הדרך של ארתור לארט 5

בחזרה לפרק...

הוא לא יכול להירדם,

הוא מניח את בקבוק דם הערפדים על המכתבה ובוהה בו,

סיגריה נדלקת ... מבטו חסר הבעה... כאב ראש עמום מתחיל להתגבר.

ארתור בוחן את הבקבוק, אז מרכז את מחשבתו, מסתכל ובודק את הדם. הוא מרגיש את כח הקסם מאיר באור אדום מדם. הדם אינו מתנהג ככל דם, כנוזל, הוא יותר נראה כמו בצק שמרים, מקופל ומתפתל בתוך עצמו. ארתור מנסה לבחון את אותו מבנה קסום כאשר, בתחושת נפילה, הוא שוקע אל תוך מרכזו של אותה צורת קסם, ומופיע בתוכה.

- מחווה לאמבר -

ארתור מופתע, מסתכל מסביב, הוא נמצא במרכזו של חדר ענק, חשוך, שלהבות אדומות על הרצפה מאירות אותו קלושות. הלהבות האדומות נמשכות כמו במשיכות מכחול, מתפתלות, מייצרות שבילים ודרכים. ארתור לוקח נשימה עמוקה ומגלה שהסיגריה נגמרה. הוא זורק בשאט נפש הצידה את הסיגריה ומנסה להסתכל ולהבין מה קורה בחדר.

הוא במרכז, בתוך אזור לוהט ולוהב ב... הוא מריח דם. היד שלו עוברת דרך הלהבות והן רטובות, משאירות לחות אדמדמה על ידו. מבטו יורד למכנסי הארמני אשר מזוהמות כעת במבחר צבעי דם. "אני צריך לבקש ממרתה לשלוח לי עוד שלוש סטים" הוא אומר לעצמו, ואז מנענע את הראש, מנסה להעלים את הכאב ראש ולהתרכז בהווה.

יש דרכים, הוא רואה, שיוצאות מהאזור בו הוא נמצא. שלוש דרכים שכל אחד מובילה לחלק אחר בחדר, כל דרך שונה.

השביל הראשון, שנמצא מולו, הלהבות אדומות וערפיליות, ערפילים נעים לאיטם על רצפת החדר בתנועה קבועה בתוך השבילים המוארים באש אדמדמה חלשה שעל רצפת החדר. הוא עוקב בעיניו אחר התנועה של אותו שביל, אשר צורתו פשוטה, עגולה וספירלית. הוא יכול לחוות את הרוגע והשקט שנמצאים שם. כמו בחלום בהקיץ הוא חווה את עצמו הולך לסופו של הדרך. הוא רואה את עצמו רגוע ושליו, נמצא בכנסיה, עוזר לזקנה להתיישב. ובשוק הוא רואה את עצמו מתפלל באדיקות לאל.

השביל השני, מימינו, הלהבות אדומות מאטיות (ההפך מבוהק), הוא שוב חווה את עצמו הולך ומגיע לסופה של הדרך - אז הוא רואה את עצמו פשוט עומד. כפסל מושלם. אנשים עוברים אך הוא נשאר מושלם, קבוע ולא משתנה.

   השביל השלישי, שמתחיל משמאלו, אפשר לראות שהדם כהה, כמעט שחור. הוא מתפתל הכי הרבה מכל שלושת השבילים.

ארתור רואה את עצמו עומד. מופתע. לאחר שהוא גילה על עצמו ועל עברו. הוא לא זוכר מה היה אותו ידע, אבל השוק שלו ברור מהבעת גופו ולובן פרצופו.

*--לשבריר של שניה המציאות התפרקה, הוא מרגיש שמשהו פגום **בדגם** שהוא רואה לפניו והפגם הזה הוא פגם שמצוי בו. הוא חווה את היקום האמיתי בעבר וחי בו. מישהו אחר יצר את הפגם בו--*

- / מחווה לאמבר -

כאב חד בעינו השמאלית, המציאות חוזרת, הוא שוב בחדר שלו. המכתבה, בקבוק הדם והסיגריה.

