Knížectví hornomarské

***Stránka je ve výstavbě!***

## Historie

Poté, co se Mojmír stal knížetem území kolem dolního toku řeky Mary, domluvil sňatek svého bratra Věstěje s jedinou dcerou hornomarského knížete. Z tohoto sňatku vzešli tři synové, nejstarší Rastislav, prostřední Světimír a nejmladší Boleslav.

V roce 840 c.k. zemřel falcký císař Louise I. Pobožný a v říši se rozhořely nelítostné boje o moc mezi jeho třemi legitimními dědici. Mojmír využil vzniklého chaosu, přestal platit říši sedmiletý tribut a následně jí zcela vypověděl věrnost. Když se situace v říši uklidnila, přitáhl Louise II., král východní části Svaté říše falcké, se svými vojsky v roce 846 c.k. na Velimar. Císařská vojska vypálila několik hradišť a v bitvě o samotný Veligrad, Mojmírovo sídelní město, padl Mojmírův synovec a dědic, Světimír Marigradský. Král nakonec popravil vzpurného Mojmíra za zradu a na velkoknížecí stolec dosadil jeho v říši vychovaného synovce, Rastislava. Ten ponechal Hornomar ve správě nově ustanovené zemské rady, dokud hornomarský dědic, Světimírův syn a Rastislavův synovec Svatopluk, nedospěje. Za Rastislavovy vlády na Velimarem došlo v zemi k nebývalému kulturnímu rozkvětu. Mimo jiné přesvědčil i učence a mistry z mocné Falcké říše, aby přišli do Marigradu, kde v roce 849 c.k. založil univerzitu.

V roce 855 c.k. se mladý kníže Svatopluk ujal vlády nad Hornomarem. Pohanský vistulasnký kníže Semovít však v knížectví pod vládou patnáctiletého chlapce viděl snadnou kořist a ze severu vtrhl se svými plundrujícími vojsky na Hornomar. Když chtěl u Vysokého brodu překročit řeku Maru, aby mohl táhnout dál na jih knížectví, čekal ho již mladý kníže se svými věrnými vazaly. V bitvě se ukázalo, že je skvělý stratég s vůlí a nervy ze železa, což mu vysloužilo přízvisko Železný. Projevila se také jeho mladistvá horlivost, když sám vyjel bezhlavě do pronásledování, byl stržen z koně a nebýt žoldnéře Mstivoje Bohatýra skoro zabit. Za to ho mladý kníže povýšil do šlechtického stavu a dal mu v dědičné léno město Starhrad, které odňal rodu bývalého vladyky za to, že se spolčil s Vistulany.

Velkokníže Rastislav byl hluboce zbožný a dlouho usiloval o vyhlášení arcibiskupství velimarského. V roce 863 proto povolal věrozvěsty, kteří měli vycvičit místní kněze, rozšířit Svatou církev a především odpohanštit místní obyvatelstvo. Věrozvěst Metoděj, byl svým bratrem Cyrilem vyslán do Marigradu, aby odsud řídil jejich misi na horním toku řeky Mary. Věrozvěstům se postupně podařilo zbudovat velimarské biskupství. Zatímco Biskup Cyril, který zemřel v roce 869 c.k., měl za své sídlo dolnomarský Veligrad, jeho bratr Metoděj, který po něm biskupské roucho převzal, sídlil v Marigradu a tak se sem na čas přeneslo i centrum biskupské moci. Z hornomasrkého knížecího města se tak postupně stalo velimarské centrum vzdělání, kultury a náboženství zatímco dolnomarský Veligrad si zachoval svou roli ekonomického, vojenského a správního centra země. Po vyhlášení velimarského arcibiskupství v roce 880 c.k. však arcibiskup Metoděj přesídlil na přání velkoknížete Svatopluka do Veligradu.

V roce 859 řádil na Velimaru Kult černého kamene, který byl založen a veden černokněžníkem Kazimírem, bývalým mistrem magie na Marigradské univerzitě. Ten mimo jiné rozpoutal ve Smolně mor, který zachvátil i Prvoslav. Dalšímu šíření se podařilo zabránit jen díky společnému úsilí knížecího vojska, Svaté církve a Marigradské univerzity. Nákaza si přesto vyžádala stovky životů a populace Smolna byla téměř vyhlazena. Kazimír byl nakonec za cenu nemalých obětí dopaden a jeho temný kult rozprášen. Samotný černokněžník byl předán do rukou Svaté inkvizice a převezen k výslechu do kouzelnického vězení v Gulbandu.

