Politika

*Jste dobrý občan, že?  V minulých volbách jste se zúčastnili voleb nebo se chystáte volit v budoucnu.  Platíte daně.  Rádi vykonáváte všechny své občanské povinnosti.  Jde o to, že už možná víte všechno o tom, jak vaše vláda funguje.  Pokud ne a jste Američan, tak na to je tu rychlokurz.  Ale i když jste informovaný občan, který zná nazpaměť každý řádek vaší ústavy, neznamená to, že víte, proč vaše vláda funguje.  K tomu potřebujeme jiný druh politických znalostí.  Občanská nauka vám řekne, jak váš systém funguje, ale sociologie vám pomůže pochopit proč.*

Co máme na mysli, když mluvíme o politice?  V hodinách občanské nauky lze politiku definovat ve smyslu konkrétních vládních systémů, ale sociologové mají širší definici:  Politika je hlavní společenská instituce, pomocí níž společnost organizuje rozhodování a rozděluje moc a zdroje.  Podle této definice politika samozřejmě zahrnuje věci, jako je samotná vláda, ale také věci mimo ni, jako jsou organizace politických stran a lobbistické skupiny, a dokonce i sociální hnutí.  Volby jsou politickou akcí, ale stejně tak i účast na demonstraci nebo telefonát svému zástupci.  Nebo bojkotování společnosti, jejíž generální ředitel zastává myšlenky, které se vám nelíbí.  To všechno jsou totiž způsoby, jak se pokusit ovlivnit společenské rozhodování a rozdělení moci.  Jak již bylo řečeno, vláda zde má zvláštní význam, protože je hlavní formální organizací, která organizuje a reguluje politiku, takže je zodpovědná za rozhodování za celou společnost.  A může tato rozhodnutí provádět, protože má velkou moc, kterou náš starý známý Max Weber definoval jako schopnost dosáhnout žádoucích cílů přes námitky ostatních.

Weber považoval za moc vlády donucovací moc neboli moc, která je podpořena hrozbou síly.  Možná svou vládu nepovažujete za hrozbu, ale Weber ve skutečnosti definoval stát jako organizaci, která má monopol na legitimní použití násilí.  Samozřejmě - a naštěstí - ne každá akce, kterou vláda podniká, vyžaduje otevřené použití síly.  Za normálních okolností lidé respektují politické systémy, které v jejich vládě fungují, a mají tendenci vnímat státní moc jako výraz autority, kdy představitelé státu mají právo použít legitimní sílu.  A tak, i když je násilí pro Webera vždy krajní možností státu, většinou není nutné.  Weber také uznával, že moc politického systému má různé podoby.  Tradiční autorita je moc, která je legitimizována respektováním dlouhodobých kulturních vzorců a přesvědčení.  Je založena na stejné myšlence jako tradiční myšlení, o kterém jsme hovořili v dílech 9 a 17, totiž že svět má svůj základní řád a tento řád je třeba respektovat.  Další styl moci je znám jako racionálně-právní autorita neboli moc legitimizovaná právně přijatými pravidly a předpisy.

To je síla, která stojí za americkou ústavou, jejíž psaná pravidla určují celý americký politický a právní systém.  Když se ústava mění nebo reinterpretuje, mění se i pravidla, jako například v roce 2015, kdy Nejvyšší soud rozhodl, že manželství osob stejného pohlaví je legální.  A konečně tu máme jakousi divokou moc: charismatickou autoritu, což je moc legitimizovaná mimořádnými osobními vlastnostmi vůdce.  Ježíš Nazaretský, který vedl nové náboženské hnutí, nebo Martin Luther King mladší, který vedl tisíce lidí v hnutí za občanská práva, jsou příklady osobností, které mobilizovaly právě tento druh autority.  Autorita, která se opírá výhradně o kvality jedné osoby, však může být nestabilní.  Proto se někdy tato moc přenese na něco mimo - odděleně od - této jedné charismatické osoby.  Tomuto jevu se říká rutinizace charismatu a dochází při něm k přeměně charismatické autority na určitou kombinaci tradiční a/nebo racionálně-právní autority.  Dobrým příkladem je založení církve po Ježíšově smrti.  Nuže, stejně jako existují různé druhy autority, existují i různé formy vlády.