פאוסט מאחוריו, תופח על עורפו של ארתור ולוחש "זו הבחירה הראשונה והאחרונה שלך", "זו הבחירה האמיתית. אתה על הסף, ולפניך שלוש דרכים. אתה חווה את הדרכים שבה הנפש שלך יכולה להתפתח. לאחר שתבחר בדרך הדם תקבע את דרכך. זכור, אין אפשרות שינוי, אחרי שתבחר אי אפשר לחזור לאחור. אי אפשר לשנות את הדרך. אי אפשר להפסיק לצעוד. אפשר רק לפסוע בה עד סופה ולגלות מה אתה או לחדול".

   מבט קצר לעבר פאוסט.

הוא קם ולוקח שאיפה מהסיגריה, מבטו נעוץ בבקבוק, הוא עוצם את עיניו,

"מה המחיר?" הוא שואל את פאוסט בקול קר וחסר כל רגש.

"בנך הבכור." עונה פאוסט.

לאחר מספר שניות פאוסט ממשיך, "שאלת כיצד אתה, מכולם, יכול להשתמש בדם כקוסם? התשובה היא שאתה צאצא ישיר שלי. אני עשיתי עסקה עם השטן. לידע ולחיים ארוכים. כל עוד צאצא למשפחתי חי, אני אתקיים. וכל עוד אני קיים, אני יכול לחלוק את הידע ויכולתי עם צאצאי."

פאוסט לוקח לעצמו פחית משקה מהמקרר, פותח ושותה.

"הדם מגשר ביננו לבין הגיהנום, מאפשר לנו לשלוח יד, לפרק את המרמה והכזבים של המציאות, לקרוע את דרכנו לאמת ולמה שקיים", קולו של פאוסט מתחזק ככל שהוא מספר על דרכו ואמונתו, בהתלהבות, "הדם מאפשר לנו לגשת לכח שחבוי בתוכנו מבלי להיות כבולים לכבלים של הטכנוקרסי, למרמה העצמית של בני האדם, של כל מי שיוצר את הכלא שנקרא מציאות".

"והמחיר הוא להמשיך את המשפחה שלנו. אתה תתחייב לתת מדמך לבנך הבכור, לפחות שלוש טיפות. הדבר יאפשר לו גישה לכוחות יוצאי דופן ולי... המשכיות.", דיבורו מאט, הוא מסתכל עליך ומסביב על הדירה הגברית וכה צועקת 'רווק', "אתה גם מתחייב שבטרם תגיע לגיל ארבעים יהיה לך בן בכור, אתה תדאג לכך".

    "עסקה מחורבנת" רוטן ארתור וממשיך לנעוץ את מבטו בבקבוק. הוא מוציא מארון המשקאות כוס יין, מניח אותה לצד בקבוק הדם וממלא את הכוס.

ארתור עומד, הכוס בידו, הוא נועץ בה את מבטו ומריח את ריח הדם.

"כמה מהצאצאים שלך עשו את זה לפני?" הוא שואל את פאוסט.

"לפחות אחד בכל דור ודור. היו מקרים שהיו כמה צאצאים בנים, אולם גם היה מקרה אחד שבו לא היה בן זכר שני דורות ברצף. המאה השבע-עשרה הייתה קשה במיוחד. בימינו זה קל יותר", הוא מוזג ולוקח לעצמו כוס יין, מתיישב מול ארתור, "יש לי עוד כמה יורשים זכרים. אבל אתה בעל הכוח הגדול ביותר. לך יש סיכוי לעבור את השלב הבא ולצאת ממנו חי" משיב פאוסט.

### טקס הדם

ארתור מתיישב למול פסנתר הכנף שבמרכז החדר, הוא מניח את הכוס לצדו, עוצם את עיניו ומתחיל לנגן:

https://www.youtube.com/watch?v=mbO2kNIFVWw

[The Ecstacy of Gold]

הנגינה שלו עוצמתית ומחוברת לקסם שבו, צלילי המוזיקה שבוקעים מהפסנתר טעונים בקסם שזורם בעורקיו ועוברים דרך הקסם שבדם.

הדם רוקד לו בקצב המוזיקה ובוקע מן הכוס. הכוס מתנפצת.

