Bjørnefar

Bjørnefar, klar til kampen.

Bror: Eigild Halfson

Datter: Ragna ✝

Sønner: Torstein ✝, unavngivet ✝

Berfvaters Skjold: Rundskjold

Dagger

Eifvur "Berfvater" Halfvson, er mere kendt under tilnavnet Bjørnefar. Han er født af kislevitisk slægt i det nordligste Troldeland, men har tjent en norskansk krigsherre næsten hele livet. Han er mere norskaner end han er kislevit. Han er lederen for Bjørnene, og har gang på gang vist sig at være en kriger uden lige. Han er også præst af Den Store Bjørn, den store bjørn.

## Biografi

### Eifvurs unge liv

Eifvur er opvosket i landsbyen Eissted. Bølgerne hamrer ind mod klipperne, og vinden hyler og farer over den golde jord. Der er ingen træer der gror her. Og om vinteren skubber havet kæmpe isbjerge op på stranden. Nogle af dem smelter ikke engang igennem den korte sommer som de nu har. Her boede Eifvur sammen med sin bror Eigild, sin far Halfdan og sin mor Lona. Halfdan var smed. Han lavede våben til krigerne i landsbyen, og han fik ikke lov til at komme med ud på togt. Han var for vigtig. Eifvur havde derfor sin familie hos sig hele tiden. Hans far prøvede ihærdigt at lære ham smedens kunster, men Eifvur havde kun øje for det færdige produkt. Han lærte hurtigt at svinge sværdet godt, og hele hans liv gjorde han sig klar til kampen mod fjenden.

Da Eifvur var gammel nok, drog han ud på togt. Selv som en ung kriger var han god. Han lærte hurtigt, og kæmpede ivrigt. Hans succes som kriger var uden tvivl på vej. På hjemmefronten havde Eifvur forelsket sig i en pige: Fryd. Hun havde også forelsket sig i ham, men Fryds far var en stædig, sur, gammel mand. Han nægtede at give sin datter til en søn af en smed, til trods for at han selv kun var fisker. Først når Eifvur blev kaptajn af landsbyens skib "Vædderen", så ville han give sin datter væk. Der gik 6 måneder, og i et stort slag døde deres kaptajn. Eifvur udfordrede styrmanden om titlen som kaptajn, og han vandt duellen. Eifvur var blevet kaptajn! Da skibet kom hjem, gik Eifvur op til Fryds hus, og bad om hendes hånd igen. Hendes far sagde stadig nej, til trods for Fryds gråd og tårer. Til sidst slog Eifvur Fryds far ned, tog fryd i hånden, og så blev de gift.

### Jarlen af Eissted

Eifvur og Fryd fik 2 børn. Deres ældste datter Ragna, og deres yngste søn Torstein. I tiden som kaptajn, blev bjørnefars lederegenskaber sat på prøve gang på gang. Men med tiden fik han lært det. På skibet var han Eifvur kaptajnen, og i landsbyen var Fryd kaptajnens højre hånd. Da Eissted teknisk set ligger i Kislev, så er de tilbedere af Den Store Bjørn. Kun fiskerne, og få af krigerne tilbad Manaan. Under Eifvur og især Fryds styre, blev der lavet mange shrines og ofringer til Den Store Bjørn, og bjørne guden må have set og velsignet dem. Eifvur og Fryd gjorde alt hvad de kunne for deres familie og deres hjem. De ledte Eissted mod en bedre fremtid. Man skulle ikke kunne tro at børn kunne løbe rundt og lege midt i det kolde land, men det gjorde de. På de få sommerdage der var, kunne man endda se de lilla og hvide kløverblomster i gaderne. Eifvur og Fryd var fødte ledere, og Eifvur blev tilmed kaldt for "Jarlen af Eissted". En tittel som senere skulle koste ham dyrt.

For ikke alle var glade for at se en landsby blomstre som Eissted. For Tzarina Katarin's magt er ikke uendelig, og selv de bevingede Hussar'er kunne aldrig drømme om at holde på en landsby som Eissted. For ikke at blive brændt ned af Norskanske vikinger, havde et ægteskab mellem den tidligere kaptajns slægt og en krigsherre af Sarl-klanen fundet sted. Den skulle sikre freden mellem de to meget forskellige folk. Eissted skulle kæmpe for Sarl'erne, men Sarl'erne skulle ikke påtvinge kaosgudernes vrede på Eissted. Heldigvis er familiens bånd stærkt i Norsca. Og til trods for deres meget modsatte religioner, så betød familien mest. Eller det gjorde den for den en krigsherre. Den næste... ikke så meget.

