Okogan Clansword

Věk
 Úmrtí
 Potomci
 Motto

## Popis

Okogan je ork průměrného vzrůstu, světlejší pleti odstínu zelené. Jeho dlouhé vlasy jsou bílé, stejně jako téměř stejně dlouhé vousy, dokonce stejně vlají ve větru, když mírně zafouká. Oděn bývá vidět v kožených kalhotech, nebo sukni, hruď má vždy holou jak se na Blademastera sluší a patří. U opasku má vždy svůj dlouhý meč, který vypadá nově a vždy se blyští, i když už si toho zažil dost, nejspíš protože ho Okogan ve volných chvilkách leští. Vždy mluví klidným tónem, který v kombinaci s jeho hlubokým hlasem lahodí uším, což je dost nezvyklé u orka. Jeho dvě oči, které vidí i to co by vidět neměli jsou bílé, takže na se na první pohled může zdát, že je slepý i když tomu tak není, naopak jeho zrak je vynikající, avšak pokud se naštve což se nestává moc často, lze si všimnout že oči nabírají syté rudou barvu.

 Soubor:Okogan.png
## Minulost

Jsou dny kdy mi chybí staré časy. Jako kupříkladu dnes. Kam se podívám jsou na téhle lodi jen hlupáci a bezpáteřní zbabělci. Pamatuji si na jinou dobu. Dobu velkých bojú a ještě větších hrdinú.
 Pamatuji si to jakoby se to událo jen včera. Když jsem byl ještě mlád a doprovázel své bratry do boje proti Draenei. I když dnes vím že naším nepřítelem nebyli, nelituji té války. Nebylo to prolití z naší vúle, ale z vúle bestií a slabochú. A vzpomínám...vzpomínám jak se otevřela ta prapodivná brána. Jak vedl Blackhand legie válečníkú vstříc nové, úrodné zemi. Říkal jsem si že mi bude chybět Halvalor až se tam Čepele přesídlí...
 Byli jsme hlupáci že jsme zústali. Měli jsme ten nový svět utopit v krvi nepřátel Hordy. Ale budiž, moudrý válečník nad svou chybou nenaříká ale poučí se z ní tak jako já. Když se ozvalo volání podruhé, byl jsem tam. Stál jsem po boku svých bratří s Harmonií zloby, mečem jenž mi daroval múj otec, a kosil ty směšné lidi jako oni kosí obilí. Až do dne kdy mne ti jenž jsem považoval za ubohé zajali.
 Proklínám svou pamět za to že to neustále nosí se mnou. Poražen, ponížen, zlomen. Jako vepř kterého si farmář skrotil natolik že se už nepokouší utéct z chlévu a jen se nechává vykrmovat až si pro něj přijde sekera nebo núž. Ale duch Hordy nemúže být zlomen jako jeho válečníci! Když jsem již byl skoro ztracen, zjevil se on. V zbroji Doomhammera, s jeho kladivem a mocí kdysi odepřenou šamanúm. Thrall, syn Durotana přišel aby nám vrátil hrdost. Nebylo potřeba mnoho a řetězy na rukách jsem pobíjel lidi znovu jako kdysi. Ale řetěz není zbraň hodná válečníka. Proto jsem znovu vyhledal svúj meč a nabídl jej i svou oddanost novému náčelníku. A když rozkázal vydat se k západu, byl jsem na lodích mezi prvními.
 Trollové neznají čest tak jak ji známe my, ale dokázali že jsou hodni svého boje a přidali se i k naší věci. S jejich pomocí jsme porazili rybí lid a dorazili k tomu podivnému místu. I tam byl boj jako je na každém světě, v každé zemi, v každém muži. Po boku čestných taurenú proti kentaurské špíně, v zelené vlně proti elfúm i v tom prapodivném spojení elfú, Hordy a Aliance proti Legií. V tom boji jsem to pocítil. Duchové se k nám znovu vrátili a mne znovu naplnil klid s kterým jsem tak dávno vládnul svému meči.
 Mír byl nastolen. Ale mír není cestou kterou kráčím. Válka mne znovu volala, tentokrát doma...v Outlandu. Kdysi múj domov, nyní další bojiště. Stál jsem tam proti hordám krvežíznivích zrúd které byli kdysi múj lid, nyní šílený krví démonú. Thrallmar bylo to místo odkud jsme vyráželi do války. A tam jsem ho potkal.
 Nemrtvé jsem nenáviděl odkdy jsem zjistil že existují. Gul´danovi rytíři smrti, Pohroma, Opuštění... Ale tenhle byl jiný. Říkal si Ygridox a podobal se nám více než někteří orkové které jsem na své cestě potkal. Jak si múže mrtvola udržet nějakou čest je pro mne záhada, ale je to jedna ze záhad kterou ani luštit nechci. Obzvláště poté co se tam stalo.
 Stál tam mezi nimi. V černém železe, s čepelí krvavě rudou stejně jako jeho kúže. Ogaran, múj syn. Múj syn se mne chystal zabít stejnou cestou kterou mne učil múj otec a kterou jsem naučil já jeho. Byl jsem lepší, avšak zabít vlastní krev, i když skaženou, pro mne bylo nemožné. Harmonie zloby která byla v našem rodu od nepaměti byla roztříštěna úderem posledního z toho rodu zatímco ze mne múj život pomalu vytékal na proklatou krajinu kolem.
 Zemřel bych a mé dědictví se mnou, o tom nebylo pochyb. Zemřel bych tam ale stalo se to o čem nesní ani lidé. Ten kolos mrtvého masa v masce kata se ohnal roztrženým řetězem z jeho pout a omotal jej kolem krku toho zrádneho prasete. Nevydal ani hlásku při tom jak z něj mačkal vzduch a drtil mu kosti. Nevydal ani hlásku když mne bral zpátky a nevydal ani hlásku když jsem ho proklínal za záchranu mého života.
 To vše je ale už jen vzpomínka. Teď je múj meč potřebuje další bitva, další pro které musím vybojovat mír. Ano, tam možná naleznu rovnováhu mysli která mne v tom pekle opustila. Na Mythií.