הידיים של ארתור טבולות בדם, קלידי הפסנתר צבועים בצבע הדם.

הדם ממשיך לרקוד, בקצב המוזיקה, מתעופף מסביב לארתור.

ארתור לא רואה דבר, הוא לא שומע דבר, הוא לא זוכר דבר, הוא לא מרגיש דבר מלבד הקסם שמסביבו שמניע בעוצמה את תויי המוזיקה שבוקעים מהפסנתר ושולטים בדם המרקד מסביבו.

הדם מתחיל להיעלם מהפסנתר, נספג בארתור, בידיו, בקסם שבו, הקסם והמוזיקה מתעצמים יותר ויותר.

התו האחרון.

ארתור מאבד את ההכרה וקורס על הפסנתר, זכוכיות מפוזרות מסביבו... כל הדם שהיה בכוס נספג בו.

פאוסט מסתכל על ארתור המעולף. הוא מחייך. ניגש למערכת שלו, ושם דיסק -

https://www.youtube.com/watch?v=25k2zAFu-GY

[Sylvester Anfang, “The Devil Always Shits in the Same Grave”]

הוא מסתכל על הערימה השבורה של חתיכות זכוכית ובזהירות הוא בוחר שלוש חתיכות זכוכית קטנות ודקות.

פאוסט ניגש לארתור, ובאי אכפתיות דוחף עם רגלו את ארתור ומפיל אותו אל הרצפה.

הוא פותח את חליפה הארמני וקורע את חולצת המשי, אז עם סכין מטבח, הוא פוצע את ארתור במספר חתכים מעל ליבו של ארתור.

הוא לוקח את כל אחת משלוש חתיכות הזכוכית וטובל כל אחת מהן בדמו של ארתור.

הוא לוחש באוזנו של ארתור "זה הזמן לשכוח שוב" ונעמד מעל ארתור, מתרכז, ידיו נעות כל אחת עצמאית, מסמלת סמלים, מושכת כח,

גופו של ארתור מתחיל להתעוות על הרצפה, נראה כאילו שלשה כוחות מושכים את ארתור כל אחד לכיוון אחר ומנוגד ...

### בחירתו של ארתור - הדגם השבור

- מחווה לאמבר -

ארתור חוזר למרכז החדר האדום החשוך. הוא מביט בשלשת חלקי המבוך שעל הרצפה. הוא בוחר בשלישי ומתחיל לצעוד במבוך.

*"פסעתי קדימה והצגתי את רגלי השמאלית על השביל. רגלי הוקפה בגצים כחולים-לבנים. אחר-כך הצגתי עליו את רגלי הימנית. צעדתי עד צעד.*

*נשמע פיצפוץ ואני הרגשתי כיצד שערי מתחיל לסמור.  עוד צעד.*

*ואז זה החל להתעקל בפתאומיות ולחזור על עצמו. צעדתי עשרה צעדים נוספים, ודומה היה שלנגדי הופיעה התנגדות מסוימת. זה היה כאילו צמח לפני חיץ שחור, עשוי מחומר כלשהו שהדף אותי עם כל מאמץ שעשיתי כדי לחצותו ולעבור קדימה.*

*נלחמתי בו. זה היה הצעיף הראשון – התחוור לי לפתע.*

*להגיע אל מעבר לו פירושו הישג, סימן טוב, המורה כי הנני באמת חלק מהדגם. נזקקתי למאמץ עצום כדי להעלות את רגלי ולהורידה וגצים שצפו משערי.*

*התרכזתי בקו האש. הילכתי עליו, מתנשם בכבדות.*

*לפתע הוקל הלחץ. הצעיף נפתח לפני, באותה פתאומיות בה הופיע. הגעתי אל מעבר לו – **ואיבדתי משהו**.*

***אבדתי חלק מעצמי**".*

ארתור מרגיש שרימו אותו, הכל נהיה שחור מסביבו ושוב, הוא מאבד את ההכרה.

- / מחווה לאמבר -

    ארתור מתעורר על רצפת החדר בביתו. הוא זוחל על הרצפה אל עבר הכסא, אין בו כוח לקום, אין בו כוח לדבר, הוא מתיישב על הרצפה ונשען על הקיר.

