Spirende

Når valper når seks måner blir de spirende. Noen blir spirende før de når halvåret også, men en god flokkleder prøver aller helst å unngå dette. Dagen de når seks måner drar kullet, foreldrene og alfaen til myra for å gjøre det offisielt. Faren skal hente en liten haug blåbær, og moren en stein. Denne steinen er omtrent en mus i begge lengder, og er den samme som brukes for hver gang. Den blir alltid plassert oppå en større stein like utenfor inngangen på tunnelene, hvor alle flokkene har tilgang til den. Hvilket betyr at alle spirende opp gjennom historien har brukt den samme steinen. Alfaen tar imot bærene og moser dem på steinen, så sier han eller hun navnet på den eldste i kullet først, både navn og flokknavn. Valpen legger seg langflatt med bare hodet hevet foran alfaen, så begynner flokklederen med disse ordene: "Frem til du vender tilbake hit og skal dra for å finne deg selv, skal du trene som en spirende i ..." så sier han navnet på flokken sin og legger et poteavtrykk i pannen til valpen av blåbær. Så fort han har tatt til seg labben, vil han fortsette med dette: "Du er nå en spirende under mine ordre, og din trener den kommende månen vil være ..." og så sier han både navn og flokknavn på den spirende sin trener. Og da skal vedkommende bøyde hodet, trekke seg tilbake og la den nest yngste ta plassen.

Men om dette foregår etter den store endringen, er ordningen naturligvis annerledes. Det begynner på samme viset, og er likt helt til de kommer til alfaen sine ord. Nå sier han eller hun i stedet: "Frem til dine ferdigheter og kunnskaper blir funnet verdig som en av månens klør, skal du trene som spirende i ... " så sies navnet på flokken som før. Deretter settes avtrykket av blåbær, og alfaen kan avslutte. "Du er nå en spirende under mine ordre, og gjennom din treningstid skal du veiledes av Rådets ansvarlige for de spirende, ..." og så sier han navnet på det spirende-ansvarlige rådsmedlemmet og det er klart for nesteulv.

## De spirende sin historie

**Ravn forteller:** *Spires død*

Tidligere gikk alle ungulver rett fra valper til å være måneklør. Det var et hardt og meget krevende liv for de aller, aller fleste. Jeg heter Ravn, og jeg skal fortelle deg hvordan dere fikk det dere kaller spirende inn i flokkens kultur. Denne historien er jeg ikke meget stolt over, men jeg er glad for å se at den førte noe godt med seg. Du forstår, den er både vond og trist. I tillegg er den ganske lang, så jeg håper du ikke har dårlig tid. Så, legg deg godt til rette i redet ditt og ta deg litt bytte, for dette vil ta en stund. Men allikevel må jeg si at jeg er glad for at du har lyst til å vite hvordan ditt hverdagslige liv egentlig begynte, for det er en også veldig spennende.

Jeg, Fiol, Løv, Fjær og Spire var blitt måneklør. En dag var jeg, søsteren min, Fjær, og Spire ute på jakt. Vi lette etter en kalv av noe slag, noe vi kunne ta ned uten at noen av de erfarne måneklørne måtte være der. Jeg lyver om jeg sier at vi dro bare for å jakte, vi ønsket å komme oss litt unna alt maset og de nesten umulige kravene. Vi var lei av å alltid bli bedt om å gjøre ting vi ikke klarte å mestre. Derfor hadde vi stukket av fra jakten sammen med dem og skulle teste oss selv uten å hele tiden få høre at det var for dårlig. Det var da klart at vi kunne merke at det var for dårlig selv! Og kanskje vi klarte å prestere bedre uten å få hodet fullt av de som sier at vi er for håpløse! Det var nettopp det vi trodde vi skulle klare.

Vi fant oss omsider en rådyrkalv. Den virket både sliten og svak, det skulle bli et lett bytte å ta. Vi var raske med å organisere oss. Jeg skulle angripe fra rett bak, mens Fjær fra venstre og Spire fra høyreside. Da jeg visste at de var i posisjon, smøg jeg med mot kalven. Oppgaven min var å skille den ut fra alle rådyrene som sto og beitet ikke så langt unna. Det var jeg flik til. De fleste brukte å snike seg inn på siden av byttet og så jage det opp for å skremme det vekk fra flokken, men det jeg pleide å gjøre, var noe ganske annerledes. Jeg tok en hel sving så jeg nesten sto sammen med rådyrene vi ikke var ute etter, så vurderte jeg terrenget like ved kalven. Det var ikke mye, men en liten stubbe sto noen revelengder bak og til venstre for den. Jeg visste at søsteren min befant seg like ved den stubben, og visste at det kunne være overraskelsesmomentet.

