Haituva lehti

Salausuus, joka on synkempi kuin itse pahuus. Yksi heistä päättää kertoa kauhutarinan, mutta eivät arvaa Miten se liittyy heihin.

Yhtäkkiä kaikki alkaa menemään mönkään monella tapaa. Tiia:alla on vähän aikaa selvittää murhaaja, joka pyörii hänen kylässään. Hän saa myös apua kuka murhaaja olisi. Sara joutuu pinteeseen. Ja kolmas eli Tobias joutuu pakenemaan, sillä… Pian se selviää.

Tämä tarinan päähenkilö on Tiia. Kerron myöhemmin hahmot.

## Esinäytös (Tässä kerrotaan hiukan päähahmoista)

Oli kaunis aurinkoinen keväinen ilta. Rannalla oli kolme nuorta. Heillä tuntui olevan hauskaa. Niin hauskaa oli, että unohtaisivat ajan kulun. Heillä oli ollut hauskaa, mutta ei enää.

Lähellä rantaa oli pieni punainen mökki. Siellä ei olisi ketään. Tai niin he luulivat. Mökin takana oli havumetsää.

Punatukkainen tyttö istui yksin muista kavereista erillään. Hänellä oli päällään vaalean pinkki pitkä mekko. Hopeinen kaulakoru. Valkoiset sandaalit. Ja vielä mustat housut. Hänen nimensä oli Tiia.

Tia näytti mietteliäältä. Hän yritti keksiä kauhutarina. Mikä olisi hyvä?, hän mietti. Joku sellainen mistä he eivät voi arvata helposti, hän ajatteli.

Sara ja Tobias istuivat hiljausuudessa. He kuulivat meren ääniä. Sara yritti miettiä, miksi Tiia halusi olla yksin. Hänellä oli vaalean kultainen polkka tukka ja oli siniset silmät. Päällään hänellä oli punertavan keltainen pitkä mekko, jossa oli pitkät valkoiset hihat. Valkoiset sandaalit ja valkoinen lippis.

Tobiaksella ei silloin ollut mitään sanottavaa. Poika tykkäsi olla vain siinä, sillä oli hyvillään, ettei tarvinnut pelätä. Hänellä oli päällään valkoinen t-paita, shortsit ja hopeinen kaulakoru. Hänen tukkansa oli lyhyt vaalean ruskea, jossa oli mustia raitoja. Hänellä oli siniset silmät.

Tiia oli tullut heidän luokseen ja istui Saran viereen. Sara näytti iloiselta. Taas Topias näytti haaveilevalta, mutta oli valpaana. Aurinko oli laskemassa meren taakse. Se näytti upealta.

-Haluateki kuulla kauhutarinan?, kysyi Tiia.

Tobiaksen sinisissä silmissä loisti hetken ajan turhautuneisuutta. Hän katseli mereen ja tämä oli nyökännyt hyväksyvästi. Sara taas sanoi synkästi kuin olisi valmis kuulemaan sen:

-Totta vie!

## Luku 1 (Ensimmäinen tarina, jonka Tiia kertoo)

Neljä nuorta olivat leirillä. Siellä oli muitakin. Heidän ikäisiään, heitä nuorempia ja heitä vanhempia. He eivät olisi olleet innoissaan siitä. Heillä oli ollut suunitelma. Kauhea sellainen. Vaikka se oli onnistunut, kukaan ei olisi muistanut sitä.

Vanhin heistä oli noin 14-vuotias poika. Hän oli kertonut heille sen suunnitelman. Tietenkin oli sellainen, joka oli vastustanut sitä. Se oli täyttänyt vasta 14-vuotta. Se oli ollut poika. Rohkein heistä oli tyttö, joka oli vasta 14-täyttäneen sisko.

Varjoissa ja unohduksessa. Oli 12-vuotias hiljainen poika. Kukaan ei tiennyt hänestä mitään, mutta oli jotenkin päässyt mukaan vaaralliseen suunitelmaan.