## Příroda

Hornomarské knížectví leží v údolí horního toku velké řeky Mary. Jeho severní a východní hranice jsou dobře chráněny vysokými horami a neprostupnými hvozdy. Cestou na východ mezi severním a východním pohořím je tzv. Východní brána, kterou střeží mohutný hrad Býkov. Knížectví je též zhusta porostlé lesy a hvozdy, které však v centrální a jihozápadní části musely uvolnit místo lidským polím a pastvinám. Živiny, které do této říční nivy po staletí přinášela velká řeka Mara, učinili zdejší půdu mimořádně úrodnou.

## Politika

Knížectví je rozděleno do 7 okolin, jimž vládnou vladykové. Sídelním městem knížete je Marigrad. To je nejen centrem Mojmírovské moci na horním toku Mary, ale i centrem náboženským (sídlí tu biskup Gorazd, zmocněnec arcibiskupa Metoděje pro Hornomarské knížectví) a vzdělání, neboť zde v roce 849 c.k. založil velkokníže Rastislav po vzoru říše univerzitu, jejímž současným rektorem je arcimág Balthus. Kníže jmenuje zemskou radu, která mu pomáhá vládnout.

Na severu knížectví leží Starhradsko, jemuž z města Starhradu (1800 obyvatel) vládl vladyka Radvan z rodu Mstivojova. Jeho rod ani město však nepřežilo Válku černého kamene v roce 869 c.k., takže správa nad okolinou fakticky připadla Řádu draka, který sídlí severně od bývalého Starhradu, v dragounské pevnosti Ascalon. Starhrad se dosud nepodařilo obnovit a po válce byl znám, jako Temnohrad. Východní divočina je Koldava, kde ze svého hradiště vládne vladyka Kolda. Koldava je proslulá svými hraničáři, které provází zvláštní plemeno psů zvané koldavský medvědin. Záhoří je oblast mezi východními horami, někdy také zvaná Východní brána. Tu ze své pevnosti Býkov (1000 obyvatel) střeží před avarskými nájezdníky a bojovnými krollími kmeny vladyka Mrzen. Kromě Býkova je tu kvůli neustálým bojům jen jedna vesnice, Záhořice, v níž provozuje hostinec otrlý hospodský Skořec. Centrální úrodné podhůří je centrem zemědělství. Z města Lučína (4000 obyvatel) tomuto kraji vládne Dragovít Vranovic, který pohádkově zbohatl na prodeji proslulého černého vína a je nyní patrně nejbohatším mužem knížectví. Smolno (1200 obyvatel) je hradiště na západním břehu řeky Mary. Vládne mu paní Božena Smolenská, vdova po tragicky zesnulém vladykovi Starhradu, Radvanovi. Lidé se tu živí sběrem smůly a kácením dřeva, které splavují na jih do Marigradu. Ostrogněv (2000) je rozsáhlé hradiště na jihu knížectví. Je to divoký kraj se silnou vírou ve staré bohy. Zdejšímu lidu vládl vladyka Kocel‘, který byl knězem starých bohů. Odmítl však uposlechnout nařízení hornomarského knížete a vzdát se starých bohů. Za to byl silou církevního Řádu zlatokřídlých ze svých zemí vypuzen. Prvoslav (2800) je město na západě knížectví, jemuž vládne Ctirad. Ten je fanatickým následovníkem Svaté církve a na svém území buduje chrámy a kláštery. Na jeho území tak sídlí i Řád špitálníků.

Různé organizace a mocnosti Hornomaru jsou propletené složitou spletí vztahů:

    Politická rozhodnutí jednotlivých mocných vycházejí ze starobylosti a bohatství jejich rodů a postojů v důležitých otázkách světa, jakými jsou například náboženství, magie, či postoj k cizím rasám a Svaté říši falcké:

Starobylost rodu:
Elfové sídlí ve Zlatém lese po tisíciletí. Trpaslíci osídlili Dwergheim před mnoha a mnoha staletími. Koldové vládnou Koldavě již "odnepaměti" a Vranovicové jsou rodem starým několik staletí. Naproti tomu rod Mstivojovců ze Starhradu vznikl teprve před nějakými 15 lety, když Mstivoj Bohatýr zachránil život mladému knížeti Svatoplukovi v bitvě o Vysoký brod. Podobně rod pánů z Býkova se datuje jen století zpět do doby, kdy jejich zakladatel, náčelník barbarů ze Stínových hor, přispěchal na pomoc knížectví proti avarské hordě a sám zabil khagana Bajana.

