřátelům poskytne symbolický dotyk na jeho pána. V krajních případech (např. při fatálním neúspěchu v hodu na akci při přímém Ovládání, což vyloženě nesnáší) se může pokusit od svého pána i utéci (v případě, že je zrovna přímo Ovládán, to způsobí přetržení spojení a následný pokus o únik).*
Erik Haraldson X

## Erik Krvavý

Ilustrační obrázek obsahuje grafické prvky z her Assassins's Creed Valhalla (Ubisoft) a Total War: Warhammer (SEGA).

## Vazby

### Rodina

Haakon Haraldson (mladší bratr), Harald Krásnovlas (otec), Štítonoška Lanna (+matka)

## Statistiky

### Charakteristika

5 (zejména dovednosti Bojovníka, Válečníka a Ničitele)

## Status

### Status

Živý

***"Svět jihu volá!"***

Nejstarší ze synů skandského hrdiny Haralda Krásnovlase, kterého v mládí zplodil se svou první láskou, štítonoškou Lannou. Při zkoušce dospělosti Erik zabil medvěda, což mu dává právo užívat titul *Berserkr*. Stal se jedním z nejproslulejších a nejobávanějších skandských válečníků a nájezdníků své doby. Přízvisko Krvavý nicméně získal již v mládí díky svému ryšavému vousu, nikoliv proto, jak tvrdí populární zkazky, že z bitev obvykle odchází zcela zbrocen krví svých nepřátel. Což ovšem neznamená, že by to nebyla pravda. Jeho mladším bratrem je Haakon Haraldson.
Gorrok Jednooký

Ilustrační obrázek pochází ze hry World of Warcraft (Blizzard).

**"*Každý náčelník musí pro dobro klanu činit těžká rozhodnutí!"***

**Gorrok** je náčelníkem klanu pralesních skřetů obývajících džungle záhadného a dosud nepojmenovaného vulkanického ostrova v Severním moři. Poté, co zabil svého otce a usedl na náčelnický trůn, vedl své válečníky do boje proti odporným hadím démonům, kteří přišli z moře a během několika let zatlačili Gorrokův lid, aby se bídně živil na skalách. Gorrok od nich sice zpět vybojoval dobrou polovinu ostrova, dál ale postoupit nemohl, protože kněžka hadího lidu ve starém chrámu v úbočí Ohnivé hory vztyčila magické ochrany, jimiž nemohl projít žádný skřet. Příležitost k finálnímu úderu se naskytla až když na ostrově ztroskotala Mocná sedma. Výměnou za pomoc skřetů s osvobozením jejich lodí z rukou hadích démonů vnikli do zikkuratu a čarodějnici tam setli. Gorrok se pak se svými zběsilými válečníky postaral o zbytek (viz Smrt přichází s přílivem).
Bratři novicové Jáchym a Marián

Jáchym býval pěkné kvítko. Kluk z ulice, co se o sebe vždycky musel umět postarat, jak se dalo. A nejen o sebe. Od mala měl totiž na starosti i mladšího bratra Mariána, o němž mnozí tvrdili, že je slabomyslný. Pravdou ale bylo, že měl jen přebujelou představivost, takže byl nepřetržitě ponořen v myšlenkách a žil tak ve svém vlastním světě. Žádný hlupák to ale nebyl, jen kvůli přehršli myšlenek působil zpomaleně a poněkud asociálně. Pravdou také bylo, že byl velmi nepraktický a bez bratra by se o sebe postarat neuměl. Vždy však byl podivínem, co rád do všeho šťoural a přicházel věcem na kloub, takže se například naučil otevírat zámky a taky všude chodí v měkkých trepkách, ve kterých sice vypadá jako blb, jsou ale pohodlné a při chůzi nevydávají skoro žádný hluk. Zkrátka a dobře, starší Jáchym byl vždycky praktičtějším vůdcem a svaly dvojice, zatímco Marián dokázal s dostatkem času přicházet věcem na kloub.

Krádeže a rvačky pro bratry byly denním chlebem. Když však jednou zmlátili a okradli synka jednoho šlechtice, ukryli se před hněvem jeho urozeného otce v klášteře. Nejdřív to mělo být jen dočasné, dokud se situace neuklidní, ale nakonec tam Jáchym došel pokoje, prozření a obrácení na víru svatou. Marián to tak žhavě neviděl, ale dokud mohl zůstat se svým starším bratrem, bylo mu to jedno. Oba chlapci tak složili sliby a stali se z nich novicové Řádu špitálníků. Když se pak dostali na výpomoc do klášterního špitálu, začali se setkávat s novickami a sestrami řádu. Jáchym se na první pohled zamiloval do Lirael, se kterou se bratři rychle spřátelili. Nikdy jí to ale neřekl, protože takové věci se v klášteře zkrátka netolerovaly.
Kult starých bohů

Pohanští Slávové ctí především přírodní objekty a jevy, což je odraženo i v nejvyšších vrstvách jejich panteonu, kam patří například hromovládný bůh **Perun**, strážce zvěře, vědění a magie **Veles**, bohyně země a plodnosti **Mokoš**, či bohyně smrti **Morana**. Pro duchovní bytosti na nižší úrovni než bohové užívá slávský jazyk výraz *běsy*, ale jako božské a hodné uctívání jsou chápány také hory (např. Radgast), skály a kameny, prameny, vodní toky a plochy, stromy a háje, země, nebeská tělesa a oheň. Významnou pozici zaujímají především víly a duchové spojení se zemědělstvím a domovem. Obětiny jsou přinášeny také předkům. Mezi nejvýznamnější svátky pohanských slávů patří oslavy jarní rovnodennosti, kdy se žehná polím a ze vsi se vynáší smrt ve formě slaměné Morany, která je pak poslána zpátky do podsvětí po vodě, ohněm, či zakopáním do země. Dalším významným svátkem je letní slunovrat, svátky plodnosti a sexuální nevázanosti, kdy ženy tančí kolem ohňů a muži přes ně skáčí. Rituálem, kterým se z chlapců stávají muži, jsou pak postřižiny.