Et blad seilte ned på bakken, som om det var signalet, kastet jeg meg frem mot kalven. De voksne rådyrene var alt i full panikk, men jeg hadde all konsentrasjon på kalven som også hadde begynt å løpe. Jeg visste veldig godt at ulver ikke ville klart å holde følge så lenge, så jeg spurtet inn på høyresiden og tvang kalven rett mot stubben. Den ga fra seg en skremt lyd, og svingte mer mot der hvor stubben sto. Klar til å reagere om den skulle svinge brått, sakket jeg farten så jeg holdt meg bak den. Mellom de tynne beina dens kunne jeg se at ting hadde gått som jeg hadde håpet, og Fjær spratt frem fra bak noen steiner en halv revelengde bak stubben og hun løp nesten på den sjokkville rådyrkalven. Den klarte så vidt å skrense unna før de krasjet. Så var både jeg og søsteren min på hver vår side av den, klare for hva enn den skulle finne på. Og plutselig, brått så vi nesten gikk inn i hverandre, dukket Spire opp. Hun var flere revelengder unna, og sto klar til å tvinge kalven til å stoppe. Jeg og Fjær vekslet et blikk. Det var ingen god idé, det var veldig farlig. Fjær ga tydelig beskjed til henne om å flytte seg unna, og Spire skyndte seg unna da hun forsto hva hun mente. Men det var da det dukket opp en ulv som ødela alt.

"Nei! Du avbryter ikke når du først står der, Spire!" ropte Mink, en erfaren måneklo som plutselig hadde dukket opp. "Stå midt i veien for kalven, også kaster du deg mot den når den er en revelengde unna deg. Husk å bite i skikkelig!" la han kjapt til.

Igjen vekslet jeg og søsteren min en usikkert blikk, men vi hadde ikke tid eller mulighet til å protestere, vi måtte bare lede den mot henne. Da kalven satte opp farten for å prøve å skremme henne bort fra veien, måtte vi gjøre det samme, og alle tre ulver fryktet sammenstøtet. Så fort vi var litt over en revelengde unna henne, hev Spire seg opp i lufta og fløy rett mot brystet på kalven. Jeg og Fjær bråstoppet og fulgte forferdet med. Kalven stoppet med det samme spraket fra med forbeina da hun kom flyvende mot brystet dens. Et smerteul fylte skogen og Spire ramlet ustø ned på bakken. Kalven løp sin vei, og jeg, Fjær og Mink spurtet bort til henne. Vi så at hovene til rådyret hadde slått henne rett i brystet mot lungene. Hun lå og pustet overfladisk med et urovekkende hes, harkelyd iblandet. Snart begynte vi å se blod som veltet ut av munnen hennes, og vi kunne se at hun hadde vansker for å fokusere synet. Så lukket hun øynene og slapp et siste halvkvalt åndedrag før hun ble liggende helt stille med munnen på vidt gap og øynene igjen. Hun var død.

Vi var forskrekket, alle som en. Jeg husker tomheten i hjertet og frykten som hadde grepet tak i meg og aldri slapp meg helt etter det. Mink lukket øynene av et indre sinne. "Hvorfor måtte jeg be henne stå der, hadde jeg holdt munn ville hun vært i livet ennå." Han knurret av raseri.

Jeg var for lammet av frykt til å svare ham, men jeg husker at Fjær hadde lukket øynene og hvisket: "Dette er ikke noen enkelt sin skyld. Vi alle tre valgte å jakte på egen pote, og det var også vi som ikke hadde vært flinke nok til å vurdere jaktområdet før vi angrep, det kunne ha blitt annerledes på så mange måter. Jeg tror vi kan si at dette har vi skyld i alle sammen." Hun ble avbrutt av en hikstende sorg.

Men jeg sto der bare og følte meg kvalm. Jeg hadde jo vurdert stedet og prøvd å finne den beste jaktmåten. Hadde det vært min feil? At jeg ikke hadde passet godt nok på og var dum nok til å ikke gi dem beskjed. Jeg frykter at jeg hadde mer med Spires dødsfall enn hva jeg ville innrømme. Fjær la en labb på skulderen min og sukket sorgtungt. "Du også, Ravn, vi må bære henne hjem til de andre."

Jeg bøyde meg ned og satte tennene i pelsen på ryggen hennes, forsiktig så det ikke ble noe hull i den, og løftet henne opp sammen med Fjær, men Mink hadde ikke leet en labb. "Dette kan vi ikke la gli forbi", fastslo han. Han ba oss legge henne ned igjen og sprang og hentet alfaen vår, Rev. Når han kom tilbake igjen med flokklederen like bak, nikket han mot Spire og knurret for å hamre inn poenget sitt. "Hun er ikke den første, og hun blir ikke den siste som dør på grunn av deres plutselige ansvar. De skal liksom være utmerkede krigere og jegere med en gang de flytter ut av barselhula!" Det siste ordet spyttet han skikkelig for å gjøre det tydelig at han mente det var for tidlig.

Rev nikket seg enig. "Du har mer enn rett, og det er det en slutt på nå. Fra og med i dag skal våre yngste måneklør gå gjennom en treningsperiode før de blir en måneklo. På den måten skal vi klare å forebygge slike katastrofer."

Fjær gliste rørt. "Jeg elsker det. Ikke for det beste, men Spire skal i det minste bli en legende for noe, slik som hun ønsket seg."

"Som lærlinger?" spurte Mink etter å ha nikket til henne.

Rev ristet på hodet. "Spire skal ha all hederen for dette, jeg kaller dem spirende."