- CONTINUE HERE -

Bohatství:
Nikdo v Hornomaru neoplývá takovým bohatstvím, jako trpaslíci z Dwergheimu, kteří těží nerosty, rudy a drahé kameny a čile obchodují. Z lidských panských rodů jsou nejbohatší Vranovicové z Lučína, kteří vydělali pohádkové jmění na prodeji proslulého černého vína, jehož tajná receptura je přísně střeženým rodinným tajemstvím. Značné příjmy z daní ze svých knížectví mají knížata Svatopluk Hornomarský a Boleslav Belegostský. Pánům z Prvoslavu (dříve Chlum) plynou značné příjmy z ochodu s falckou říší a ze zěmědělství a rybníkářství. Mstivojovci ze Starhradu využívají umístění města na frekventované severojižní kupecké stezce a od kupeckých karavan vybírají clo za využití mostů, pohostinství a ochranu mohutných hradeb Starhradu. Ve starhradsku se též láme kámen a těží rudy. Býkov žije v podstatě jenom z dotací od knížete, v jehož nejlepším zájmu je udržovat největší pevnost knížectví v obranyschopném stavu. Smolenští obchodují se smolou a dřevem, které po velké řece Maře splavují do Marigradu.

Náboženství:
Ctirad je fanatickým následovníkem církve. Naproti tomu Kocel je knězem starých bohů. Elfové a trpaslíci mají svou vlastní víru.

Magie:
Ctirad z Prvoslavu považuje veškerou magii za projev pohanských démonů. Stejně tak vrchní inkvizitor Waldkart je přesvědčen, že veškerou nekontrolovanou magii je třeba zničit. Naproti tomu fanatický černokněžník Kazimír a jeho následovníci věří, že kouzelníci jsou nadřazení a předurčení k vládnutí.

Vztah k falcké říši:
Kníže Svatopluk Marigradský nijak neskrývá své antipatie k říšskému chomoutu a často mluvil proti Rastislavovu tributu. Jeho snem je naprostá nezávislot Velimaru na Falcké říši. Vranovicové a páni z Prvoslavu s říší hojně obchodují a proto říši spíše podporují. V případě odtržení Velimaru, by jim ušel zisk kvůli říšskému clu. Marigradská univerzita hojně spolupracuje s říšskými univerzitami a arcimág Balthus by proto uvítal ještě těsnější vazbu Velimaru k říši.

Cizí rasy:
Volrad z Býkova, který strávil svůj život bojem s avary i krolly cizí rasy obecně vnímá jako hrozbu pro lidské říše. Naproti tomu na Marigradské univerzitě hledají talentované bez ohledu na jejich rasu.

## Armáda

Knížecí válečná družina čítá asi 1000 profesionálních a dobře vyzbrojených mužů ve zbrani. Mnozí z nich jsou příslušníky nižší šlechty, často synové zemanů nebo veteránů z velimarských válek. Mnozí tvoří posádku obranných valů, věží a tvrzí rozesetých po knížectví z dob válek Mojmíra Starého. Mimo Marigrad (250 mužů) je největší posádka (asi 500 mužů) udržována na Býkově pod přímým velením zemského hejtmana.

V případě nouze může kníže povolat zemskou hotovost (tj. své vazaly s jejich válečnými družinami) a v případě invaze i domobranu. Válečné družiny ostatních vladyků jsou obvykle daleko hůře vyzbrojeny i vycvičeny, ač jsou obvykle také z velké části tvořeny nižší šlechtou. Meč je mezi nimi vzácností a většina z nich se musí spokojit se sekerami a oštěpy. Dle zámožnosti pak obvykle disponují kulatými štíty, ochranou hlavy (u bohatších, tj. Starhrad, Lučín a Prvoslav, obvykle ocelová kónická přilba, u chudších, tj. Ostrogněv, Smolno a Koldava, jen kožené čapky nebo nic) a zbrojí (u bohatších mohou být i kroužkové zbroje, u chudších jen vycpávané, kožené, nebo žádné).