### Bjørnefars beretning, om angrebet på Eissted

> Fundet i en kiste hos bjørnene er Bjørnefars egen historie om angrebet på Eissted (En meget lang historie)
>
>

*Det var en smuk dag på Kløernes Hav. Den kolde vind bed os i kinderne, og solen skinnede kraftigt, og efter kun to dages sejlads, var allerede 4 af os blevet solskoldet. Vinden var imod os, så vi måtte zigzagge mod vinden for at vi overhovedet kunne komme fremad. Mændene sled og hev i rebene, og bølgerne piskede det salte vand mod vores kolde hænder. Alt i alt… en perfekt dag til at sejle i.*

*Mit skib “Vædderen” var et bording skib, med en rambuk, designet af min far, så vi kunne hamre ind i siden på fjendtlige skibe. Når Vædderen sad fast, ville en landgangsbro falde ned på det fjendtlige skibs dæk. Broen havde to kløer for enden så skibet aldrig ville få en chance for at slippe væk.*

*Vi havde fået besked fra vores krigshøvding, om at vi skulle borde et handelsskib, fyldt med stål som skulle afleveres til Sarl klanen. Nu ventede vi bare på at skibet skulle dukke op. Vi ventede en time eller to, og endelig var der et skib som dukkede frem fra horisonten. Men i masten flagrede det samme flag som vores. Da de var kommet lidt tættere på så jeg et lille flag som hang nede omkring sejlet. Et budbringer flag. Jeg råbte til mændene: “Hold inde. Det er frænder vi ser. Juster sejlene og lad os høre hvilke nyheder de bringer os.”*

*Vi mødtes og lagde landgangsbroer imellem vores skibe. Kaptajnen for det andet skib hed Freilaf. Han var en stor og stærk mand, men en smule lavere end de fleste andre fra Norska. Trods hans korte ben, så var han kendt for at være den hurtigste budbringer i vores klan. Manden skulle åbenbart være lynet selv. Men jeg er selv ret sikker på at det var hans skib der var grunden til det.*

*“Eifvur!” Sagde Freilaf. “Jarlen af Eissted!”*

*“Freilaf!” Svarede jeg. “Dværgen der kan løbe!” Vi grinte begge to af og gik op på styrdækket. “Så, hvad bringer dig hid?”*

*Freilafs ansigt blev straks meget mørkere. Han kiggede pludseligt meget bekymret på mig. Jeg blev straks nervøs. Vi fra Norska bliver ikke nervøse jo mindre vores familier er i fare. Og en ægte Norska er kun i fare fra en ting.*

*“Eifvur… En kaos hær plyndrer hele den sydlige kyst af Kløernes hav. Der er blevet set op til flere kaosbæster, og flere tusinder af kaosnorska. De regner med at ramme din landsby ved solnedgang.” Jeg stod mundlammet. Mændene havde lyttet efter og alle var stille. Rejsen hjem ville tage os to dages tid. Vi ville ikke nå hjem i tide. Vi var dog alle enige om en ting.*

*“Vi tager hjem.” Sagde jeg til mandskabet. “Uanset om vi skal se vores hjem, eller asken fra det!”*

*“Tag mit skib Eifvur.” sagde Freilaf. “Det vil halvere den tid det ville tage jer ellers. Jeg tager selv med jer så jeg kan styre skibet.”*

*“Imperiets nål i siden” er navnet på Freilafs skib. Og så hurtig som den er så forstår jeg godt navnet. Og hvad endnu bedre er… Freilaf har ikke selv valgt navnet. Mit mandskab sad allesammen og sleb deres våben og lappede deres rustninger. Jeg sad også selv og tjekkede min ringbrynje igennem og lappede der hvor at ringene manglede. Der blev næsten ikke snakket, og i flere timers tid var det eneste man hørte Freilafs råb til besætningen om at ændre sejlene. Vi havde vinden med med os, og Freilaf udnyttede hver eneste lille brise som ellers ville undslippe. Men da solen sænkede sig over bjergene, var vi stadig et halvt døgn for sent.*