***Pozn.:*** *Pro více informací viz Slavic paganism, Slovanské náboženství a Slovanská mytologie.*

## Hierarchie

3. Žrec - Myrddin

2. Druid - Kocel'

1. Věštec - Slavoj

0. Pohan - Bojan, Dragutin
Krollové z plání

## Popis

Na krolly v Hornomarsku moc nenarazíte, ale mnoho jich žije na východních pláních, kde provázejí stáda zubrů a kočují. Uctívají Velké duchy zvířecích předků, jimž zasvěcují své kmeny. Lze tak mezi nimi najít kmeny Velkého orla, Velkého medvěda, Velkého jelena, Velkého kance, Velkého rysa, Velkého zubra, Velké vydry, Velké lišky a Velkého hada. Tu a tam zavítá skupina krollích lovců do Hornomaru s nákladem zubřích kůží na prodej, či spíše na výměnu. Nejčastěji je prodávají v Lučíně. Sami svým pláním říkají Velké pláně a střetávají se tu s avarskými nájezdníky.

Během šedesátých let 8. věku církevního kalendáře (tj. 860-869 c.k.) se tlak ze strany avarské hordy znovu stupňoval. Vybíjeli stáda zubrů a krollí kmeny tak byly nuceny hledat obživu a bezpečí za horami na západě, v údolí řeky Mary. To ovšem neviděli rádi lidé Hornomarského knížectví.

## Statistiky

### Zvláštní schopnosti

Vrhač (Kejklíř)

Díky prozíravému knížeti Svatoplukovi a diplomatickým schopnostem jeho krollího vyslance Gdorije se podařilo usídlit krollí kmeny na vylidněných pláních Záhoří. Krollové výměnou za nový život pro své rodiny nastupují vojenskou službu na Býkově, kde budou bránit knížectví proti Avarské hrozbě.

## Hierarchie

* Postavení 1. Náčelníci (Borguk, Ka'ra, Stagrun, aj.)
* Postavení 0. Soukmenoveci
Jaromír z Prvoslavy

***Stránka je ve výstavbě!***

Syn a dědic vladyky Ctirada z Prvoslavu. Navzdory jeho bohabojnému otci je to rozmazlený spratek, který tráví většinu svého času po hospodách, nevěstincích či na honu. Obecně je to povedený ptáček, což se taky stalo jeho přízviskem. Na druhou stranu je ale skvělý lukostřelec, který nejednou vyhrál velké lukostřelecké klání pořádané Loveckým cechem.
Divocí krollové

Ilustrační obrázek obsahuje grafiku ze hry Far Cry Primal (Ubisoft).

Divocí krollové žijí v ledových pustinách dálného severu, kterému Skandové říkají Jotunheim, neboli země ledových obrů. Žijí v jeskyních a jsou větší a divočejší, než jejich šamanističtí příbuzní z plání. Obvykle hovoří jen svým vlastním primitivním jazykem a jejich duchovním vůdcem obvykle bývá tak zvaná pramáti, nejstarší vědma kmene. Skandové o těchto ledových obrech vypráví příběhy, ale jen málokterý z nich někdy nějakého viděl. Existují dokonce i divoké zkazky o tom, že jejich zaříkávači ovládají divou zvěř, jeskynní lvi, medvědy a dokonce i srstnaté nosorožce a mamuty, na nichž jezdí.

**Známí divocí krollové:**
Meč Velimaru

Meč Velimaru je dědictvím rodu Mojmírovců. Patřil jejich zakladateli Mojmírovi I. Starému. Je ukut z nejlepší velimarské oceli a zdoben modrými safíry pocházejícími z veliké řeky Mary. Král Svatopluk k němu po své korunovaci nechal z oceli vytvořit i velimarskou královskou korunu, rovněž s marskými safíry. Té, stejně jako přeneseně velimarské královské moci, se přezdívá Železná koruna a Svatoplukovi I. pak Železný král, což podle mnohých dobře odráží jak jeho tvrdost, tak železnou vůli. Jde o symboly Mojmírovské královské moci a jako takové mají nedozírnou symbolickou moc a hodnotu.
Baran

***"Glo, glo, glo, glo, glo, glo, glo, gloria!"***

Na severu Šeroblat stojí ruiny malé pohanské svatyně, která byla po odstranění starého stařešiny rozvrácena a přetvořena v oltář Svaté církve. Ve vesnici se tak usadil **Baran**, otylý bratr církevního Řádu špitálníků, který kvůli absenci faráře vede bohoslužby a přesvědčuje místní o učení Svaté církve. Nebo by alespoň měl. Většinu času totiž tráví u svých milovaných včelích úlů a hlavně u své milované medoviny. Většinou se proto nezmůže na víc, než na nedělní kázání. Ne že by to místním nějak zvlášť vadilo. Je to ale dobrák od kosti s jistými mastičkářskými znalostmi, takže do místní komunity dobře zapadl.
Danka

Danka pochází z Koldavy a byla učednicí tamního mudrce Želibora. Po jeho smrti byla v roce 885 c.k. vladykou Koldou pověřena doprovodem družiny hraničářů, kteří měli prozkoumat záhadné události v divokém Východním podhůří Koldavy. Celá výprava tam však zmizela.

