Peltrix säck

Vart tar allt vägen, när det glöms bort eller tappas? Alla de där mynten som hittat sin väg igenom golvspringorna, alla tillhörigheter som grävs ner i gravar och alla de skatter från forna civilisationer och städer som begravts av tidens gång? För de som tagit sin tid att lyssna på de Järnkrönta i Peltrix många tempel skulle småle om frågan ställdes. De vet vart allt som tappas bort tar vägen; Peltrix säck.

Säcken är inte lika mycket en säck som det är en stor påse, i svart siden med ett utsökt broderi i smaragdgrön tråd som formar mönster som skulle få den främsta av skräddare att vrida sig i avund. Kring påsens mynning är en smärt kedja i det renaste guld inflätat i tyget så att den enkelt går att stänga.

Varken monark eller kejsare har någonsin skådat ett vackrare ting, men en säck är aldrig mer än sitt innehåll, och i det här fallet så kan ögat föråda. Peltrix säck innehåller allt någonsin tappats bort.

### **Ja’jalinth den Vilde**

*Det fanns inte en människa i hela Marodo som vid tiden inte kände till namnet Ja’jalinth. Från de rikaste köpmäns utsmyckade palats till de smutsigaste av hamnkroger, Ja’jalinth var den okrönta drottningen av allt som dekadens stod för. Hennes närvaro var berusande, till den graden att den mest inbitna av Sentilla Noctaner inte kunde hjälpa att bli iväg svept i hennes yviga manér och otämjda lust för att leva. Befann man sig någonsin på samma plats som henne var två saker säkra; Man skulle ha den bästa kvällen i sitt liv och man skulle dyrt ångra det dagen därpå, och kanske i resten av sitt liv.*

*Ja’jalinth hade gjort sin förmögenhet på egen hand. Hon hade börjat som en enkel rånare Enseadas bakgator och tjänat sina första guldmynt med hjälp av en kniv mot en sjömans hals vid 7 års ålder. Hon var vild, men inte korkad. De pengar hon tjänade ihop investerade hon vist, i information och i mutor till rätt tjänstepersoner. När hon fyllt 15 var hennes nätverk brett och hennes penningpung tung. Hon var ung, men hennes blotta närvaro kunde få även de råaste av råskinn att svettas kallt. Hon vadade knähögt i hennes rivalers blod tills den dagen hon nått den absoluta toppen av den kriminella hierarkin. Hon skydde inga medel och det var därför hon var den bäste. Men på toppen av pyramider står en öppen för hela världen att beskåda, och som det skulle visa sig var det inte bara människor som fått upp ögonen för den ärrklädde Ja’jalinth.*

*Efter en lång natt, lång dag och ytterligare en lång natt av livets alla njutningar stapplade en onykter Ja’jalinth mot sitt hem längst med Enseadas kullersten. Natten hade varit till mestadels god, men just denna kväll hade Ja’jalinth förlorat i ett parti Septernåd(ett kortspel). Hon hade sätt till att skalla sin motspelare medvetslös, men förlusten gnagde i henne medans hon långsamt ragglade framåt. Det var bara några ynka mynt som gått förlorat, men i hennes värld kunde det lika gärna ha varit hela hennes förmögenhet. Hon lutade sig över och tömde sin magsäck mot ett hus medans hon i sitt sinne svor över sin förlust.*

*Med något nyktrare ögon reste hon på sig och sträckte på ryggen, och upptäckte att huset hon kastat upp på var Peltrix tempel. Hon besökte aldrig tempel för att be, men syndens salar var en utmärkt plats för affärer. Vid den här tiden så var templet tomt, så mycket viste hon.*

*Ett plötsligt infall av trotts infann sig, och hon beslutade sig för att det var här som hon skulle återfå sina förlorade slantar.*

*Trots hennes utmattade och berusade tillstånd föll hon in i sin naturliga rutin. Hon sänkte sin tyngdpunkt och började långsamt ta sig igenom templets korridorer ljudlöst som en Aidulozisk katt. Utan att göra minsta ljud lyckades hon öppna låset på den stora järnporten som ledde in till Syndarnas sal, Peltrixtemplets bönerum.*

*Den stora salen, utsmyckat med mutor och välplacerade “donationer” låg öde framför henne. Doften av rökelser låg kvar från nattens mässa och några enstaka stearinljus skapade en dunkel känsla i det öde rummet. Med raska och beslutsamma steg gick Ja’jalinth fram till offerskålen och började prompt fylla sin penningpung. Hon muttrade tyst för sig själv när hennes vanligtvis flinka fingrar fumlade och tappade ett mynt på marken. Som om det lilla kopparmyntet hade haft egen vilja så började det rulla ner längst med marken mot salens utgång. Hon följde myntet trött med blicken och frös omedelbart till.*
I en av bänkarna satt det någon och tittade på henne.