*Vi tændte lygterne på skibet. På et tidspunkt gik Freilaf rundt og tegnede runer på hver eneste lygte. “Jeg vidste ikke du kunne indgravere runer Freilaf.” Sagde jeg til ham.*

*“Det kan jeg heller ikke. Ihvertfald ikke noget som kan hjælpe os imod hvad vi skal til at møde.” Som en veteran i krigen, vidste jeg godt hvad morale kunne gøre, så jeg valgte at samle alle på dækket. Jeg gik op og stod foran dem, og begyndte så min tale:*

*“I ved alle sammen hvad der venter os når vi kommer hjem. Ruiner, aske, død og ødelæggelse. Vi har ikke noget hjem når vi kommer tilbage. Ikke noget hjem vi kan bo i….  Men det vi har… er stærkere end alt andet. Vi har et minde. Vi har et hjerte som gemmer på alt det som vi mistede. Vi har ikke mere at miste. Og når solen endelig rejser sig, så skal den ikke skinne på empiriske mennesker som tuder over det de har mistet, men den skal skinne på Norksanske krigere! De største og stærkeste krigere denne verden nogensinde vil se! Vi er skjoldet som beskytter resten af verden imod kaos! Vi er de stærkeste i hele verden, og uanset hvor meget kaos de nordlige sataner pumper i sig, så vil de aldrig nogensinde kunne være stærkere end vores folk og guder! VI ER NORKSA! VI ER NORDEN! OG DE KAOSHUNDE SKAL ANGRE DEN DAG DE TOG VORES HJEM!!!!”*

*Hele skibet brølede! Jeg er sikker på at rundt på alle kysterne på Kløernes hav, vendte folk hovederne for at se hvor lyden kom fra. Ligesom jeg var færdig med min tale brød solens første stråler frem og rørte skibets mast. Vi kunne nu se kysten. Og den røgsky der markerede vores hjem. Alle tog deres udstyr på. Jeg kunne mærke at alle var klar. Talen havde virket. Vi kunne storme midt ind i de kolde kaossletter og alle ville komme ud derfra levende. Det troede de ihvertfald. Og nogle gange, er det også det eneste man  har brug for. Efter kun fem minutter var vi fremme, og alle stillede sig frem for at være den første som hoppede i vandet. Jeg stod og kiggede ud over mit hjem… eller det der var tilbage. Der var noget der lignede nogle få hundrede kaoskrigere tilbage, som ledte efter bytte. Nogle huse stod stadig. Inklusiv mit eget. Men det var ikke det der gav mig håb. Jeg så at der stadig var en flok krigere som prøvede at bryde igennem døren!*

*Jeg satte i løb. Fra styrepinden til forenden af skibet løb jeg og brølede! Jeg hoppede fra spidsen af skibet og var den første i vandet. Alle andre brølede bag mig, og nu var over hundrede Norskanske krigere i land, og stormede igennem byen. Kaoskrigererne blev taget på røven. En stormende skjoldmur trampede alle ned, og stak dem, og flænsede dem med økser og sværd. Som en bølge der skyller ind over stranden stormede vi igennem gaderne. Kaos krigerne havde aldrig en chance.*

*Jeg nåede hen til mit hus, og så at krigerne var kommet igennem. Jeg stormede ind, og så først de døde krigere. Men under en af krigerne så jeg Ragna og Fryd…*

*Døde...*

*Min skønne hustru og min lille pige var blevet myrdet af kaos. Kaoskrigernes takkede våben havde flænset deres kønne ansigter, og flænset i deres tøj så de var blottet. Jeg tog min kappe og dækkede dem til. Jeg bøjede mig ned og kyssede Fryd en sidste gang. Men hvor var min søn Torstein? Et nyt håb sprang til live i mig, og jeg hørte nogen hviske noget i den anden ende af huset. Jeg løb igennem huset, med mit pumpende hjerte i håbet om at se min søn igen. At se en af min familie der stadig trak vejret!*