הוא מדליק סיגריה ולוקח שאיפה.

להוציא עשן...

הוא מבין שהרגיש מקודם והוא מרגיש גם עכשיו כאב חד בראשו, במצחו.

כאילו מישהו ניתק את הקשר שבין האונות הקדמיות במוח שלו.

הוא מרגיש כאב חד בפינת גלגל העין, דם נזל משם ועכשיו הוא יבש.

הוא מרגיש מבולבל.

מרגיש אחר.

מרגיש שונה.

מרגיש חסר.

.

...

### **במקום אחר בשיקגו, מגדל סירס קומה 23**

    יוהאן פאוסט נכנס לדירה. בפעם הראשונה שהוא ראה אותה, לפני יותר מחצי שנה היא הייתה גדולה ומבהיקה, עם תמונות על הקירות, מטבח מזווד, נוף לעיר. הכל היה נקי ומצוחצח. עם מיטב הרהיטים ששיקגו יכולה למכור. אולם ההזנחה של החצי שנה האחרונה, יחד עם החיתולים המזוהמים שנזרקו בפינה ומעלים ריחות קשים, שאריות אוכל שהוזמן, ממיטב המסעדות בעיר, ונשארו בערמות מסביב להרקיב.

ענן של זבובים עף ברחבי החדר, כאילו הם צופים במרחש.

הזבובים מטילים את הדור הבא לתוך כל האוכל הרקוב, רימותיהם מטיילות על גופה של האשה שמוטלת למרגלות הספה.

כל אלו מזכירים מראות של בומבי.

יוהאן בחן לעומק את האשה, תוהה אם היא עדיין חיה. פעם, היא הייתה זונת צמרת יפהפה. הסמים אכלו לה את הגוף, ואשמדאי אכל לה את הנשמה.

    יוהאן הסתכל על אשמדאי, מלקק את האישה, שוב ושוב ושוב.  כל לק מאכל עוד חתיכה קטנה של נשמה מיוסרת.

"הילד בסדר?" הוא שאל את אשמדאי.

אשמדאי, מופתע, מרים את מבטו להסתכל על מפסיטופלס. "הרררר" הוא הגיב, "מפיסטו, הגעת. יש לך משהו טוב או שוב באת לזיין לי ת'מוח?"

"אל תקרא לי מפיסטו", אומר יוהאן בהבעת פנים לא מרוצה, "בוודאי שלא כאן. כמובטח, ארתור לקח את הדם"

"והילד?" שואל אשמדאי.

"הוא התחייב לשלוש טיפות על הילד" מפיסטו גיחך לעצמו, "והוא אפילו כבר תרם אותם", הוא אמר כשהוא מציג שלוש חתיכות דקות של זכוכית, על כל אחת טבולה בדם.

מבטו של מפיסטו מחפש מסביב, מבטו נוחת על העולל המלוכלך שמשחק בקוביות בפינת החדר,

אפילו תחת שלל העקיצות, הלכלוך וההזנחה, קל היה לזהות את אביו בפניו.... ארתור...

### **השגחה אלוהית, ההמשך...**

בחור צעיר, עדין, מבטו שלו, בעל תווים רכים, עניים חומות, שער חום קצר, לבוש בחליפה לבנה נכנס אל הבית שבצפון שיקגו, הוא צועד בשלווה בין החדרי החשוכים.

הוא צועד במסדרון חשוך וארוך, אור חלש קורן מהבחור, הילה חלשה מרחפת סביב ראשו.

הוא נעצר לפני אחת הדלתות, בכי של תינוק בוקע מאחוריה, הדלת נפתחת אל חדר מזוהם,

גבריאל נכנס אל החדר. ההזנחה ניכרת בכל פינה, חיתולים מזוהמים נזרקו בפינה החדר, ריח חריף עולה מהם, שאריות אוכל שהוזמן מרקיבות על רצפת החדר.

אשה יושבת למרגלות הספה, שעירה שחור ארוך וחלק, היא לבושה בג'ינס וחולצה לבנה, היא אינה מודעת לסובב אותה, פעם היא היתה יפיפיה.