*Hennes kniv var ute innan hon hade hunnit ta ett enda andetag. Med ett språng kastade hon sig mot den mörkklädde personen som lugnt bejakade henne. Bänken välte, personen hamnade med ryggen i backen, Ja’jalinth knän mot bröstkorgen och hennes kniv en millimeter från ögongloben.*

*Det måste ha varit spriten eller det dunkla ljuset, men trots att Ja’jalinth inte kunde ha varit mer än några decimeter från personens ansikte kunde hon inte utröna några minensvärda drag. Den hade ögon, näsa och en mun men inget som fastnade i hennes minne. Hon skakade av sig känslan och förde ett finger mot sina läppar.*

*“Rör du dig, skriker du så dödar jag dig här och nu” väste hon och lät knivens yttersta egg vila mot personens kindben. Personen blottade ett leende, ett varmt och hjärtligt sådant. Ett leende som Ja’jalinth enbart sätt hos föräldrar vars barn lyckats ta sitt första steg eller talat sitt första ord. Det fanns något så skrämmande genuint i leendet att den härdade Ja’jalinth tappade fattningen.*

***“*VET DU VEM JAG ÄR?***“* ***sa personen. Dess stämma resonerade med ljudet av skuggor och njutning.***

*Ja’jalinth reste sig, försökte ta ett kliv bakåt men ramlade på trappan som ledde upp till altaret. Desperat försökte hon få fattningen kring altarbordet, men lyckades enbart få tag på duken som täckte den och i sin fall fick hon den svartgröna tygbiten över sig.*

***“*FÄRGERNA KLÄR DIG***''* ***kommenterade personen och reste sig.***

*Ja’jalinth höjde instinktivt sin kniv. I hennes huvud spelade det ingen roll om det bara var alkoholen eller om det faktiskt var guden själv. Hon samlade sig och med klar röst väste hon;*
“Du får inte en krona! De här pengarna är mina!”.

*Gestalten som nu stod rakt framför henne stannade upp. För en sekund verkade gestalten förvirrad, men till sist bröt den ut i ett skratt som fick insidan av Syndarnas salar att vrida sig och ljusen som än levde att dansa.*

***“*DU ÄR MAGNIFIK, JA’JALINTH. DIN BLOTTA NÄRVARO DRIVER MÄNNISKOR TILL ATT VISA SIN SANNA SIDA; LUST, AVUND OCH GIRIGHET. JAG ÄR INTE HÄR FÖR ATT STJÄLA FRÅN DIG, UTAN GE DIG ETT VERKTYG FÖR ATT FORTSÄTTA GÖRA MITT ARBETE ÅT MIG. DU, SOM GLÖMDES AV DINA FÖRÄLDRAR ATT RUTTNA I GATSTENEN. DU ÄR MIN GÅVAS SANNA SKATT*“***

*Ja’jalinth hittades i templet morgonen därpå, sovandes på golvet insvept i altarduken. Hon kastades ut med huvudet före. De tog de pengar hon stulit, men i en akt väldigt olikt Peltrixpräster lät de henne behålla allt annat hon hade med sig; Sina egna pengar, sina kläder, hennes dolk och den utsökta svarta påsen som hängde från hennes bälte.*

### **Säcken**

Allt som någonsin tappats bort ryms i den här säcken. Om bäraren sträcker ner handen i den och föreställer sig vad det är den söker kommer handen att hitta det, förutsatt att något likt det någonsin tappats bort. Storlek spelar ingen roll.
Om bäraren skulle stoppa örat mot säcken och tyst viskat en fråga kan den höra ord som för länge sedan glömts bort, förutsatt att orden någonsin talats.