*Da jeg kom ned til mit soveværelse så jeg Torstein ligge død for fødderne af en kaosshaman. Kaosshamanen hold en lille nyfødt i armene. Det gik op for mig at det var mit barn. Han mumlede et eller andet, og gjorde nogle mærkelige bevægelser med fingerene, og sorte strenge syntes at springe frem fra hans fingerspidser.*

*Jeg gik bersærk. Fuldt ud bersærk. Jeg kan kun huske at smide barnet fra ham og ned i sengen, men ellers husker jeg intet. Jeg var fyldt med en vrede som jeg aldrig nogensinde havde oplevet før. De fleste af os Norska krigere som er imod kaos fraråder at man går bersærk, fordi at det giver kaos lov til at trænge ind i dit sind, og udnytte den tomhed som bersærkergangen skaber. Men jeg havde ingen tomhed. Mit sind var fyldt med kærligheden for familie, og følelsen af at miste dem. Jeg havde ikke andet i hovedet end sorgen. Jeg kunne ikke finde shamanen efter min bersærkergang.*

*Jeg gik hen til mit nyfødte barn, og holdt ham i armene. Jeg så ind i hans klare lyseblå øjne. Jeg kunne se Fryds øjne, og han havde lige så gyldent hår som min elskede Ragna. Og han var nu min eneste søn, ligesom Torstein. Jeg havde fået ham her istedet. Men min glæde skulle ikke vare ved. Mens jeg kiggede på hans ansigt begyndte han at vride sig i ubehag. Han begyndte at hoste, og de klare lyseblå øjne blev mørkere og mørkere. Hans hud ændrede sig, og jeg kunne se hans blodårer blive helt sorte. Til sidst var hans øjne helt sorte, og det smil han havde givet mig før, var nu blevet til et tomt udtryk. Han så død ud, men alligevel levede han.*

*Han var blevet tabt til kaos...*

*Alle kunne høre min gråd. Jeg græd og skreg så det gav ekko fra bjergene der lå flere hundrede af mil derfra. Jeg hørte fra Freilaf at alle havde samlet sig udenfor mit hus. Ingen havde turdet at gå indenfor. De vidste allesammen godt hvad jeg havde mistet.*

*Da jeg var færdig med min gråd så min søn på mig med det samme tomme blik. Men han var ikke min søn. Og jeg ville aldrig lade det her kaos vinde over min slægt! Jeg tog min kniv og tøvede først, men skar derefter halsen over på mit eget barn… hans blod flød, som om det allerede var halvt størknet. En tyk sort grød flød fra hans hals. Jeg lagde ham ved siden af Torstein.*

*Da jeg gik ud fra mit hus stod alle og ventede på mig. Vi valgte at samle alle de døde i mit hus, og brænde dem. Der skulle ikke komme nogen udøde ud af Eissted. Mens jeg stod og kiggede på bålet, kom Freilaf op til mig og stod sammen med mig. Jeg vendte mig mod ham og sagde: “Syntes det ikke meget… passende, at en hvis jarl fik kaos til at angribe os, mens alle krigerne var sendt ud?” Jeg rakte Freilaf et segl jeg havde fundet på shamanen. Vores krigsherres segl!*

*Freilafs skib fik aldrig hvile. Vi sejlede direkte til Rafvnsburk, krigsherrens store borg ved kysten. Borgen viste ingen tegn på at have været angrebet…Vi lagde til i havnen og søgte straks en audience med krigsherren. Vi gik op igennem den gamle borg. Det var sidst på dagen og overskyet. Skyggerne blev ikke lange, men de syntes kun at vokse i de mørke  hvor alle krigerne havde maskerede hjelme på. Jeg kunne ikke selv se øjnene på nogle af dem. Det var måske bare et af krigsherrens mode påfund. Han fik tit sine personlige krigere til at skifte udstyr. Jeg lagde ikke mærke til at jeg ikke kunne se øjnene på nogen af dem. Det var så normalt at de skiftede udseende, at det næsten skulle koste mig mit liv.*

*Freilaf og jeg fortsatte ind i den store hal. Vi blev straks lukket ind. Krigsherren sad på en trone. Han havde aldrig før haft en trone. Tronen var dekoreret med kranier, økser, og den var malet sort. Det tydede ikke godt for os…*