Danku ze spárů strašlivého démona z divočiny zachránila Mocná sedma a vrátila ji do náruče jejího milého, vděčného dědice Koldavy, Mladého Koldy.
Hornomarský lovecký cech

**Hornomarský lovecký cech** sdružuje svobodné lovce Knížectví hornomarského a to většinou včetně lovčích urozených pánů, jimž většina hornomarských lesů konec konců patří. Přiděluje jim zakázky, jimiž jsou většinou odlov nebezpečných šelem, regulace přemnožené zvěře, stopování a provázení pánů na honech, či přímo správa lesních celků a boj proti pytlákům. Těch cech sám několik vlastní. V jiných vlastníkům za právo lovu platí daň. Kromě cechovního sídla v Marigradu a četných loveckých chat po knížectví vlastní cech i hostinec Lovcův odpočinek, který leží mezi Marigradem a Knížecím lesem. Cech též v Marigradu každý duben pořádá proslulé **Lovecké slavnosti**, jejichž součástí je i lukostřelecké klání a hon (viz Na lovecké stezce).

**Známí členové:** cechmistr Mladen, pokladnice **Ludmila**, hostinský Leslav, **Starý medvěd** (mrtev), lovec **Bronislav**, lovec **Čestmír**, lovec **Šimon** aj.
Mezihra Rodinné záležitosti

***TLDR:** Na sklonku zimy Velimarským lvům dochází, že ve shonu válečných příprav nikdo z nich už nějakou dobu neviděl Bruga, zjišťují, že před pár týdny sám zamířil do nedalekých bažin a vydávají se ho tam hledat.*

***Pozn.:** Rodinné záležitosti je Tomem průvodcovaný one-shot, který jsme odehráli 21.05.2023.*

Na sklonku zimy Velimarským lvům dochází, že ve shonu válečných příprav nikdo z nich už nějakou dobu neviděl Bruga. Pátrání po veligradských kasárnách, krčmách i nevěstincích prozrazuje, že před celými třemi týdny projel v plné polní severní branou ven z města a údajně mířil do nedalekých Vermanských bažin. Proč, to ale nikdo neví. Čas, kdy se velimarská vojska dají do pohybu se nicméně blíží a družina tak kvapem vyráží svého ztraceného druha najít.

V zimní bažině se střetají s velikou přesilou stromových entů, které nechtěně probudili krví uloveného kance, která zatekla k jejich kořenům. Ty nakonec tajemná v kožešinách zahalená ženština zpěvem přesvědčuje, že jaro je ještě daleko a že tak mají ještě spát. Hrdinům se představí jako Nala, Brugova příbuzná z kmene šamanistických Bouřných vran, která dostala za úkol ho v nížinách vyhledat.

   Právě v jejím stanu zbudovaném na prastarém magickém zřídle konečně nacházejí i svého ztraceného druha. Ten je prý už dobré dva týdny pohroužen v hluboké meditaci, při níž jeho duše bloumá světem snů, kde se měl shledat s duchem své dávno zmizelé matky. Brugo se nakonec probírá a vysvětluje, že celá výprava měla zabrat jen pár dní, ale s týdny strávenými ve snovém světě, které tam vnímal jako pouhých pár hodin, zkrátka nepočítal. Hrdinové přenocovali u Naly v bažinách a nazítří vyrazili zpět na Veligrad a do války.

***Pozn.:** Předchází one-shot Trollí trable. Následuje Kapitola IV. Pánu a vlasti. Stránka Tažení je zde.*
Koldavský plášť

Kvalitní pláště, které na svých toulkách v divočině nosí proslulí koldavští hraničáři. Jsou natřeny jakousi smolnou substancí, která skvělě odpuzuje vodu a efektivně tak brání promoknutí a prochladnutí (dává slevu na vyčerpání při smysluplných činnostech, např. na Cestování ve špatném počasí, odolávání chladu apod.). Je však poněkud hořlavá.
Krollové

***Stránka je ve výstavbě!***

Krollové tradičně žijí na východních pláních, kde provázejí stáda zubrů a kočují. Sdružují se do kmenů zasvěcených velkým duchům. Lze tak například narazit na kmeny Velkého orla, Velkého medvěda, Velkého jelena, Velkého kance, Velkého rysa, Velkého zubra, Velké vydry, Velké lišky a Velkého hada. Tu a tam zavítá skupina krollích lovců do západních knížectví s nákladem zubřích kůží na prodej, či spíše na výměnu. Sami svým pláním říkají Velké pláně a střetávají se tu s avarskými nájezdníky. Na dálném severu prý také žijí takzvaní ledoví obři, divocí krollové o nichž si Skandové vyprávějí strašidelné příběhy, ale jen málokterý z nich někdy nějakého viděl. A v civilizovaných zemích lze narazit na vyhledávané krollí žoldáky a otroky.

*Pozn.: Krollové z plání jsou většinou Hraniční krollové z pravidel DrDII. Ne všechny kmeny však žijí přímo na pláních, protože jejich hranice lemují hory, lesy, jezera a řeky.*
Cech zlodějů

***"Prý cech. Pche! Banda kriminálníků to je. Nic víc, nic míň!"***

Jedna ze tří dominantních zločineckých organizací ovládajících rozbujelé marigradské podsvětí. Se zbylými dvěma, Kartelem a Marigradskými podloudníky, je propleten v sítí spolupráce, obchodu a mnohdy i krvavé rivality. Jde tedy o delikátní a dynamicky se měnící systém, kde zdánlivě pevné spojenectví může rychle přejít v otevřené nepřátelství a zase zpátky. Taková už je ale povaha zdejšího podsvětí. Jakousi smluvenou doménou Zlodějského cechu jsou pak krádeže a vloupačky, ať už s cílem odnést z daného místa nějakou cennost, nebo tam naopak něco nastrčit, pozměnit účetní knihy a podobně. Tajemným vůdcem Zlodějského cechu je jakýsi Maestro, o němž se ve městě mluví jen šeptem, ale nikdo ve skutečnosti neví, kdo to je.