\\ Tiia oli kertonut tarinan alun. Ja oli hyvillään, siitä etteivät hänen kaverinsa tienneet miten se loppui. Hän ei tiennyt mitkä nimet olisi tarinan hahmoille antanut. Ja sentakia niitä ei kerrottu. //

Oli keskiyö. Hiljainen sellainen. Vanhin heistä oli hiipinyt metsään. Metsään mihin ei saisi mennä. Sisarukset olivat silloin hereillä. Heidän kasvoillaan oli pahan suopeat ilmeet.

Tyttö herätti hänen kaverinsa Roosan. Jostain kumman syystä kaikki muistivat Roosan. Hän, joka oli herännyt oli ihmeissään.

-Tule mukaamme, sanoi Tyttö iloisesti.

Samaan aikaan.

Hiljainen poika kuunteli muita. Iloisesti hän lähti kohti vessoja. Kukaan ei tulisi kyselemään mihin hän oli mennyt. Poika oli ottanut repun. Hän kaivoi esineen esiin.

Sillä välin.

Metsässä oleva poika. Oli hiljaa ja odotti sisaruksia. Lopulta he tulivat. Mukanaan sisatuksilla oli Roosa. Tyttö näytti uteliaalta. Yhtäkkiä he kuulivat jotain kamalaa.

Roosa juoksi kauhuissaan talolle missä he nukkuivat. Kuului kiljuntaa. Mitä hän oli nähnyt oli kauheaa. Sisarukset tulivat juoksu jalkaa. Mutta metsään jäänyt poika, oli jäänyt sinne.

Pian sen kaiken jälkeen. Kukaan ei halunnut mennä leirille. Hiljainen poikaa oli puukotettu. Talo oli palannut tuhkaksi. Metsään jäänyt poika kadonnut.

// Tiia katseli heihin toiveikkaasti. Hän toivoi, että he keksivät pian miksi he olivat tehneet niin. Tobias näytti uteliaalta kuulemastaan. Taas Sara näytti hiukan pelokkaalta.

-Puukottiko hiljainen poika itseään?, kysyi Sara.

Tiia puhdisteli päätään. Tietenkin he luulivat niin. Hänenkin mielestä se oli outoa. Vaikka itse oli keksinyt tarinan, hän halusi vain unohtaa tarinansa.

-Meidän pitää mennä, Tobias sanoi.

Nuoret olivat lähteneet. Heidän mielessä oli yhä se tarina. Tiia oli alkanut kauhistus omaa tarinaa. Tobias taas halusi tietää mikä oli heidän suunitelma. //

##### Illalla

Sara yritti nukahtaa. Juuri silloin hän kuuli. Vaikka hän oli turvassa omassa huoneessa, oli hän peloissaan jostain.

Sara oli hiljaa. Hän oli maannut sängyllään hetken. Hänen siskonsa oli omassa huoneessa. Silloin kuulin hänen kaverinsa Roosan äänen:

-En halunnut kertoa sinulle tästä, Roosa sanoi.

Kuuntelin hiljaa heitä. Kuulin heidät kuin he olisivat olleet samaisessa huoneessa kuin minä. Hän oli ajatellut: Tiia oli luullut keksivänsä tarinan omasta päästä… mutta se oli totta. Roosa kertoi tarinan omasta näkökulmasta.

Roosa kertoi näin.

Minun silloin paras ystäväni Amelia. Oli minut herättänyt keskellä yötä. Olin siitä ihmeissään, mutta enemmän utelias.

Olimme tulleet metsään, jossa oli kolme tyyppiä. Amelian veli oli siellä. En koskaan muistanut heidän kahden nimiä. Olimme siellä hetken. Se metsä oli havumetsä.

Kuulin silloin kirkaisuja. Juoksin talolle, joka oli punainen. Siellä oli kaksi taloa. Toinen taloista selviytyi tulipalosta. Se oli myös punainen, mutta pieni ja nykyään se oli mökki.

Tulin talon eteen, mutta olin myöhässä. Se oli palannut. Kolme oli kuollut tulipalossa. Amalia ja hänen veljensä juoksivat minun luokseni. He olivat kauhuissaan. En enää nähnyt sitä kolmatta, joka oli siellä metsässä.