*“Eifvur og Freilaf!” sagde krigsherren. “Hvad bringer jer…”*

*Jeg afbrød ham før han sagde andet. “Hvordan kan det være at den overordnede i en kaoshær bar dit segl? Var det ikke meget godt timet at vi var ude på togt mens angrebet fandt sted?”*

*Krigsherren svarede: “Og hvis jeg havde fortalt jer om angrebet, havde i så flygtet med jeres familier, eller havde i alle været døde?” Han havde jo ret. Havde vi vidst at angrebet kom så havde vi blevet og kæmpet til døden. Han mister krigere på den måde. “Mit håb var at i ville overleve så vi kunne samles her og sammen slå denne kaoshær.”*

*“Men hæren har været forbi din borg. Og ikke et eneste tegl er faldet fra dine tage! Og hvordan vil du forklare at en af deres shamaner bar dit segl?”*

*“For at Kaoshæren ikke skulle angribe min borg blev jeg nødt til at lave en aftale med dem. En af betingelserne var bla at sende alle mine krigere væk fra deres hjem.”*

*“Hvad var de andre betingelser?” Jeg var nervøs, og alligevel rasende. Jeg havde haft fornemmelsen siden jeg så tronen, men nu var vreden endnu større. Spændingen i rummet var som en bue der skulle til at knække.*

*“Ved du hvor meget stærkere man bliver af kaos, Eifvur?”*

*“Man bliver ikke stærkere. Du mister alt hvad man kalder sindet, og der er ikke noget der hedder menneske tilbage i dig. Alle følelser er væk når du først har taget pagten.”*

*Krigsherren kiggede på mig. “Hvordan kan det så være at jeg en fornemmelse af at du ikke er her for at forhandle?”*

*Jeg kiggede på Freilaf. Jeg indså hvorfor jeg ikke kunne se ansigterne på soldaterne, og hvorfor jeg ikke kunne se deres øjne. De var allesammen blevet til kaoskrigere!*

*Jeg skulle til at trække mit sværd, men en sort arm ramte mig lige i siden, og sendte mig direkte ind i væggen. Jeg havde taget et slag før, men jeg havde aldrig nogensinde kæmpet mod en som slog mig ind i en væg. Jeg kiggede op mod krigsherren. Han havde pludseligt mange flere arme som skød ud fra hans ryg. Men det var ikke normale arme. Det var som tykke sorte strenge af en mørk sort tåge. Hans øjne var blevet helt sorte, og hans ringbrynje han i laser. Han gik langsomt hen imod mig. “Freilaf!” råbte jeg. “Løb!” Men den lille mand var allerede på vej ud af døren. Han fattede godt hentydningen om at vi ikke var velkomne. Jeg var dog ikke typen der løb fra noget som helst. Jeg drog mit langsværd og stormede mod ham!*

*Krigsherren greb sin tohåndsøkse med en hånd. Han svang den som var det en lille pind. Han lagde ud med et stort sving hvor han tydeligvis lagde masser af kraft i svinget. Jeg trådte bagud, og lige bagefter stødte jeg fremad med mit sværd. Jeg ramte ham, og havde dette været et normalt menneske, så havde han ligget ned. Men da mit sværd ramte var det som om at den sorte tåge tog form og blev til metal. Han kunne dog sagtens mærke det. Han gav et brøl af smerte, og svang øksen imod mig igen. Jeg kunne ikke nå at undgå slaget. Jeg holdt mit sværd oppe for at blokere. Da øksen ramte, blev jeg igen sendt bagud.*

*Jeg ramte ikke ind i væggen, men gled langs det ru stengulv. Krigsherren tog fat i halsen på mig, og hev mig op i en arm. Jeg hang og dinglede i hans greb. Hans ansigt havde ændret sig. Hans tænder var blevet mere spidse, og hans ansigt var fyldt med blodårer farvet sort af kaosmagien. Han stank langt væk af råd! Den arm han holdt mig i var også sort. Jeg var ved at miste vejret, og måtte tænke hurtigt. Jeg tog min saxkniv, og jog den op i armen på ham. Det føltes som om at jeg skar igennem tykt læder, men jeg havde en stærk arm, og kniven stak igennem hele armen.*