**Známí členové:** Maestro
Cvalimír Štístko

***"Cvalda, k Vašim službám. Zkratka z Cvalimír. Prodlužka z Cé."***

**Cvalimír Štístko** je povedený synek jednoho bohatého marigradského kupce z národa půlčíků. Cvalda sice není nejostřejší tužka v penále, ale přesto se mu podařilo dát dohromady s Jankem, kterému pomohl obstarat několik zakázaných svitků ze zakázané sekce Marigradské univerzity. Bohužel se taky ukázalo, že Cvalda je tak trochu kleptoman, takže problémy nikdy nenechával daleko za sebou. Nakonec uzavřeli dohodu. Cvalda bude Jankovi dál pomáhat shánět ne úplně legální spisy a Janek mu za to bude krýt záda.
Augorie

**Augorie** jsou rozsáhlé pouštní země na jihu za mořem. Její lidští obyvatelé, **Augorijci**, jsou v severních zemích známí zejména jako obchodníci, piráti a otrokáři. Každý, kdo do jejich země sám skutečně zavítá, to však musí oprávněně považovat za poněkud nespravedlivé označení. Jde totiž o kulturně bohatý, vyspělý a etnicky členitý národ, v němž kromě obchodníků, pirátů a otrokářů samozřejmě najdete i umělce, učence a vojevůdce, kteří si svou slávou a schopnostmi nikterak nezadají se svými protějšky ze severu.
Augorijské rody, klany a kmeny jsou formálně sdruženy pod vládou chalífa, vládce, který pochází z rodu prorokova (ten je znám i jako První saracén), který augorijskému lidu před několika staletími přinesl víru v jediného pravého boha. V důsledku desetiletí politického hašteření, úkladných vražd (mnohdy s pomocí Černé ruky), nebo i otevřených občanských válek mezi členy vládnoucího rodu však notně vzrostla autonomie augorijských vznešených rodů. V konečném důsledku je dnes pozice chálífa ve většině provincií spíše ceremoniální. Tím současným je Abū Abbās ibn Ja'far. Nikdo však nepochybuje o tom, že skutečným vládcem země je jeho politicky i vojensky zdatnější bratr, jemuž patří loajalita chalífových vojsk, obávaný princ Abū Talha ibn Ja'far zvaný Černý škorpion. Ten se snaží mocenskou autoritu svého rodu v chálífátu obnovit. Nutno dodat, že poměrně úspěšně.

   Augorijské písky však pamatují mnoho křivd a mnoho krve. Staré krve. Původními obyvateli pouští totiž byli vznešení elfové z národa Sahdar, kteří tu zbudovali mocnou a neobyčejně vyspělou říši. V důsledku válečného konfliktu s Augorijci však zanikla a do dnešních dní z ní zbyli jen polodivoké kočovné kmeny pouštních elfů a legendy o Mazare, velikém sahdarském městě, které přežilo zkázu říše a dosud je elfskou magií i se svými divy a poklady skryto kdesi v hlubinách augorijských pouští. Tak či onak, oba národy se drasticky rozcházejí v popisu příčin onoho válečného konfliktu. Zatímco ústně tradované zkazky pouštních elfů hovoří o chtivosti a nenasytnosti lidského plemene, Augorijci mluví o staletích otroctví, do kterého sahdarští páni uvrhli jejich předky. To z jejich potu a krve prý Sahdarská říše zla vzešla, a je tak jenom dobře, že se nakonec obrátila v prach a že ji pouštní vítr rozfoukal do čtyř světových stran.

**Historická předloha:** Abbásovský chálífát
Hrun

## Vazby

### Rodina

Jolana Býkovská (choť), Kromm (+bratr), Lieghfer (+otec), Páni z Býkova (vzdálení příbuzní), Barbar Borax (+předek)

### Nepřátelé

Avarská horda, Gul'thar Vyvolávač (dříve), Kromm Jednooký (dříve)

### Organizace

Velimar (hejtman), Býkov (vladyka), Horské kmeny (dříve válečník)

## Statistiky

### Charakteristika

5 (zejména dovednosti bojovníka, lovce a válečníka)

## Status

### Status

Mrtvý

***"Za čest a slávu!"***

Hrun je nejmladším z pěti synů Lieghfera, hrdého náčelníka Kamenných býků, který v roce 883 c.k. přiměl radgastské horské kmeny sestoupit do nížin a vstoupit do války s lidem velimarského království. Hrun opustil hory Radgastu před otcovou popravou a od té doby se toulá královstvím. Živí se svým mečem jako potulný dobrodruh a v roce 885 c.k. dokonce na Býkově vyhrál velký turnaj v kategorii pěších soubojů. Tam se setkal s Mocnou sedmou, která ho najala jako průvodce do osady barbarského kmene Kamenných býků v horách Radgastu (viz Domov sladký domov). Hrun však ve smluvený čas do Šeroblat nedorazil (viz Smrtelný hřích obžerství). Spěchal nicméně po stopách Mocné sedmy a dohonil je až v osadě, kde jim pomohl alespoň cennými radami pro další cestu (viz Legenda o Kamenném býku).

