Војводина - буђење аутономије

И нокти горе

И „четници" и „партизани" верују да им је Београд одрао кожу и да тако више не може: „Војводина оре - Србија жање"

Вест да је седамнаест политичких партија и нестраначких организација потписало Манифест за аутономну Војводину моглаје да изненади само оне који о Војводини не знају ништа. Они који последњих неколико година осећају шта је то централистичка србијанска власт одлучили су, ето, да дигну глас, па куд пукло да пукло! Наиме, сви они ризикују да их и власт и патриотска опозиција назове опаким аутономашима, а сви знамо колико је та реч некада имала да значи. Бити аутономаш била је већа срамота него усред Фрушке горе правити крштено вино.

Потписници Манифеста захтевају да се што хитније покрене уставна процедура за промену устава Србије и Југославије, којима би се омогућило да се Војводина конституише као аутономна вишенационална демократска заједница слободних и равноправних грађана у саставу Републике Србије и Савезне Републике Југославије и као модерна регија Европе са могућношћу интересног повезивања са регијама суседних и других земаља Европе. Тражи се и аутономно законодавство, судство. Сва та права гарантовао би устав Југославије, а Војводина би била конститутиван и самосвојни део, као аутономно територијално-политички ентитет у саставу Републике Србије...

Једноставно речено, тражи се нешто што је Војводина већ била, или нешто слично томе.

Силовање

Биће дана за коментарисање, полемисање. Данас ћемо се бавити само информисањем. Шта је то што је неке људе натерало да потпишу Манифест и шта они о томе кажу? Миле Исаков, познати наш новинар и посланик војвођанског парламента, каже: „Ми смо доказ да међу потписницима Манифеста има и парламентарних снага... Војводина је силована и опљачкана, али је ћутала и трпела јер је био рат. Сада рат престаје да буде изговор за све мане режима па је то прилика да Војводина изнесе своје захтеве и иницијативу. Манифест је истовремено одговор на све оптужбе да захтев за стварном аутономијом Војводине значи сепаратизам."

Један од главних иницијатора за потписивање Манифеста био је Војвођански клуб (група интелектуалаца који се раније нису бавили политиком), а председник клуба Станимир Лазић (Србин из Дероња) каже за наш лист „Садашњи уставни положај Војводине - лажна је аутономија, испражњеног садржаја. Последице? Па Војводина је опљачкана у економском смислу и понижена у свом достојанству. Република Србија апсолутно је централизована држава, непримерена реалном стању и времену укоме живимо и не да нам је догорело до ноката, него нокти су нам увелико опржени."

Шта може да каже поводом оштрих реаговања на Манифест, у којима се одлично слажу и четници и комунисти? „Реч је о трајним интересима свих (власти) у Београду да контролишу и исцрпљују економско богатство Војводине. Што се тиче стварног односа јавности, према Манифесту наравно, треба сачекати. Нисмо ни очекивали да нас милују било који националисти. Али има и оних који нас не пљују и који имају разумевања за наше захтеве, каже Лазић.

И још један познати новинар радо говори за наш лист - Михал Рамач: „Док је Војводина имала аутономију, у њој готово да није било аутономаша. Само по себи било је јасно да је Војводина нешто друго, нешто другачије. И људи су живели са тим осећањем, дајући Београду колико је искао и не помишљајући ни на какво издвајање из Србије. Такозвани аутономаши у спору са Београдом нису ни покушали да затраже подршку маса, па ни да им објасне суштину свађе. Зато је то, за већину, био сукоб две партијске врхушке. Кад је кренуо талас митинга - било је касно. Војвођани су, без обзира на националности пор(иј)екло, зажалили за аутономијом тек кад им је завукло руку у џеп. У Београд су одвучени здравствени, образовни и пензијски фондови. Опљачкане су пошта и железница. Из бивше Телевизије Нови Сад развучено је све што је ваљало од технике, што у Београд, што у разне САО. Честит новинарски кадар растеран је по белом свету... Узмимо железницу. На локалним линијама по Војводини свакодневно се отказује неколико полазака, увек уз исто објашњење: све ваљане композиције отишле су за Вуков споменик (при чему и путници и особље Вука и споменик му помињу у контексту који часна старина не заслужује)."

Познати аутономаш (како га ословљава Ненад Чанак) Михал Рамач помиње пшеницу (белицу). Каже да сваки Војвођанин, био Србин или Мађар, да сваки паор зна да ће Београд сваког лета да измисли нови начин пљачке. А ове зиме кренуле су по селима нове харачлије - фендери (од немачког pfänden - пописати, запленити), које у неким крајевима зову још и фендерашима. Они подсећају на оне кожнокапуташе што су паорима чупали бркове и перушкама чистили и последње зрно жита, које је ишло у Албанију (између осталог), Брозовом пајташу Енверу Хоџи. Потписник ових редова поуздано зна да су ове фендераше деца у јужном Банату (а вероватно и у северном) имитирала у својим играма, све галамећи и вичући једни на друге - Маст, мајку ти божју!