Členové válečné družiny patří spolu se šlechtou a kněžstvem k nejvyšším třídám společnosti a těší se proto úctě a bázni prostého lidu (na rozdíl od městských strážných nebo domobrany). Jakýkoliv akt proti nim je považován za akt proti samotnému velmoži.

## Obyvatelstvo

Oblast horní Mary je lidským knížectvím, takže 70 % obyvatel jsou lidé. Ti se živí zejména zemědělstvím (pěstování tuřínu, obilí, zeleniny a pastvou ovcí a krav, v menší míře pak sadařství, sběr lesních plodů, vinařství v Lučíně a rybníkářství v Prvoslavu), dále řemesly (zejména ve městech, v malé míře i v hradištích) a obchodem (severo-jižní stezka) či jinými službami. Některé živí také dřevorubectví a smolařství (Smolno), kamenictví (Starhrad) a těžba nerostů (vesnice Stříbrodol).

S elfy lidé moc do styku nepřicházejí, protože žijí spíše izolovaně v lesích (lesní elfové). Ve Zlatém lese však stojí jeden z 12 dómů vznešených elfů. O tom však drtivá většina lidí nemá ani potuchy. Císař Karel Veliký uznal svrchovanost elfího vládce, prince Ashanora, nad tímto územím poté, co elfové přišli na pomoc proti skřetím hordám. Ve Zlatém lese, kterému elfové říkají Aedelas, je skryté jezero, na němž je vybudováno elfí sídlo Thingolion. Jezero napájí Stříbrná řeka, která pramení ve Stříbrných jeskyních. Menší sídla ve Zlatém lese se jmenují Loar, Ten, Eldin, Aldos a podobně. Elfové se v lesích živí zejména sběrem a lovem. Zemědělství neprovozují, protože nechtějí kovovými nástroji jizvit matičku zemi.

Trpaslíci žijí především v Dwergheimu, což je jejich staré sídlo na severu hornomarska. Dwergheimu vládne král Khazagor Dwergheimský a jeho dva synové, starší Bain a nejmladší Fauglir. Dříve žili trpaslíci též v Solnodolu, jež byl tradičně lénem mladšího trpasličího prince. Ten byl ale zatopen a většina přeživších dnes žije ve Starhradu, u příbuzných v Dwergheimu, nebo se toulá po světě. Horští trpaslíci žijí také v horách kolem Dwergheimu, kde těží nerosty a pasou horské kozy. Většina trpaslíků jsou horníci, řemeslníci (kováři, zbrojíři, stavitelé, inženýři) či obchodníci. Proviní-li se trpaslík proti cti svého klanu či rodiny, musí si setnout vous a odejít do vyhnanství. Setnutý vous je tak u trpaslíků znamením vyhnanců.

Hobiti žijí v Dubovém údolí, kde je les Dubín. Tam mají své vesnice, kde se živí zemědělstvím a o svět velkých lidí se příliš nezajímají. Jejich vísky se jmenují například Křepelkov, Lobkov, Dubná a podobně. Nadbytky své úrody prodávají v Prvoslavu.

Ve Stínových horách, kterým se také říká hory Radgastu, ležících na východě knížectví, sídlí horské kmeny barbarů. Ti občas dělají nájezdy na lid z nížin. Většinu času kmeny ale bojují jeden proti druhému a poslední náčelník, který je sjednotil a vstoupil do války s knížecími vojsky, byl popraven před 10 lety v Lučíně, kam byl zavlečen poté, co padl do pasti.

Na Krolly v hornomarsku moc nenarazíte. Žijí na východních pláních, kde provázejí stáda a kočují. Tu a tam zavítá skupina krollích lovců do hornomaru s nákladem zubřích kůží na prodej, či spíše na výměnu. Nejčastěji je prodávají v Lučíně a Ostrogněvu. Sami svým pláním říkají Velké pláně a střetávají se tu s avarskými nájezdníky.

## Náboženství

Kníže Svatopluk je stejně jako jeho strýc, velkokníže Rastislav, následovníkem učení Svaté církve a v Marigradu tak vyrostl monumentální dóm Církve svaté. Ten se dokonce stal sídlem biskupa Metoděje a z Marigradu se tak stalo centrum velimarského biskupství. Vyrostlo tu též převorství církevního Řádu zlatokřídlých a rovněž sídlo Svaté inkvizice. Proces odpohanšťování však probíhá jen pomalu a je všeobecně známo, že Starou víru neopustili dokonce ani někteří význační vladykové.