Když pak Mocná sedma volala z Ostrogněvu o pomoc, **Hrun** neváhal, v Marigradu dal dohromady oddíl ostřílených bijců a přispěchal jí na pomoc. Byl také jedním z velitelů marigradské obrany při obléhání Gul'tharovými gurthangskými skřety a Kamennými býky. Hrun měl dokonce vzácnou příležitost pobýt se svým vlastním prapředkem Boraxem, v kamennou sochu proměněným zakladatelem rodu pánů z Býkova, a leccos se od něj dozvěděl. A byl to právě Hrun, kdo v této bitvě sťal svého démonem posíleného staršího bratra Kromma, velitele démonických hord (viz Stín a plamen).

Za své hrdinství byl králem Svatoplukem pasován na rytíře a vstoupil do služeb Býkova, kde válčil s Avary. Nepadl tam však do oka dceři padlého býkovského vladky Mrzena, kapitánce Jolaně. Jak už to tak ale bývá, rivalita přerostla v lásku, ta v manželství a z udatného Sira Hruna, posledního Kamenného býka, se tak nakonec stal pán Býkova, vladyka Záhoří a dokonce i hejtman hornomarských vojsk.

Na královském turnaji konaném na Veligradu na počest narození králova vnuka Sir Hrun stanul jakožto šampión hornomarského knížete Mojmíra proti Siru Richardu Lvímu srdci. Hrun jej drtivě porazil jen aby s hrůzou zjistil, že v zprohýbané zbroji zbaven vědomí leží těžce raněný sotva patnáctiletý princ Svatopluk, který se do turnaje přihlásil pod falešnou identitou. Vyhrocená situace nakonec skončila tím, že Hrun krále jako odměnu za své vítězství v turnaji požádal o odpuštění (viz Královský slib). Sir Hrun nakonec vinou špatného Mojmírova velení padl v bitvě u Turisu pod čepelí velitele skadnsých nájezdníků. Smrt velimarského šampióna natolik otřásla vojsky obránců, že bitvu málem prohráli (viz Pánu a vlasti, video zde).
Gul'troq

Ilustrační obrázek je založen na orkském meči ze hry The Elder Scrolls V (Bethesda).

## Status

### Status

Zničen (úlomky má Jyyku)

***"Není to jen zbraň, ale i žezlo, odznak moci nad skřetím lidem."***

 Gul'troq, což v Černé řeči znamená Požírač duší, je prastarý artefakt skřetího lidu, který se předává z generace na generaci mezi těmi nejmocnějšími skřetími hejtmany. Jde o nevzhledný černý meč, který je odznakem moci nad skřetím lidem, něco jako žezlo.

Když nový hejtman nahradí starého (obvykle jeho zabitím - skřeti se zpravidla smrti stářím nedožívají), skřetí zaříkávači při prastaré ceremonii svážou jeho duši s Gul'troqem. Dokonce věří, že hejtmanova duše nebo její část do zbraně přejde. Stane-li se pak, že je hejtman odzbrojen a meč tím ztratí, ztratí s ním i svoji duši. Mezi skřetím lidem je pak znám jako bezduchý a není hoden vlády, dokud nezíská meč a s ním i svoji duši zpět.

Mezi skřety se vypráví legendy o tom, že tento meč v dávných dobách pro mocného skřetího hejtmana vykoval skřetí bůh Baal. Zbraň má prý vlastní vůli. Svému nositeli našeptává a neustále ho nabádá ke krveprolití, protože lační po krvi a požírá duše těch, které zahubí. Někteří však tvrdí, že jsou to hlasy generací krvelačných skřetích hejtmanů, jejichž duše byly do meče v průběhu věků zaklety. Jiní zas tvrdí, že se v hlasech odráží muka zástupů duší obětí, které tímto mečem padly.

Tak či onak, posledním známým skřetím nositelem byl krvelačný skřetí hejtman z Gurthangu, Garug Ničitel, který byl odzbrojen legendárním válečníkem z Řádu draka, Mocným Wulfricem (viz Staré časy). Ten meč užíval a třímal jej i v bitvě o Koldovo hradiště, kde se ztratil. Spolu s ním se ztratil i meč (viz Královna Koldavy).

O patnáct let později však Mocná sedma v Koldavě odhalila, že Wulfric ve skutečnosti nepodlehl mohutné přesile, jak se věřilo, ale naopak své vlastní krvežíznivosti umocněné právě prokletím skřetího meče. Při finální konfrontaci drancířka Aughi mocným sekem zasáhla Gul'troq a ten se roztříštil. Bojovníky osnlnil záblesk a z úlomků se s nelidským vřískotem vyhrnuly stovky uvězněných duší, které tak po mnoha staletích mohly konečně překročit bleděmodrý závoj do záhrobí (viz Lovec a jeho kořist).
Lapka

### Oblíbené vybavení

obuch (drtivá), sekera bradatice (sečná), oštěp (bodná/vrhací), luk (střelná) nebo prak (vrhací)

### Zvláštní schopnosti

Lesní přízrak (zvěd)

***"Peníze, nebo život!"***

Lapkové a loupežníci bývají vousatí, nemytí a hrubí muži, kteří většinu života tráví na odlehlých místech v divočině. Ne že by to tak chtěli, ale lepší skrýš najdou jen těžko.

   Na stezku psance se lze dostat mnohými způsoby. Ať už svou kariéru začali nespravedlivým obviněním, zločinem spáchaným v záchvatu vášně nebo jednoduše z chamtivosti, všichni lapkové mají společné jedno - žijí mimo zákon. Romantické iluze o takovéto existenci se velmi rychle rozplynou tváří v tvář krutému životu v horách. Téměř každý loupežník proto sní o jednom velkém úlovku, který by mu umožnil odejít do dalekých krajů, kde ho nikdo nezná, a tam se opět usadit v pohodlí. Pro většinu z nich však tato příležitost nikdy nenastane, a tak živoří v lesích, pytlačí drobnou zvěř a přepadávají pocestné.