*Krigsherren brølte igen, og slap mig straks. Jeg landede på benene, men faldt straks på knæ og hev efter vejret. Krigsherren tog fat i min kniv, og hev den ud af sin arm. Han skreg igen. Han tog kniven og kastede den mod mig. Jeg rullede ud til siden. Kniven kom flyvende og hamrede med skæftet mod stengulvet. Stenen knækkede. Jeg greb mit sværd og stormede imod ham igen. Endnu engang skulle han til at svinge sin økse i en stor bue. Men i en kamp skal man aldrig være forudsigelig. Istedet for at undvige så løb jeg ind i øksens rækkevidde, og da øksen kom, dukke jeg mig, og huggede øksens skaft midtover. Øksehovedet fløj ind i muren og satte sig fast.*

*Krigsherren så forbløffet på sin økse som nu var i to stykker. Jeg udnyttede hans tøven, og vendte mit sværd og hamrede min sværdknop lige i kæben på ham. Selv hans kaos-tåge-rustning kunne ikke tage sådan et slag. Der lød et ordentligt knæk, og en lyd af en mand som prøver på at skrige med en brækket kæbe. Han faldt ned på knæ. Jeg hævede mit sværd, og slog ham i skalden med min sværdknop. Der lød en knasen og endelig faldt han ned… Død...*

*Jeg tog nogle skridt tilbage. Jeg tog en dyb indånding og fortrød med det samme. Jeg havde helt sikkert brækket nogle ribben. Jeg kiggede på Krigsherren. Han lå helt stille. Ud over hans kaosarme. Hvorfor bevægede de sig stadig?*

*Armene sank pludseligt ind krigsherren, som gav en gylpende lyd fra sig. Hans arm løftede sig. Han støttede på armen, og langsomt rejste han sig op. Jeg stod som frosset til stedet. Da han havde rejst sig op, så jeg hans ansigt. Hans kæbe hang fra hans kranie i venstre side, og der løb den klamme sorte grød ud fra hans mund… eller hans hals? Han kiggede på mig med sine døde sorte øjne. Han blev bare stående. Jeg kunne ikke holde det ud. Jeg tog mit sværd og svang det imod hans hals. Men uden at røre på sig, stoppede han mit sværd med sin kaosmagi. Langsomt rakte han sin hånd frem mod mig, og begyndte at mumle. Lange sorte strenge af kaos strakte sig ud imod mig. Jeg ville løbe væk, slå ham, dræbe ham, men jeg kunne ikke bevæge mig. Jeg var paralyseret. Trådende kom nærmere og nærmere. Endelig ramte de mig, og begyndte at trænge ind i mit hoved. Jeg kunne mærke magien fjerne mig. Alt hvad jeg var, var ved at forsvinde. Men en ting havde jeg stadig i mig. Jeg var så vred, ked af det, rasende, sørgende… alle de følelser som kaos elskede at lege med, men der var en følelse som den ikke kendte. Kærligheden. Min familie. Den kunne ikke tage min familie fra mig. Ikke igen! Jeg kunne mærke at det virkede. Jeg begyndte at kæmpe imod magien! Jeg brugte mine følelser og mine tanker til at fokusere alt på min familie.*

*Krigsherren pressede på, men jeg holdt fast! Magiens styrke tog til, og blev stærkere og stærkere, og stærkere. Mere og mere sort…. sort…. mere og mere… hvidt?*

*Freilaf var ved at sejle væk med besætningen. Han ville komme væk med de få folk som nu kunne overleve dette mareridt. “Se!” råbte en af mændene. Muren på siden af den store hal var blevet sprungen i luften af kaosmagi. Og liggende bevidstløs på kanten lå jeg. Freilaf vendte båden rundt, og sejlede hen imod hallen.*

*Jeg vågnede op, og kunne høre nogen kalde på mig. Fryd? Var det fryds stemme? Jeg lænede mig ud mod kanten, og så ned på skibet som var lige under mig.*

*“Eifvur din fordruknede smedestodder, hop nu!” Nej… det var bare Freilafs stemme. Der var ca fire meter ned til havet, som ikke så særligt indbydende ud. Jeg kiggede tilbage, og så at krigsherren var ved at komme sig. Han så på mig igen, og begyndte at række hånden ud. Og det var så dråben, jeg rullede ud fra kanten og faldt ned i havet. Vandet var iskoldt, og den smule energi jeg havde tilbage, kom til live og fik mig op til overfladen, trods min rustning. Freilaf greb min hånd og hev mig op på båden. “Lad os komme væk herfra drenge!” råbte han. Skibet sejlede stærk til, og med en vind der kom nordfra, bestemte vi os for at sejle så langt sydpå vi kunne med de rationer vi havde. Jeg kiggede bagud en sidste gang, og så krigsherren stå i hullet og stirre imod os.*