לידה על הספה כפית מלוכלכת, סכין, מצית, מבחנה קטנה, חוסם ורידים ומזרק, חורי מחט רבים ניכרים בידיה בשל הפעמים הרבות בהם היא הזריקה חומרים שונים אל גופה, היא מסוממת לגמרי.

העולל המלוכלך, כבן חצי שנה, בוכה ומשחק בקוביות בפינת החדר, הוא מפסיק את הבכי כאשר מבטו של גבריאל נוחת עליו.

גבריאל מחזיר את מבטו אל האישה, הוא מתקרב אליה מאחור ומתכופף אליה, הוא מלטף את ראשה ולוחש משהו באזנה, במהירות ידיו אוחזות בצווארה, הוא מסובב את צווארה, רעש של שבירת עצם נשמע, המפרקת שלה נשברת. גופתה חסרת החיים נופלת אל רצפת החדר. מבטו אדיש.

הוא מתרומם ומתחיל להזיז את אצבעותיו לכיוונה, הגופה מתחילה לפרכס וגבריאל מתחיל להניע אותה כמו מריונטה. הגופה מרימה את הסכין וחותכת את וידיה, הפרשות שונות של צואה ודם מתחילות לצאת מהגופה ולהתיז ולזהם את החדר.

הילד מתחיל לצרוח בבכי היסטרי.

הגופה מציירת על הקיר שליד הילד הצורח צלב הפוך. היא מסתובבת אל הילד במהירות, תופסת אותו וחונקת אותו, תוך שניות הילד מת והיא עוזבת את הילד.

הגופה כמריונטה, צועדת אל המקום בו היא איבדה את חייה ונופלת כשק תפוחי אדמה למרגלות הספה.

גבריאל עוזב את החדר, חיוך קל על פניו.

### מגדל סירס, קומה 77,

    הדבר שנכנס לדירה נראה יצוק ברזל - מתנשא לגובה של שני מטרים עם רוחב חזה המתאים לשחקן פוטבול, עמוס שרירים, במשקל של 140 קילוגרם וללא גרם אחד מיותר של שומן, שיער זהוב ארוך. הוא מוריד את החרב הארוכה שעל גבו, ושם אותה על השולחן בסלון. מבט מהיר מגלה שבעל הבית אינו נראה.

"גבריאל" קולו העמוק נשמע, "שלחת הודעה שאתה צריך אותי?".

המלאך פוסע ומתחיל לנוע בדירה.

הדירה שמכסה את כל הצד המערבי של מגדל סירס בקומה ה77 אינה נראית טכנולוגית מבפנים כמו הבניין כולו. הדירה נראית עשויה עץ, אח ענקית שורפת עצים, תמונות נוף על הקירות, ספות ושולחנות עשויי עץ כבד.

    גבריאל, נראה צעיר, עדין, בעל תווים רכים, עניים חומות, שער חום קצר, לבוש בחליפה לבנה נכנס אל החדר מדלת צדדית.

"הי", אפשר לשמוע את קולו הדק, "כן, חדשות רעות".

"מה?" אומר הקול העמוק.

"שב מיכאל", אומר גבריאל, "אתה לא תאהב את זה".

מיכאל תוקע מבט ארוך בגבריאל, הולך ומתיישב על ספת העור העמוקה, ידיו מוציאות אבן שחורה, ומתחילות לשחק בה.

"לפני כחצי יום היו הפרעות בעיר", "העיר מלאה בערפדים ורוחות, אז לא הופתעתי, אבל כמה שעות לאחר מכן, כשהעניינים נרגעו, אפשר היה לחוות משהו גרוע הרבה יותר. איני יודע מתי הדבר התחיל, כי זו רק ההתחלה - חוויתי קריעה במציאות, נוצר קשר לגיהנום. דרך חדשה. או אולי דרך ישנה שחזרה".

"דרך חדשה לגיהנום? מי פוסע עליה? ערפד? רוח? בן אדם?" שואל מיכאל.

גבריאל קם והולך לחלון שמשקיף, "קוסם, אבל מסוג שחשבנו שהכחדנו.... תועבה ממשפחת פאוסט".