Loupežnické skupiny jsou známé svou nestálostí a vnitřními rozbroji - většina lapkovských kapitánů má krátkou kariéru. Výjimkou jsou jen ti, kteří jsou prohnaní, nepřitahují zbytečně pozornost knížecích vojsk, ale zároveň jsou schopní zabezpečit své bandě dostatek lupu na to, aby jejich muži zůstali spokojení.

**Známí lapkové:** Lišák, Gojko aj.
Louise II. Východofalcký

***Stránka je ve výstavbě!***

Louise II. z rodu Karlovců, z Boží vůle král východní falcké říše:

Je mu 66 let. Po občanské válce se svými bratry, která následovala okamžitě po smrti císaře Louise I. (r. 840) získal pod svou nadvládu východní část říše. Nejmladší Karel I. ovládá západní část, která je pod těžkými nájezdy seveřanů a nejstarší z bratrů, Lothair I., ovládá centrální část říše. Lothair má jako jediný právo užívat titul císaře, čímž jsou formálně král Louise a král Karel jeho vazaly. Mezi bratry však panuje napětí doprovázené občasnými rétorickými i vojenskými šarvátkami. Louisovou hlavní starostí jsou však nyní Avaři, kteří se srocují za východními hranicemi říše, a také Velimarská unie, jejíž moc neustále roste a stává se hrozbou říše.

Cíle: oslabit moc Mojmírovců a separatistů na Velimaru, rozdrtit Avary, získat rukojmí od Rastislava a především Svatopluka, který je známý svou nenávistí k říši, pokusit se dostat na svou stranu Boleslava a dosadit jeho, nebo jeho věřícího syna Slavomíra na velimarský velkoknížecí stolec. Ukočírovat své tři syny.
Bořivoj z rodu Přemyslovců

### Rodina

Kněžic Vratislav (mladší syn), Kněžic Spytihněv († starší syn), Kněžna Ludmila Pšovská (choť), Kněžna Svatožina († sestra), král Svatopluk (švagr), princ Mojmír (synovec)

## Status

### Status

Mrtvý

**Bořivoj** po svém otci Hostivítovi zdědil zaostalé pohanské Knížectví bójů ležící západně od Velimaru. Brzy však podlehl rostoucí moci tamních Mojmírovských vládců a stal se tak vazalem velimarského krále Svatopluka, který pro upevnění vzájemných vztahů dokonce již dříve pojal za manželku Bořivojovu sestru Svatožinu. Sám Bořivoj, ohromen mocí velkého krále Svatopluka, učením jeho biskupa Metoděje i pod vlivem své zbožné choti Ludmily, zavrhl pohanskou víru svých otců a stal se věrným následovníkem Církve svaté. Se svou ženou splodil dva syny, staršího Spytihněva a rok před svou smrtí v roce 889 c.k. i mladšího Vratislava.
Balthazarova lebka

***"Budeš poslouchat!"***

Když v roce 885 c.k. usiloval zvrácený skřetí zaříkávač Gul'thar o otevření portálu do Horoucích pekel, aby tak na svět smrtelníků přivedl svého boha, démonického lorda Baala, s jeho pekelnými legiemi (viz Stín a plamen), čelil problému. K otevření brány totiž potřeboval znesvěcené místo s obrovským magickým potenciálem a takové bylo v širém kraji jediné - Temnohrad.

Ten však bylo neobyčejně temným místem, neboť závoj oddělující dva světy zde byl vlivem válečných hrůz roku 869 c.k. zpřetrhán (viz Poslední bitva), v důsledku čehož zde duchové a démoni začali volně pronikat do světa smrtelníků. Válkou zničené ulice byly brzy zamořeny bezejmennými hrůzami a ze Starhradu se tak stalo temné místo, jehož obnovy nedokázaly docílit ani spojené síly dragounů, zlatokřídlých a univerzity. Nikdo mu tak od té doby neřekl jinak, než Temnohrad.

Aby Gul'thar dokázal využít temných energií toho místa a použít je k otevření pekelné brány, musel se ovšem dostat do samého epicentra Temnohradu, na návrší, kde stávala vladykovská tvrz. Projít přes nekonečné hordy nemrtvých, běsů a jiných bezejmenných hrůz však nebylo možné ani s armádou bojovníků. Sám lord Baal proto nabídl svému zvěstovateli klíč, mocný démonický artefakt jeho vlastní výroby, jakým by se temnohradské hrůzy daly pokořit. Když však byl Gul'troq zničen a Gul'thar selhal i v získání Drangheimu, v děsu z nekonečných muk z rukou svého pána sám vymyslel alternativu.

Zaplatil vůdci marigradského zločineckého podsvětí, aby mu opatřil zvláštní lebku střeženou v bezpečí velimarského převorství Řádu zlatokřídlých. Lebku mučedníka, který byl umučen pro svou víru. Lebku dragouny krutě zavražděného černokněžníka Balthazara. Z této relikvie pak vytvořil mocný artefakt prosycený mocí strašlivého černokněžníka, mocí ovládat neživé. V Temnohradu se pak ukázalo, že uspěl. S mocí lebky jím byl totiž schopen nejen projít, ale dokonce i zotročit vůdce nemrtvých a ohnivých běsů, kteří tu byli po léta uvězněni v nekonečném konfliktu. Těm pak nařídil vztyčení magické bariéry, aby si pojistil, že ho při vyvolávání brány nikdo rušit nebude.
Beirn ibn Said

***"Smrt je jediná jistota!"***

Bývalý augorijský otrokář. Po slibu, který dal Wulfricovi s Galwinem se živil poctivě a jako žoldák se nechával najímat obchodními karavanami. Jeho umění boje s kopím se stalo legendárním a protože chodil oděn v černém augorijském šatu, vysloužil si přezdívku **Černá smrt**.