Například demokracie - politický systém, který dává moc lidu jako celku - bývá podporována racionálně-právní autoritou.  To není příliš překvapivé, protože ve Weberově modelu se demokracie jako forma vlády i racionálně-právní přístup k autoritě objevily s racionalizací a vznikem byrokracie.  A určitou příbuznost mezi demokracií a racionálně-právní autoritou můžeme spatřovat i v tom, že vůdcovství v demokraciích je spojeno se zastáváním úřadu.  Moc je tedy spojena s právně definovaným úřadem, nikoli s konkrétní osobou.  Naproti tomu monarchie je politický systém, v němž je moc legitimizována tradiční autoritou a držena jednou rodinou.  To je možná nejzřetelnější ve feudální evropské myšlence božského práva králů, v níž byli panovníci od nepaměti považováni za Bohem ustanovené osoby.  A stejně jako jsou demokracie mnohem běžnější v moderních byrokratických státech, jsou monarchie běžnější v tradičních agrárních společnostech.  Určitý typ autority však nesídlí vždy v konkrétní formě vlády.  Například monarchie je jen jedním z typů autoritářství, což je jakýkoli systém, který lidem upírá účast na vlastní vládě a přenechává vládnutí elitám.  A zatímco monarchie se opírá o tradiční autoritu, jiná odrůda autoritářství, totalitarismus, se o ni neopírá.  Totalitarismus je centralizovaný politický systém, který rozsáhle reguluje životy lidí.  A má některé stejné afinity k právně-racionální autoritě jako demokracie.  Jednak jsou oba systémy moderní, ale také je mnohem snazší úzce kontrolovat lidi prostřednictvím systému byrokratických pravidel.  Totalitní vláda může například vydat zákon, podle něhož musí být například v každé domácnosti vyvěšen obrázek vládce.

Jedná se o malé byrokratické pravidlo s velkými politickými důsledky.  A demokracie také není vždy spojena s právně-racionální autoritou.  Vezměte si Spojené státy!  Prezident má moc díky pravidlům stanoveným v ústavě - což je forma právně-racionální autority -, ale prezident této moci dosahuje vítězstvím ve volbách, které se často mohou opírat o charismatickou autoritu.  Tradiční autoritu svého druhu můžeme dokonce vidět v úctě, s jakou se v politickém diskurzu vzývá ústava a "otcové zakladatelé".  Nyní nás USA jako příklad mohou posunout od dosud spíše teoretické diskuse o autoritě a politice k tomu, abychom viděli, jak nám sociologie může pomoci pochopit, jak vypadají v praxi.  Abychom pochopili moc, autoritu a politiku, musíme porozumět politickým postojům obyvatelstva.  A k tomu potřebujeme mluvit o politickém spektru, široké škále názorů a idejí, které tvoří politiku společnosti.  V USA se toto spektrum pohybuje od liberálního na levé straně spektra po konzervativní na pravé straně.  A opět se nejedná pouze o teoretický rozdíl idejí; tato přesvědčení určují rozdělení moci a zdrojů v USA velmi zásadním způsobem.