Гусле

Рамач каже да је у потискивању свега што личи на Војводину на ред дошла и традиционална Златна тамбурица. „Организатори нису смели да распишу конкурс без абера из Београда. Кад је он стигао, било је тек толико времена да се направи програм од старих песама", каже Рамач. Иначе, улази у обичај још једна приредба која има несебичан назив - Такмичење гуслара Војводине.

Наш саговорник говори и о измењеном етничком саставу Војводине, после доласка двеста хиљада избеглица. Каже да су се они из деведесет и прве увелико одомаћили и огаздили, највише захваљујући својим земљацима који су после јогурт-револуције правилно распоређени свуда где треба. Раније су на руководећим местима сразмерно највише седели Црно- {10} горци. Сада су их, чује се, потиснули Босанци и Херцеговци.

Рођене Војвођане највише једи то што Београд газдује Војводином. Музе је и дере. У таквим околностима - каже Рамач - не само да староседеоци постају аутономаши, него и колонисти досељени после Првог и Другог светског рата. „Нико од њих ни у сну не помишља на отцепљење од Србије, односно на државу Војводину. Тако нешто може се чути само у послепоноћним паламуђењима, после пете литре шприцера по грлу. Али и то пролази већ ујутру, заједно са мамурлуком. Памте Војвођани како им је било у туђим државама, и зато их још више боли оно што им чини њихова

Аутономаши свакако неће захтевати да Војводина, као део Југославије и Србије, има своју војску или царину. Али, не могу они дуго трпети да им се узима сваки динар и да у својој земљи, на својој дедовини, буду не грађани, већ бића другог реда.Пример? Из Радио-телевизије и Дневника на принудне одморе отерани су искључиво - рођени Војвоћани. На њихова места дошли су искључиво они који, кад нису на дужности, говоре ијекавицом", речи су Рамачеве.

Трн у оку србијанских централиста и националиста Ненад Чанак за НИН каже да се београдска централистичка политика у Војводини испољава на два нивоа: на централизму којим се гуши локална (општинска) власт и централизму којим се потире само постојање Војводине као субјективитета. Први ниво није карактеристичан само за Војводину већ за целу Србију и под том „београдизацијом" ропћу и Нови Сад и Крагујевац и сва остала места подједнако. То се види, пре свега, у инсталирању на најодговорније локалне функције људи који не припадају и нису из средина у којима су на власти, чиме режим обезбеђује њихову слепу послушност и оданост без обзира на интересе самог окружења.

Међутим, за разлику од Србије, где су и „староседеоци" и „новопостављени" углавном етнички Срби, у Војводини због изразито мешовитог националног састава оваква пракса провоцира не само нарушавање међунационалних односа. На пример, чињеница да у Потисју (седам севернобачких општина), у коме већину популације чине грађани маћарске националности, нема више ниједног Маћара на било каквој утицајнијој државној функцији (судови, полиција, колективи) опасно је оружје мађарских националиста. Њиховим захтевима за „посебним статусом Мађара у Војводини" овакво стање даје додатну снагу међу локалним становништвом а реализација њиховог пројекта би могла озбиљно да угрози равноправност грађана Војводине и отвори опасне процесе националних и других („староседеоци-дођоши") подвајања. Слична је ситуација и са постављањем „од горе" директора словачких школа, а ти директори не само што нису из средина у којима „директорују" него чак и не знају словачки језик. Таквих и сличних примера је много. Други ниво централизма је однос према Војводини као субјективитету. Ако се зна да је у 1995. години Војводина дала лавовски део буџета Србије (четрдесетак процената) а за потребе војвођанске администрације враћена свега једна четвртина промила истог тог буџета, јасно је колико важности службени Београд придаје војвођанским органима власти. Војвођанска Скупштина нема никаквих законодавних овлашћења и сви предлози који су слати републичкој Скупштини одбачени су без икаквих образложења а највећи без разматрања. Из Војводине су измештени сви (и буквално сви) фондови а самим тим и могућност повлачења конкретних економско-политичких потеза војвођанских власти.

Мобилизација

Што се тиче медија, ситуација је још гора. У Војводини не постоји (словима и бројем) ни један једини слободни електронски медиј путем којег би могло да се изнесе чак ни другачије (а камоли антирежимско) мишљење. Београдске медије тог типа могу да прате само јужни делови Војводине (Срем и јужни Банат), док су остали потпуно остављени 'на милост и немилост државним средствима испирања мозга'. Телевизија Нови Сад, изграђена средствима Војвођана, одузета је Божовићевим пучем од Скупштине Војводине и постала најсрамнији део „Телевизије Србија" намењен најпрљавијим пословима ратног хушкања и сејања мржње. Они који се нису слагали отпуштени су а Телевизија Нови Сад је постала Студио Нови Сад, чак и без могућности да прави било какав (па и најгори) информативни програм. Зла и покоре по Славонију чинило је по београдском нахођењу управо начин да се Војводина што темељитије завади са свим својим суседима. Војводина је у српско-хрватском рату 1991-1992. дала скоро три четвртине војника за тај рат (углавном присилно мобилисаних), а {11} примила око 70 одсто свих избеглица које су дошле у источни део бивше Југославије. Пре неки дан забележен је случај да је две жене ухапсила војска и одвела у касарну с тим да буду тако задржане 'док се њихови мужеви не одазову позиву за мобилизацију'. Из Војводине је због мобилизација и пред насртајима српских националита, тесно повезаних са тајном полицијом, у последње четири године избегло у иностранство око две стотине хиљада грађана свих националности", каже Чанак.