Po atentátu na vladyku Volrada z Býkova se ukázalo, že Beirn je ve skutečnosti asasínem Černé ruky zodpovědným za vladykovu smrt. Dragouni to však výměnou za Beirnovu pomoc ve snovém světě býkovským autoritám zatajili a nechali raněného asasína uprchnout.

Beirn se později sám přidal k Řádu draka.
Hogrlaf Železný

***"Šeptandu a pomluvy nech krysám v kanále. Svému nepříteli se vždy postav čelem!"***

Wulfricův strýc. Hrdý seveřan, slavný válečník a nájezdník, který mimo jiné vyplenil i Turis na severu Sedmi knížectví. Odplul a cestoval po jižních královstvích. Na nějaký čas se usadil v Koldavě, kde byl znám jako dřevorubec Starý Hog. Časem se doslechl o Wulfricových hrdinských činech na Velimaru. Než ho však stačil vyhledat, zmizel Wulfric v bitvě o Koldovo hradiště. Hogrlaf ho měsíce hledal v divočině, ale neuspěl. Aby uctil jeho památku, sám se nakonec přidal k Řádu draka, jemuž propůjčuje své legendární válečnické znalosti a schopnosti. Jako řádový zbrojmistr tak cvičí jak novou generaci dragounů, tak i obyčejné zbrojnoše Ascalonu. V Síňi příběhů často rozjímá nad Wulfricovým osudem. Ani na okamžik nezapochyboval, že jeho synovec zemřel se ctí jako pravý válečník a že se jednou znovu shledají v sálech Valhally, kde udatní budou žít navěky.

Když v roce 885 c.k. Mocná sedma v Temnohradu zavřela pekelnou bránu, sevření démonů nad světem smrtelníků ochablo a mnohé jimi zakleté duše tak byly vysvobozeny (viz Stín a plamen). Mezi nimi i ta Wulfricova. V domnění, že je stále ve válce a že na něj proradní černokněžníci zkoušejí své iluze sice nejdřív přizabil půl tuctu dragounů, ale nakonec díky Galwinovi a Sibylle uvěřil, že jeho válka už skončila. Probuzení však přišlo pozdě, neboť jeho strýc, dragounský zbrojmistr **Hogrlaf Železný**, jehož se do jižních krajů vydal hledat, byl po smrti. Wulfric proto nedokázal odpustit svým bratrům, že jeho hledání rychle vzdali, prohlásili ho za mrtvého a nechali ho tak po patnáct let v hlubokém šílenství bloudit divočinou. Nakonec tak od nich odešel a vrátil se domů, na sever. Sibyllu vzal s sebou.
Jižní království

Jižní království je souhrnný název, který se za Války severu proti jihu ujal pro označení království Spojenců, tedy západofalckého, východofalckého a velimarského. Ta se totiž bok po boku postavila hrozbě Dračího krále, který někdy po roce 895 c.k. sjednotil skandské klany a obrátil jejich pozornost k jejich totálnímu dobytí.
Ka'ra

***"Ty nevíš nic!"***

Krollí náčelnice kmene Velkého kance, která vedla krollí lovce v bitvách o Starhrad a o Gurthang. V mládí vyrůstala a byla nejlepší kamarádkou Go'ela, kterého ale unesli otrokáři a prodali do býkovské arény, kde se z něj nejdřív stal gladiátor Krwell a později dragounský zvěd Grýša.
Mistr Hanuš

## Statistiky

### Charakteristika

4 (zejména dovednosti Zaříkávače, Alchymisty a Čaroděje, Vyjednávání s lidmi a Působení mezi vzdělanci)

### Zvláštní schopnosti

Knihomol (Zaříkávač), Mudrc (Alchymista), Dračí dech (Čaroděj), Plamenné peklo (Čaroděj)

## Status

### Status

Mrtvý

***„Inu zdá se, pane Galvíne, že nás čeká práce v knihovně."***

**Hanuš** sloužil jako Mistr ve Starhradu, kde radil v otázkách nadpřirozena, v mládí vyučoval vladyku Radvana a jednou snad bude vyučovat i jeho děti. Mistrovský titul získal na Univerzitě v Marigradu, kde studoval pod samotným Arcimágem Balthusem. Pro radost dětí nechává oblaka jisker plout tmou a nabírat tvary lodí nebo bájných nestvůr. Když ale přijde čas postavit se silám temnot, pak z jeho očí šlehají blesky, pohybem ruky odhazuje nepřátele a plameny ničí válečné stroje. A navzdory tomu, že se o svou hul při chůzi často opírá, dokáže jí v krajním případě uštědřit i pořádnou ránu.

Na jaře roku 869 byl přemožen svým bývalým spolužákem z univerzity, uprchlým černokněžníkem Kazimírem. Ten ho mučil, spoutal a zanechal smrti zamčeného v železné truhle. Hanuš byl naštěstí zachráněn, ale Kazimírův mistrovský plán už byl nezastavitelně v pohybu. Během vzestupu Temného krále se stal jedním z nejdůvěryhodnějších rádců dragounů. Dokonce přijal do učení trpasličího zaříkávače Galwina, kterého nakonec doporučil ke studiu na věhlasné Marigradské univerzitě.