חשרת רעמים וברקים יורדת על פניו של מיכאל, הוא מתרומם ולוקח נשימה עמוקה, "פאוסט? לא הרגתי את הנצר האחרון שלהם במאה השבע עשרה?"

"מסתבר שלא", עונה גבריאל, "יש להם נצר חדש. דרך חדשה נפתחה אל הגיהנום. נשמות טועות מתחילות ליפול למטה".

מיכאל קם. ללא מלה נוספת הוא פוסע ואוסף את חרבו, אשר מתחילה לזהור. להבות קטנות מתחילות לרצד מעלה מטה לאורך האותיות החרוטות על החרב. הוא יוצא מהדירה והולך לכיוון המעליות, כעס יוקד בעיניו.

"מיכאל, לא... עצור..." נשמע קולו של גבריאל, מאחור, מיכאל מתעלם וממשיך. גבריאל אומר בשקט לעצמו, יודע שמיכאל ישמע אם הוא ירצה "מפיסטו מאחורי זה, ואתה עושה את מה שהוא מבקש. אתה יוצא להלחם. בבקשה השאר כאן ונדבר?"

קול טריקה הדלת, מבהיר את תשבתו של מיכאל.

### שיקגו באפור: עולם רוחות הרפאים שבשיקגו

https://www.youtube.com/watch?v=utEu0wylJBo

(sinnerman sixteen horsepower)

העננים האפורים הכבדים המטירו מטחים מטחים על העיר. הגשם האפור נזל וכיסה על חלק אוויר וקרקע, בתים אפורים, כבישים אפורים עליהם נוסעות מכוניות אפורות.

    קאטו, אשר יש המכנים אותו "שומר כור המצרף", וחבריו מכנים אותו קאטו הצעיר (https://en.wikipedia.org/wiki/Cato\_the\_Younger), ממתין כבר כמה שעות על הרציף בנמל שיקגו בכדי לקבל את פני איש הסירה. כאן ברציפים שוכנים בעיקר המנודים (The Excommunicate), אשר התגלגלו מכל מרחבי ארצות הברית אל שיקגו לשלם על פשיעהם ולתקן את נשמותיהם כנראה במועד מאוחר יותר. הוא קופץ על רגליו כאשר הוא רואה את המעבורת הכבדה.

מהמעבורת יורד אדם תמיר, רזה, אפור בגדים. פוסע אל החוף, נעזר במטה עץ עבה ללכת על פני האדמה.

איש הסירה (The Boatman), מגיע אל קאטו ושניהם מתחילים לצעוד אל העיר. שהיא גם **כור המצרף** - הפורגטוריו (https://en.wikipedia.org/wiki/Purgatorio) והצעדה בעיר דורשת מהם מאמץ רב.

*[***הפורגטוריו:***העבר השני במשכני המתים, הוא כור המצרף. כור המצרף הוא הר גבוה בקצה העולם אשר על פסגתו הכניסה לגן עדן. הכור הוא מקום הגעתן של הנשמות אשר מקומן אינו בגיהנום. כור המצרף נועד לגרום סבל לנשמות המגיעות אליו, אך הענישה בכור המצרף שונה מזו בגיהנום בכך שאינה נצחית. סיבת הענישה היא טיהור הנשמה מחטאיה לפני הכנסתה לגן עדן. שבע הטרסות של כור המצרף מסמלות את שבעת החטאים הכבדים ביותר בנצרות, חטאים שעונשם מיתה].*

במהלך שעות רבות, בשקט, ללא מילה, ביחד, קאטו ואיש הסירה עוברים את שבע הטרסות של הפורגטוריו:

טרסה ראשונה: חטא הגאווה: החוטאים בחטא זה מטוהרים מחטאם בכך שהם נושאים על עורפם סלע כבד, אשר אינו מאפשר לנושאו להרים את ראשו ולהזדקף. חטא הגאווה נחשב לחמור מבין שבעת החטאים.

טרסה שנייה: חטא הקנאה: עיניהם של הקנאים נסגרות למשך כל שהותם בכור המצרף, והם נעטפים בבדים אשר גורמים להם להתמזג עם האדמה סביבם.