Siskoni sanoi näin:

-Tuo on aika pelottavaa… Sinä et kertonut koko totuutta. Hyvä, että olet elossa. Missä se tapahtui.

-Hyvä on… (Roosa huokaisi) Yksi heistä puukotettiin. Se tapahtui lähellä sitä rantaa, Roosa kertoi.

-Mitä rantaa?, kysyi Isosiskoni.

-Sitä missä Sara oli eilen kavereiden kanssa, selitti Roosa.

Saralla oli paljon kysymyksiä. Roosa on 16-vuotias eli se tapahtui kolme vuotta sitten. Olin muistavinani, että hän oli ollut leirillä. Miksi kukaan ei muistanut, että leiri oli palannut? Minun pitää kertoa se heille, ajattelin.

## Luku 2 (Tiia)

Käteni tärisee jännittyneesti. Minulla on puhelin kädessään. Kuulen puhelimeni soitto äänen. Näen puhelimeni näytöllä tekstin Sara.

Vastaan puheluun. Suuri huone, jossa olen muuttuu pieneksi. Vaikka tiedän olevani turvassa, minua alkaa pelottaa. En kuullut Saran ääntä. Aivan toinen ääni puhuu minulle puhelun kautta.

-Tule rannalle, Sanoi puhelussa oleva nuori mies.

-Mistä olet saanut kaveri puhelimen!, sanon kipakasti, vaikka ääneni kuulosti pelokkaalta.

Hetken on hiljaista. Puhelu ei pääty. Katselen valkoista seinää edessäni. Siinä on pieni värikäs taulu, täynnä perhosi, jotka ovat keltaisia. Taulun ala puolella on keltainen pieni puinen lipas. Se ei näytä vanhalta.

-Hän antoi sen minulle, vastasi sama ääni.

-Se on totta… Pyydän tule, kuului myös Saran ääni.

Puhelu katkeaa. Minulla on paljon kysyttävää. Että minun pitää ratkoa eräs tärkeä tehtävä, se liittyy murhaan, jota minun pitää selvittää. Saada murhaaja kiinni. Voiko se olla murhaaja?, mietin.

Tunnin kuluttua.

Olen rannalla yksin. Kukaan heistä kahdesta ei ole vielä tullut. Tiedän olevani oikeassa paikassa. En tiedä miksi täällä ei ole ketään. Vaikka lokit pitävät meteliä, minusta se tuntuu hiukan ärsyttävältä.

Mieleeni tulee tarina, joka menee näin.

Oli kesäinen aamu. Eräs väsynyt sininen tukkainen tyttö, joka käveli rannnalla. Tyttö näytti väsyneeltä ja kalpealta. Hänen liikkeensä olivat hitaita. Vaikka tyttö oli väsynyt, tämän mieli oli reipas.

Tytöllä oli päällään valkoinen t-paita, joka näytti olevan liian iso hänelle. Hänellä oli siniset urheilu kengät ja oli myös harmaan valkoiset farkut. Niissä farkuissa oli reikä polvien kohalta. Hänellä oli vihreät silmät, ne näyttivät innoikkailta, vaikka muu keho näytti väsyneeltä.

Rannalle oli saapunut kaksi nuorta tyttöä, jotka eivät kiinnittäneet mitään huomiota tyttöön. Vaikka tyttö oli heidän lähellään, he eivät olisi huomanneet kuinka väsynyt hän oli näyttänyt.

Sinitukkainen tyttö oli pian lähtenyt havumetsälle päin. Vaikka pelottavin asia oli, tyttö oli saanut haavan. Hän oli ollut hiljaa, eikä kertonut mistä oli saanut haavan. Että hän oli hiljaa, sai tytön perheen ihmettelemään. Lopulta tyttö katosi.

Kauhu värisyttää minua. Jotta en alkaisi vilkuilemaan pelosta ympärilläni, alan laskea kummenen, se auttaa hiukan oloani. Jos seisoisin, olisin varmaankin lähtenyt kävelemään ympyrää. Katselen hiekkaa ja alkavaa merta.