Mistr Hanuš se při dobytí Dračí sluje obětoval, aby dal jeho učni Galwinovi čas k úniku s Temnými insigniemi. Kazimírovi kultisté a skřeti ho za to nemilosrdně mučili, za živa stahovali z kůže a zanechali mrchožroutům na vrcholu Šedého vrchu.
Gojko z Býkova

***"Mnozí tvrdí, že nejlepší obranou je útok. Já vždy tvrdil, že nejlepší obranou je likvidace potenciální hrozby už v jejím zárodku. Bohužel se ukázalo, že svět je potenciálních hrozeb plný."***

Gojko byl v mládí cvičen na rytíře Řádu zlatokřídlých, ale závěrečný slib nakonec nesložil. Prý si uvědomil, že pohani a kacíři nejsou ani zdaleka těmi největšími hrozbami, jakým velimarský lid čelí. Vrátil se proto domů na Býkov, kde rychle stoupal v armádní hierarchii až na pozici kapitána. Se svými muži se při tom specializoval na odvetné akce hluboko na nepřátelském území avarské hordy. Byl poněkud uzavřený a na Býkově proto nepříliš oblíbený. Povaha úkolů, které plnil však vyžadovala, aby do své jednotky bral jen ty nejtvrdší a nejotrlejší muže, kteří bez zbytečných otázek splní jeho rozkazy beze zbytku. Pravdou zůstává, že se svými muži mnohokrát zlikvidoval hrozbu dřív, než vůbec dorazila k Býkovu. I proto ho hejtman Mrzen jednou označil za eso v rukávu hornomarské obrany. Jiní prostě jen tvrdili, že je to hejtmanův muž na špinavou práci.

Začalo se mu však zhoršovat revma a Gojkovi bylo jasné, že typ misí, na které byl se svými muži nasazován, již dlouho dělat nemůže. O býkovském festivalu roku 885 c.k. proto uvedl do pohybu svůj dlouho připravovaný plán, jehož definitivním cílem mělo být získání prestižní a dobře placené pozice býkovského kastelána. Ten stávající, Vojen, byl však příbuzným jednoho z Mocné sedmy, která se proto vložila do vyšetřování a těsně před Vojenovou popravou Gojkovy intriky rozkryla. Samotnému Gojkovi se však za cenu životů mnoha jeho věrných mužů i vlastního oka podařilo pláchnout. Sám hornomarský kníže, princ Mojmír, je postavil mimo zákon a uvalil na ně tučnou odměnu (viz Domov sladký domov).

Širý kraj přesto začala sužovat skupina psanců a hrdlořezů pod Gojkovým velením. Ta byla složena povětšinou z jeho bývalých vojáků, kteří s ním tehdy uprchli z Býkova. Začali být známí jako Renegáti a vedou partyzánskou válku s hornomarskými knížecími vojsky. Pro mnohé je to však jen banda hrdlořezů a zbojníků, na které čeká oprátka.
Knížectví bójské

Slávské knížectví ležící na západ od Velimaru, kterému ze svého **Výšného hradu** (též Vyšehradu) vládne mocný knížecí rod Přemyslovců. Kníže Bořivoj převzal toto zaostalé knížectví od svého otce, pohanského knížete Hostivíta, stal se vazalem velimarských Mojmírovců a pod jejich vlivem přijal Svatou víru. Po jeho smrti v roce 889 c.k. knížectví jako regent vládl sám velimarský král Svatopluk, skrze Bořivojovu sestru Svatožinu jeho švagr, dokud jeho starší syn Spytihněv nenabyl plnoletosti. V roce 894 c.k. se tak mladý osmnáctiletý kněžic Spytihněv vrátil z opatrovnictví svého strýce Svatopluka domů na **Vyšehrad**, kde usedl na knížecí stolec svých otců.
Markus Vranovic

### Rodina

Dragovít Vranovic (otec), Nataniel Vranovic (bratr), Běla býkovská (+choť), Malý havran (syn), Vladíimír Vranovic (prastrýc), Vlad Vranovic (+předek)

## Status

### Status

Mrtvý

***"Měl mi dát ruku své dcery, když jsem o ni žádal!"***

**Markus** byl dědicem Dragovíta, patriarchy Vranoviců, jednoho z nejmocnějších velimarských rodů. V roce 859 c.k. byl spolu s Bělou Býkovskou, jedinou dcerou vladyky Volrada, patriarchy znepřáteleného rodu Pánů z Býkova, i celými jejich družinami nalezen zmasakrovaný v loveckém zámečku rodu Vranoviců. Tato záhadná tragédie se veřejně nikdy nevysvětlila\*.

Družina mladých dobrodruhů kolem r. 900 c.k. v ruinách Šeroblatské tvrze, kterou se Vranovicové snažili přebudovat v onen osudný lovecký zámeček, narazila na Markusova ducha. Zdálo se, že s dcerou býkovského vladyky nejenže udržoval milostný poměr, ale dokonce ji prý i tajně pojal za manželku a počal s ní dítě. Právě na loveckém zámečku se pak údajně připravovali na jeho zrození.

Princ Svatopluk pak zbytek družiny zasvětil, že pokud by dítě žilo a bylo mužského pohlaví, bylo by dle velimarských zákonů právoplatným dědicem Lučína i Býkova, protože rod vladyky Volrada *de facto* vymřel po meči smrtí jeho mladšího bratra Mrzena v roce 885 c.k. (současný vladyka Hrun je vzdáleným příbuzným, který pojal za manželku Mrzenovu dceru Jolanu Býkovskou). Taková osoba by výrazně změnila rovnováhu politické moci v království a měla by potenciál ohrozit i svrchovanou moc vládnoucích Mojmírovců. Zda se však dítě skutečně narodilo či co se s ním stalo, to už se hrdinové nedozvěděli (viz Pouto krve).

\****Pozn.:** Jak to tehdy bylo se v r. 869 c.k. dozvěděli Dragouni (viz Krev mé krve a hlavně Oko za oko), ale nechali si to pro sebe.*