Jak jsou města organizována?

*Hukot tramvaje, troubení aut, kvílení sirény, cinkání fontány..... hukot velkoměsta je nezaměnitelný.   Města pulzují pohybem - sem a tam, kdy se lidé věnují svým záležitostem, a neustálým viditelným i neviditelným tokem peněz, informací, myšlenek, zboží, energie a dalších věcí. Zvukové kulisy a ulice měst jsou nám důvěrně známé, ať už v nich žijeme, nebo ne.   Ať už jsme tu jen na víkend na návštěvě, nebo si nepamatujeme, že bychom nevěděli, jak se pohybovat v metru, je toho tolik, co vidět, slyšet, ochutnat, cítit - a dokonce i studovat. V minulém díle jsme hovořili o tom, že urbanizace neboli růst a změna měst vychází ze změn typu ekonomické činnosti, na které jsou lidé v dané oblasti závislí, z technologií a z populačních změn. Třeba o tom, že Tokio bývalo malou rybářskou vesnicí jménem Edo, nebo o tom, jak se za poslední dva roky změnilo místo, kde žijete, protože stále více lidí trvale pracuje z domova. Tyto posuny mění také vnitřní strukturu nebo to, jak je město fyzicky uspořádáno a rozvrženo.   Dnes tedy nahlédneme do těchto velkých komplexních struktur a podíváme se, jak je prostor organizován, zda existují zákonitosti ve vzorcích využití území a jak a proč se liší po celém světě. Jmenuji se Alizé Carrère a hovořím s vámi v pořadu Crash Course Geography.*

Každé město má svůj jedinečný příběh. A pokud máme vhodné dovednosti a nástroje, můžeme město "číst" jako "text", který nám řekne vše o jeho kultuře a historii.   Příběh o tom, kdo je, odkud pochází a kam směřuje. Jeho čtvrti nám napoví, kdo v nich žije a jaké práce lidé vykonávají.   Prázdné nebo plné ulice nám prozradí, jak se tam žije.  A všude jsou signály, které ukazují na jeho historii, od toho, co měli lidé k obědu, přes válku a přesídlování, zmatek a nebezpečí, ale také naději a společenství a prostě... život. Vezměte si například tuto rovnou pláň kdesi uprostřed Ameriky.   Na základě teorie centrálního místa, kterou jsme představili v minulém díle, se každý z našich farmářů usadí rovnoměrně po celé této rovině, všichni tak nějak rovnoměrně vzdáleni jeden od druhého. Nakonec ale potřebujeme místo, kde bychom si mohli koupit základní potraviny, jako jsou banány, nebo třeba nové kladivo poté, co ho frustrovaně hodíme do kukuřice.  Tady začínají vznikat města. A pak někdy potřebujeme něco většího než banány nebo kladivo, třeba nový pluh nebo traktor.

A pro takové specializovanější předměty se zamíří do velkého města. To samozřejmě nevypadá jako žádné konkrétní město, které známe, a to proto, že je to model. A modely ve skutečnosti shrnují teorii a stejně jako náš další zeměpisný nástroj mapa jsou zjednodušením reality. Jiný model nám například říká, jak se město rozrůstá směrem ven radiálním způsobem od centra města nebo centrální obchodní čtvrti.  Tento model se nazývá model koncentrické zóny. Model koncentrické zóny ve skutečnosti vychází z Chicaga konce 19. a počátku 20. století s jeho oslnivými novými technologiemi - jako jsou monumentální firemní mrakodrapy z oceli a skla a impozantní radnice, to vše protkané širokými řekami a širokými ulicemi se sochami. Vzdálíme-li se od centra, ulice jsou rozvrženy do mřížového vzoru a můžeme projít několika starými opuštěnými průmyslovými čtvrtěmi podél železničních tratí nebo kanalizovaných řek.

Většina těchto továren, skladišť a mlýnů je zabedněná, i když několik jich může být stále aktivních. jedná se o Zónu přechodu, a přestože je využívána především pro průmyslové věci, našli bychom zde také nejlevnější místa k bydlení. Když se přesuneme do dalšího prstence modelu, Zóny nezávislých pracovníků, najdeme rodiny továrních dělníků, kteří mohli opustit zónu přechodu, ale kteří stále potřebují levný a snadný přístup ke svým pracovištím. A ještě dále se dostáváme na předměstí.  To je Zóna lepších bydlišť a žije v ní střední třída a rodiny s vyšším postavením - vlastně stejně jako dnes. A konečně se dostáváme k poslednímu prstenci neboli Zóně dojíždějících. Ač se tomu nechce věřit, na počátku 20. století se zde žilo. Tady žili bohatí lidé, lidé, kteří si mohli dovolit luxus jezdit do práce vlakem. Je docela divoké přemýšlet o dojíždění do práce jako o luxusu, ale je skvělé vidět, jak se doba změnila! A nakonec se dostáváme na venkovský okraj měst, neboli na vnější předměstí, kde jsou velké pozemky a půda čeká na developera. Ale i když je to založeno na Chicagu, není to dokonalý popis města. A to proto, že modely jsou spíše návodem než skutečnými pravidly. Tyto modely nám pouze pomáhají začít vysvětlovat zákonitosti, které ve městech vidíme - ale modelů je mnoho.

