Chan

*chan* (hiina keeles 禪; jaapani keeles *zen*), algupäraselt lühend hiinakeelsest sõnast *channa* (禪那; jaapani keeles *zenna*), mis on foneetiline mugandus sanskriti sõnast *dhyāna* (paali keeles *jhāna*). Nagu *dhyāna*, tähendab ka *chan* eelkõige mõtlust, kuid sageli tähistab laiemalt meeleharjutusi üldse.

*Chan* sai 7.–8. saj kujunenud hiina budismi koolkonna nimeks, kus kõige tähtsamaks peetakse vahetuid meeleharjutusi kogenud õpetaja juhendamisel ning äärmuslikumal kujul eitatakse üldse tekstide õppimise vajalikkust. Umbes samal ajal levis *chan* Koreasse ning 13. saj ka Jaapanisse. Tänapäeval on *chan* rahvusvaheliselt rohkem tuntud jaapanipärase nimetuse *zen* järgi.

*Chan* koolkonna tekkimine ja varasem ajalugu Hiinas on üsna ebaselge ning põimitud legendide ja väljamõeldistega. Pärimuse järgi tõi *chani* Hiinasse 6. saj algul india munk Bodhidharma. *Chani*st kui koolkonnast (hiina keeles *chanzong*) räägitakse alates 8. saj, mil pandi paika patriarhide järgnevused. Neid hakati tagasiulatuvalt lugema alates Bodhidharmast, keda omakorda peetakse 28. patriarhiks alates Šākjamunist.

*Chan*i koolkonnale on iseloomulikud kindlalt fikseeritud põlvest põlve õpetajalt õpilasele edasi antud õpetusliinid. Kuna *chan* jagunes juba üsna varajasel perioodil eri suundadeks ja alakoolkondadeks, siis on ka õpetusliinid hargnenud, kohati katkedes, kohati taasühinedes, ning erinevad traditsioonid peavad õpetajate järgnevuses mõnevõrra erinevaid arvestusi.

*Chan*i kaks tänapäevani säilinud peamist suunda *caodong* (jaapani keeles *sōtō*) ja *linji* (jaapani keeles *rinzai*) eristusid koolkondadena 12. saj ning mõlemal on omakorda hulk alakoolkondi. Esimeses pannakse suuremat rõhku vaikse valgustuse, teises *gongan’*i harjutustele. Õpetuslikus ja filosoofilises plaanis nende vahel suuri erinevusi ei ole. Mõlema eesmärgiks on viia õpilase meel virgumisseisundisse, mida hiina keeles tähistab mõiste *wu* ja jaapani keeles *satori*. Vaikset valgustust seostatakse tavapäraselt astmelise tee, *gongan’*i meetodit äkilise virgumisega.

Kuigi teoorias *chan*i koolkond ei väärtusta kirjasõna, on *chan*i kirjandus ülirikkalik, ületades mahu poolest kõikide teiste hiina budismi koolkondade kirjanduse. Pühakirjatekstidest austatakse *chani*s enim *Laṅkāvatāra-sūtra*’t ja «Teemantsuutrat». Nendega on peaaegu võrdsustatud Huinengile omistatud «Kuuenda patriarhi lavasuutra». Hiina *chan* õpetajate tekstidest on tuntumad veel *gongan’*ide kogumikud «Sinise kalju ülestähendused» (hiina keeles *biyan lu*; jaapani keeles *hekigan roku*) ja «Väravateta läbipääs» (hiina keeles *wumen guan*; jaapani keeles *mumon kan*) ning mitmed varasemate patriarhide ja kuulsate munkade elulugude ja õpetuste kogumikud.

*Chan* on oluliselt mõjutanud Hiina ja teiste Ida-Aasia maade kirjandust, maalikunsti, arhitektuuri ja muusikat ning kultuuri laiemalt. *Chani*ga seostatakse näiteks teetseremoonia, lilleseadmiskunsti ja võitluskunstide tekkimist ning levikut.

Hiinas Yuani (1271–1368) ja Mingi (1368–1644) dünastiate ajal *chan* kui elav traditsioon mõnevõrra formaliseerus ja stagneerus, kuigi tähtsamad õpetusliinid jätkusid. 19.–20. saj on mitmed uuendusmeelsed õpetajad, nagu Xuyun (1840–1959) ja Laiguo (1881–1953), *chan*i reforminud ja kaasajastanud.

Jaapani uusaja *zen*’i tuntumad esindajad on Bankei (1622-1693) ja Hakuin. Jaapani *rinzai* koolkonna *zen*’i tuntuim tutvustaja ja levitaja Läänes oli Daisets Teitaro Suzuki.

Viimastel aastakümnetel on Läänes rohkem levima hakanud ka hiina *chan*, seda eeskätt tänu Taiwani õpetajate Hsing-yuni (Xingyun, 1927–) ja Sheng-yeni (Shengyan, 1930– 2009) tegevusele.