А Драган Веселинов каже за НИН: „Ми хоћемо референдум за Војводину. Војводина мора да добије своје законе, судове, полицију, школе, болнице, универзитет, телевизију, пензионе и социјалне фондове, и право на сопствено имиграционо законодавтво. Не сме се више поновити трагедија из 20-их, 40-их и 90-их година - да се Војводина насељава Србима из других крајева, а да се њени грађани о томе не питају." Каже како се Војодини дере кожа. Све жито у држаним резервама Југославије дошло је из Војводине, а извешће га једино србијанска предузећа. Марјановићев „Прогрес" је добио милион тона за извоз у Русију, Радуловићев „Центромаркет" 100 хиљада тона, а врањански „Симпо" такође 100 хиљада тона. Државним монополом Београда на откуп жита, пшеница је купљена по 80 марака за тону а продаће се Русији за 320 марака. Профити остају у Србији. Војводина оре, Србија жање. Та политика траје од 1918.

Дејтонска казна

„Српски националисти, од десног крила Пашићевих радикала до савремених академика, свештеника и разних београдских партија препорода, стално кукају како војвођански Срби цепају јединство српског стабла и хоће сепарацију. Шта се то њих тиче? Они треба да одбране Шумадију од црногорских и херцеговачких директора. Ми нећемо напоље из Србије. Ми хоћемо равноправност у њој. Ми нећемо да нас бројнији Србијанци прегласавају у Београду и нећемо да 150 хиљада косовских новосрба има у Скупштини Србије исто онолико посланика колико и двомилионска Војводина. Ми хоћемо своју скупштину, а да у Београд долазимо ради општих послова: војске, спољне политике и царина. Све остало је наше", каже Веселинов. Његове су речи и да они не признају право Србијанцима и Србима са Косова да одлучују о Војводини. „Она је наша ствар. Ми смо створили српску аутономију, слободне градове и војводство. То је једино што имамо. Наш циљ је самостални економски и културни развој садашњој Србији. Политички, ми хоћемо федерацију, карактерно, ми захтевамо демократију. Србијанци су се од 1918. до 1995. показали неспособним да воде велику државну заједницу. Сви југословенски народи су од њих отишли. Казнио их је Дејтоном и цео свет. Србија је од Врања до Дрине."

„Спорно је - каже - и име „Југославија" за садашњу државу. То није Југославија у којој су војвођански Срби из 1918. хтели да живе. Право име за ову државу коју су створили Борисав Јовић, Богдан Трифуновић, Слободан Милошевић, Михаљ Кертес, Бранко Костић, Војислав Шешељ, Петар Грачанин и трговачки разбојници је Србогора, пљачкаоница народа и мрзитељица нација. Спорно је и име „Србија" за целину Војводине, Србије и Косова. Неко друго име било би прикладније. Спорна је и територија Србије у Војводини. Комунисти су одвојили Барању од Војводине, али су 1945. изгубљени и Панчевачки рит, јужни Срем са Земуном и накнадним Новим Београдом. Оба аеродрома у Сурчину и Батајници су у Војводини али припадају Београду. „То мора натраг, наше је."

И у рату 1991-1995. Војводина је више страдала од Србије, тврди Весели- {12} нов. „Нафта и пољопривреда су финансирале рат. Војвођанска омладина је била бројнија у борбеним редовима него србијанска. Ми се дивимо свим србијанским дезертерима са фронта у Хрватској јер су се у томе показали ненадмашни. Били су у праву, јер Шумадинци са Хрватима немају ништа. Ми смо кадровски пропали. Одлив мозгова и младих је без преседана. А стигла нам је и избегличка радна снага, политички реваншистичка, склона фашизму и националном шовинизму. Војводином управљају Црногорци, Херцеговци, Банијци и други који не схватају дух толеранције, индивидуализма, грађанина и не говоре индустријским језиком. Ми желимо да они постану Војвођани пре него што својим заосталим менталитетом планинских граничара побосанче, поцрногорче, погламочују и покнињују Војводину."

То је то, браћо Срби. Србијанска власт, оваква каква је, успеће да завади и два ока у глави, Зар се увелико не прича да Црна Гора већ пакује кофере? Идеја да се Војвођани могу сабити, до врата, у панонски чернозем да се златна тамбурица може заменити такмичењем (војвођанских) гуслара, кукавна је забдуда. То не може али да се ровита држава може тотално упропастити и да је ова власт за то и те како способна, е, то је добро, позната ствар.

Петар Игња

НИН - 5. јануар 1996.