Pokud si projdeme většinu měst v Severní Americe, můžeme v jejich uspořádání skutečně vyčíst několik odlišných historických fází, něco jako archeologické vykopávky. Každá nová fáze města přináší nové procesy a vztahy, které vytvořily specifické vzorce urbanistické formy neboli velikosti a tvaru města a uspořádání jeho domů, ulic, budov a volných prostranství. Ovlivňuje také využití půdy, které má vliv na způsob využití pozemků v rámci města. A to vše se do města otiskuje vrstvu po vrstvě. Například mnoho měst v Severní Americe začínalo jako koloniální přístavy a vnitrozemská tržní centra, která byla často postavena na krajině utvářené původními obyvateli Ameriky. Byla to takzvaná pěší města, kde se zboží přepravovalo ručním vozem nebo koňským povozem, zásadní byla vodní síla a stavba kanálů a kde bylo jen velmi malé oddělení mezi domovem a pracovištěm. Industrializace však přinesla rozsáhlé nové změny. Od padesátých let 19. století se města hemžila nově příchozími obyvateli, byla přeplněna továrnami, sklady, obchody a kancelářemi a probíhala intenzivní soutěž o nejlepší a nejdostupnější místa.

Centrální obchodní čtvrť se tak stala velmi žádanou lokalitou, protože se zde sbíhaly všechny dopravní trasy. Podobně jako v americkém Bostonu, kde původní městskou finanční čtvrť najdete na stejném místě dodnes (i když po velkém bostonském požáru musela být kompletně přestavěna).   Na dřívějších mapách Bostonu můžeme dokonce vidět, že i když se jeho finanční čtvrť nenachází v centru města, stále byla významnou součástí dopravních tras pro podniky v oblasti. A mezi těmito přechody si zámožnější lidé mohli zřizovat domy mimo místa, kde pracovali. Často je k tomu vedla snaha hledat lepší způsob života a uniknout přetíženosti a znečištění města - stejně jako nově příchozí. Z demografického hlediska přitahovala severoamerická průmyslová města konce 19. století obrovské množství migrantů a přistěhovalců, většinou z Německa, Irska, Anglie a Číny.  Do Severní Ameriky je tlačila a táhla řada faktorů, například hladomory, úleva od náboženského či politického pronásledování nebo jen šance na lepší život. V těchto průmyslových městech se kolem centrální obchodní čtvrti vytvořila mozaika etnických komunit. I když v průběhu času docházelo k neustálému třídění a přesouvání obyvatel.

Čtvrti se měnily tak, jak se do nich stěhovala jedna sociální nebo etnická skupina a přebírala je od jiné, což je proces, který geografové nazývají invaze a sukcese. Tím se dostáváme k předměstím. Po druhé světové válce došlo k dvojímu prudkému nárůstu vlastnictví automobilů a výstavby silnic. Výsledkem byl prudký růst předměstí, tedy oblastí ležících v dojížďkové zóně města, který při studiu měst nazýváme suburbanizace. Prstenec předměstí rostl mnohem rychleji než centrum města. Dnes jsou to rozlehlé oblasti s nízkou hustotou zalidnění a závislé na automobilech na okraji metropolitních oblastí. Tyto posuny v dopravě zcela změnily pracovní místa a životní vzorce.   Mnozí výzkumníci se ve skutečnosti domnívají, že inovace a změny v dopravních systémech jsou nejvýznamnějším faktorem při rozhodování o podobě měst a využití půdy, protože řídí, jak blízko u sebe lidé žijí a kolik půdy zabírají. Od konce 70. let 20. století pak začala ve městech ubývat pracovní místa ve výrobě. Také naše technologie se měnily s rozvojem širokopásmových a satelitních systémů. A to také ovlivnilo způsob života lidí a prohloubilo sociální a ekonomickou nerovnost, takže forma měst se stala roztříštěnější a méně centralizovaná, protože na okrajích metropolitních oblastí vznikala okrajová města. Dnešní severoamerická města jsou polycentrické metropolitní struktury, což znamená, že předměstí nejsou jen ložnicemi pro ty, kteří pracují v centrech.