*Jeg tog aldrig hjem igen. Af flere grunde. Men Freilaf, besætningen og mig selv kom os hurtigt på denne forskrækkelse. Sorgen hang dog stærkt over skibet i flere dage. Heldigvis var det ikke så svært at vende sorgen til vrede og kæmpe videre med vores fornyede had til kaos. Næsten hver gang vi gik i havn var der nogen fra besætningen som gik fra os, for at skabe et nyt liv. Mange gik i land da vi ankom til Kisleev. Vi brugte næsten en uge i byen, for at få noget at drikke, og for at få købt ind til nyt udstyr. Freilaf blev i Kisleev, og selvom han tryglede mig om at blive med ham, så måtte jeg videre.*

*Jeg brugte 2 år på at vandre rundt og sejle igennem hele Imperiet. Det var meget forskelligt sådan som jeg blev mødt når folk så et norska skib. Der har været gange hvor jeg blev mødt af en mindre hær med spyd og trusler, og nogle gange hvor jeg har kunnet gå ind hos borgmesteren som var jeg en af hans nærmeste venner. På min rejse stødte jeg på endnu en shaman, og siden jeg kom til at gøre mig uvenner med ham, så har der været storm hver gang jeg skulle sejle. Jeg tror bare at jeg for fremtiden undgår shamener. Siden jeg ikke længere kunne bruge mit skib, måtte jeg gå til fods, og på det tidspunkt var jeg alene, uden min besætning. De havde beholdt skibet, og sejlede nu deres egen vej. Min rejse tog mig til Mitborg, den store dværgeby i midten af imperiet. Der arbejdede jeg som en smedeassistent, og lærte lidt om dværgenes runer. Jeg blev kun i nogle måneder, og tog derefter afsted igen. Jeg kunne ikke blive et sted i lang tid. Jeg søgte et eller andet. Tabet af min familie var så hårdt, at trods alle de aftener på kroerne, hvor jeg drak så rigeligt, så rørte jeg aldrig en kvinde igen.*

*En aften på en kro mødte jeg en Den Store Bjørn præst. Her, midt i Imperiet mødte jeg ham, og jeg delte min historie med ham. Vi sad længe og snakkede den aften, og han var en god mand som fortalte om hvordan at Den Store Bjørn havde beskyttet mig da Krigsherrens magi trængte ind i hovedet på mig. Jeg troede på ham. Det hvide lys var ikke min egen magi.*

*Den næste morgen fortalte præsten at han havde haft en drøm, og at jeg gik ind i en kridt hvid borg. Jeg spurgte om hvad det betød, og han sagde at der var et land som hed Weisburg (Hvideborg). Han havde selv haft drømmen om den her borg op til flere gange, men det var første gang han havde set en gå ind i borgen. Han sagde at han selv var på vej hen imod landet, og spurgte om jeg ville med. Jeg ville gerne med ham. Hvis Den Store Bjørn havde en plan med mig, så ville jeg følge ham.*

*Vi gik langs en højderyg, som delte landskabet, og virkede samtidigt som en bro fra de frodige sletter. Jeg så skoven, og landet foran mig, og følte straks at jeg var kommet til et specielt sted. Skoven var fyldt med banditter, og kongens hær Schlagtfellt var ikke nogen hær som kunne forsvare riget mod de rigtige trusler. Orker gik rundt og gjorde som de ville, og de rige blev kun rigere, uden at give videre til samfundet. Jeg så på alle de fattige, og bestemte mig for at give dem et våben i hånden. At give dem styrke til at forsvare sig selv, og sit land. Jeg hidkaldte mange af mine venner og min bror til at hjælpe mig med at skabe et nyt liv for disse mennesker. Jeg skabte Berheim, og dens borgere:*

*Et nyt liv for mig, og den familie jeg ville skabe.*

*Bjørnenes familie!*