Například v ekonomických otázkách jsou levicové nebo liberální názory často nakloněny vládním zásahům do ekonomiky, které mají pomoci zajistit rovnost výsledků.  Rovné odměňování žen, spravedlivé rozdělení bohatství mezi rasami a předpisy podporující bezpečnost na pracovišti a při výrobě - to vše jsou příklady ekonomických otázek, kterými se levice často zabývá.  Naproti tomu konzervativní nebo pravicově orientované názory mohou mít tendenci zastávat spíše přístup laissez-faire nebo "ruce pryč", kdy jsou vládní regulace považovány za překážku přirozeného toku ekonomické činnosti.  Takto tedy může vypadat politické spektrum, pokud jde o ekonomické záležitosti.  V sociálních otázkách je jedním ze způsobů, jak chápat rozdíly mezi levicí a pravicí, rozdílné druhy autorit, které mají jednotlivé frakce tendenci podporovat nebo schvalovat. Zde má pravice tendenci stavět své argumenty na tradičních autoritách, zatímco levice se spíše obrací k právně-racionálním rámcům.  To můžeme vidět například v otázce rovnosti manželství:  Pravice často popisuje svůj odpor jako obranu "tradičního manželství", zatímco levice tvrdí, že rovnost manželství je rozšířením zákonných, občanských práv.  Nyní, bez ohledu na to, kam ve spektru spadají vaše politické sklony, by nakonec byly docela bezvýznamné bez nějakého způsobu, jak jim dát formu v boji o věci, jako je moc a bohatství.

V tomto směru přicházejí ke slovu politické strany a zájmové skupiny, jako jsou politické akční výbory, které se organizují spíše kolem konkrétních témat než kolem celé stranické platformy.  A kromě formální, institucionální politiky existují také sociální hnutí, která se snaží mobilizovat masy lidí k prosazování konkrétních politických cílů.  Dobrými příklady jsou hnutí Black Lives Matter a Tea Party.  Lobbování, zájmové skupiny a sociální hnutí však vyvolávají obtížné otázky o tom, nakolik je americký systém skutečně demokratický.  Proč byste měli demonstrovat v ulicích, když máte mít možnost vyjádřit své politické přesvědčení hlasováním?  Odpověď se skrývá v sociologických teoriích moci - tedy v různých chápáních toho, jak je moc ve společnosti rozdělena.  Jeden z běžných názorů je známý jako pluralistický model, který vidí moc jako velmi široce rozdělenou.  Podle tohoto názoru je politika záležitostí vyjednávání, ale každý má v tomto procesu alespoň nějaký hlas.  Tento model byl úzce spjat se strukturální funkcionalistickou teorií a v 50. a na počátku 60. let 20. století dominoval velké části americké sociologie.

 V tomto směru myšlení jsou demonstrace považovány za iracionální výbuchy, nesmyslná gesta v politickém systému, který již spravedlivě rozděluje politickou moc.  V modelu mocenské elity však politické protesty dávají dokonalý smysl.  Tento pohled vidí politickou moc jako soustředěnou v rukou malých skupin, zejména velmi bohatých.  V takovém případě mohou být protesty pro mnoho lidí jediným způsobem, jak prosadit své zájmy a jak dosáhnout toho, aby byl jejich hlas slyšet.  A konečně je tu marxistický model politické ekonomie, který zastává názor, že oba dva zbývající modely se skutečně míjejí účinkem: Moc zde není rovnoměrně rozdělena, ale také není v rukou striktně politické elity.  Místo toho je příčina nerovnováhy moci viděna jako systémová a několik málo mocných je považováno za produkt určitého ekonomického systému.  Smysluplná politická změna je tedy v tomto pojetí možná pouze prostřednictvím změny základního ekonomického systému.  Abychom tedy pochopili politiku - ve Spojených státech nebo kdekoli jinde -, musíme se podívat na všechny aspekty, o nichž jsme hovořili - na typy moci, druhy vlády, politické přesvědčení, modely moci a na to, jak spolu všechny souvisejí.  Dnes jsme se seznámili se sociologickým přístupem k politice.

Definovali jsme politiku a moc.  Diskutovali jsme o různých typech autority a o tom, jak souvisejí s různými politickými systémy.  A podrobně jsme se zabývali americkou politikou, mluvili jsme o demografii a politických organizacích.  Nakonec jsme diskutovali o různých sociologických teoriích moci.