Jsou to silná centra zaměstnanosti, která plní mnoho ekonomických funkcí ve svých regionech. V Crash Course Geography si však dobře uvědomujeme, že každý prostor má svou jedinečnou historii, která vytvořila místa, která se tam dnes nacházejí. Co by se tedy stalo, kdybychom vzali ty široké rovné ulice a sítě z mnoha evropských nebo severoamerických měst a umístili je někam, kde je horko, větrno a kde je hodně zemětřesení? Je jasné, že nemůžeme stavět města stejným způsobem v každém klimatu nebo prostředí. Například severoafrická, islámská města sice také začínají jako mnohá evropská města, s místem bohoslužeb v centru - ale mešitou místo katedrály -, ale horké, suché klima a oblast náchylná k zemětřesení znamená, že skutečné uspořádání města a způsob, jakým jsou budovy postaveny, jsou odlišné.   A přestože každé město bude jiné, Fez je docela dobrým příkladem toho, co můžeme očekávat. Nyní jsme tedy ve Fezu v Maroku. Od roku 2022 je třetím největším městem v Maroku a byl založen mezi 8. a 9. stoletím. Začneme-li v centru města, začneme u Džami neboli páteční mešity a hned nás to vrhne do suků neboli krytých bazarů a pouličních tržišť po jejím vnějším obvodu.   Ty byly centrem obchodního a společenského života. A na rozdíl od většiny evropských měst byly suky postaveny přímo u hradeb a zcela zakrývaly mešitu. Takže je to něco jako neviditelné srdce města. Nejprve míjíme stánky s knihami, parfémy, modlitebními podložkami a podobně. Ty byly považovány za nejčistší a nejprestižnější zboží, a tak se suky nejblíže hlavní mešitě specializovaly právě na ně.

 A jak se vzdalujeme směrem k branám do města, míjíme obchody, které byly považovány za nečisté, a proto se nacházely dále od mešity, jako jsou obchody s barvami, koželužny a barvírny kůží. A vedle suků se shlukují obytné čtvrti. V rámci čtvrti byl každý dům propojen se skupinou domů klikatými úzkými uličkami, uličkami a krytými průchody, které napomáhaly maximálnímu zastínění a umožňovaly projít všude po městě. V horkém a suchém podnebí byly tyto urbanistické zásady praktickou odpovědí na intenzivní horko a sluneční záření. A úzké ulice a budovy podpírající jiné budovy mohly být raným pokusem o odolnost města proti zemětřesení. Výsledkem byly kompaktní, velmi husté čtvrti se souvislým uspořádáním budov, které minimalizovaly zábor půdy a pomáhaly posilovat pocit sounáležitosti.

A v rámci jednotlivých domů byly dveře umístěny tak, aby nestály proti sobě přes malé ulice.    Okna byla malá, úzká a nad úrovní očí. To umožňovalo zachovat vysoký stupeň osobního soukromí, což je důležitý aspekt islámských kulturních hodnot. Mnohé ulice byly slepé, aby se omezil počet procházejících osob, a ve větších domech poskytovaly nádvoří ohnisko domácího života při zachování soukromí. Historické jádro starého města Fezu je dnes obklopeno postupným rozšiřováním města. Během koloniální éry na počátku 20. století vyrostlo za hradbami starého města nové město.  Má rysy běžné pro jiná koloniální města, jako jsou nové vládní budovy, široké bulváry, hotely, obchodní domy apod. A dále venku tvoří moderní postkoloniální město prstenec kolem oblasti koloniální zástavby. Domy ve vnitroblocích téměř zmizely a nahradily je bytové domy a rodinné domy s vysokými příjmy.   Viditelná je také zóna mezinárodních hotelů, mrakodrapů, továren, univerzit a dálnic.

A vidíme zde také squatterské osady, v nichž žijí nově příchozí migranti. A to je něco, co vidíme, když "čteme" Boston nebo Fez, vlastně spoustu měst. Charakter městského prostoru vychází z lidí, kteří v něm žijí a pracují, protože si své fyzické a sociální prostředí upravují podle svých potřeb a hodnot. Každé město má svou specifickou vnitřní geografii - a ta může být jak velmi neuspořádaná, tak velmi krásná. Města jsou živé, dýchající ekosystémy, kde se život odehrává jako složitý tanec interakcí, včetně soupeření o prostor, otázek dostupnosti a pohodlí nebo sociálních vzorců, které ovlivňují naše vzájemné vztahy ve společném prostředí. Povaha těchto problémů a způsob jejich řešení v rámci formálního procesu plánování měst je téma, kterému se budeme věnovat příště. Mnohé mapy a hranice představují moderní geopolitické rozdělení, o němž bylo často rozhodnuto bez konzultace, souhlasu nebo uznání původních obyvatel země.