טרסה שלישית: חטא הזעם: לטרסה זו מגיעים החוטאים בזעם ובשנאת חינם. הטרסה כולה אפופת עשן סמיך, והחוטאים מהלכים בעשן מבלי לראות את דרכם עד שחטאם מטוהר.

טרסה רביעית: חטא העצלות: טהור חטא העצלות נעשה בהרצתם של העצלים לאורכה ולרוחבה של הטרסה.

טרסה חמישית: חטא החמדנות: החוטאים בחטא החמדנות מטוהרים בכך שהם שוכבים על בטנם כשפניהם באדמה.

טרסה שישית: חטא הגרגרנות: כדי לטהר את הגרגרנים מחטאם הם מובאים לטרסה השישית. בטרסה הזאת צומחים עצי פרי רבים, אך פירותיהם העסיסיים רחוקים מהישג יד. הגרגרנים נאלצים לשוטט בטרסה בהתנזרות מוחלטת מכל מאכל ומשקה, תוך כמיהה לפירות העצים כל עוד הם בכור המצרף.

טרסה שביעית: חטא התשוקה: הטרסה של החוטאים בתשוקה היא הקרובה ביותר לגן עדן. דרך הטיהור של חטא זה היא שרפת החוטאים בקיר להבה.

שיקגו וחלקיה היא ה

פורגטוריו. כל חלק שבה בא לידי ביטוי בטרסה אחרת והשניים צועדים בכל שיקגו ורואים כיצד כל חטא משתקף במקום אחר בעיר.

בסוף הצעדה, בשקט, ללא מילה, ביחד הם הגיעו למגדלי הסירס, הכניסה לגן עדן על פני האדמה (The Earthly Paradise) אשר נמצא בקומה העליונה של הפורגטוריו.

קאטו, נמלט מהשקט המעיק ומסביר לאיש הסירה את דעותיו ומחשבותיו לגבי מי ממקהלת השמיים ומתועבת הגיהנום, נמצא כאן, ומה הוא חושב שקרה. הוא הביע את כעסו על התערבותם של המלאכים והשדים במחוזות של פורגטוריו.

איש הסירה לא ענה אף לא במילה.

    שניהם נכנסו אל דירה מזוהמת, עם רימות וזבובים ולכלוך ואוכל שהתקלקל.

קיא בשלוליות יבשות מציף ועולה על חיתולים מזוהמים.

חתיכות צואה פזורות מסביב כאילו היו חלק ממשחק קוביות.

קאטו, עושה פרצוף חמוץ, סוגר את אפו בידו, נכנס פנימה, מוביל את איש הסירה לחדר המיטות.

שם אפשר לראות את גוויתו של הילד, זה הילד של ארתור, גוויתו הקטנה ממלאת חלק קטן מהצלב ההפוך. סמני הדם על הקירות מסביב, מדגישים את מותו הריטואלי.

"אתה חייב לעשות משהו!" ממשיך קאטו בנסיונות השכנוע שלו, "הפעם הם עשו את זה כאן, אין להם זכות לעשות זאת, אין להם זכות להתערב כאן, אסור להם להתערב במקום שבו ניתנה הבחירה בין טוב לרע לאדם, אתה לא יכול להתעלם מזה!"

איש הסירה, נשען על המקל הכבד שבידו, מסתכל סביב. בוחן וחושב.

הוא מהנהן לקאטו לחיוב. מסמן לו ביד לצאת מהחדר.

אז אפשר לראות אותו מתרכז, מחפש את הנשמה של הילד האבוד.

הוא מוצא אותה, זו כבר החלה לפסוע, אובדת בשיקגו, במשעולים האינסופיים של הפורגטוריו. הוא נגש לגופה הקטנה, והסיר בתנועת יד מהירה, זוג מטבעות שלא היו שם קודם, מעל עיניו של הילד, מפיל אותם הצידה.

מלא כולו בדם, כואב מזיכרונות האירוע הטראומטי, נולד מחדש - הילד לוקח את נשמתו הראשונה, בפעם השנייה, ומגיב בבכי היסטרי.