Co je prostor a jak ho studujeme?

*Toto je prostor. Ne, nemyslím tu část plnou hvězd a satelitů. Tento obraz světa nám umožňuje vidět část geografického prostoru. Země je pokryta prvky a vztahy, které můžeme různými způsoby měřit a studovat, abychom lépe porozuměli našemu životnímu prostředí. Kdybych například přiblížil vaši obec, mohl bych změřit prostor spočítáním budov, abych získal představu o její velikosti. Ale tohle je vaše komunita, takže víte, kde je místo, kde se dá dohonit soused, například v eklektické kavárně nebo na procházce po parku se sochami. Já vidím jen fyzické budovy, zatímco vy chápete význam každé budovy. Na prostor se díváme dvěma různými způsoby. Způsobů, jak diskutovat o prostoru, je však více a každý z nich přidává novou vrstvu porozumění - od jeho měření, přes jeho definování až po pochopení vztahů mezi jednotlivými místy. Stejně jako všichni historici studují události v čase na základě toho, co se děje nebo co je pro dané období obvyklé, všichni geografové studují události v prostoru. Bez ohledu na téma nakonec kontextualizujeme místa nebo interakce mezi člověkem a prostředím na základě prostoru, ve kterém existují. Jsem Alizé Carrère a toto je Crash Course Geography.*

Úvod V geografii si klademe otázky, abychom pochopili, co kde je, proč to tam je a jak se to mění. Když se tedy snažíme interpretovat, proč na určitých místech tají ledovce nebo propuká nemoc, chceme jednak změřit prostor (abychom zjistili "rozložení země", chcete-li), jednak se snažíme pochopit, jaký význam má prostor pro to, co se děje. Jako geografové můžeme o prostoru uvažovat ve čtyřech širokých kategoriích, které zdůrazňují různé aspekty, a používat sadu nástrojů a technik, které nám pomáhají s měřením a pochopením našeho světa. V nejjednodušší podobě můžeme o prostoru přemýšlet jako o nádobě, jako je krabice nebo extra velká nádoba Tupperware na lahodný banánový chléb. Chceme vědět, kde se co nachází - v podstatě co je uvnitř nebo vně nádoby. Země je jako jeviště, na kterém se odehrává všechno od chladných skalních útvarů až po politické protesty.

Studium prostoru jako kontejneru nám pomáhá odpovědět na otázku "co je kde?", a to tak, že měříme a lokalizujeme fyzické prvky nebo hranice či ohraničení. K tomu geografové a další lidé, kteří pracují se vzdálenostmi a body, jako například geodeti, používají souřadnicový referenční systém. Třeba překrytím čtvercové sítě na zeměkouli. I naše telefony nám mohou sloužit k tomu, abychom zjistili, kde se co nachází. Když v telefonu otevřeme Mapy Google, telefon se připojí ke globálnímu polohovému systému neboli GPS, který pomocí rádia ze satelitů určuje polohu objektu na zemi. Když přijímač na Zemi - jako je náš telefon - přijme rádiové vlny ze tří nebo více satelitů, telefon může tyto signály převést na přesnou polohu a zjistit, kde se nacházíme. V dnešní době se všechny družice vypouštěné USA, Čínou, Ruskem, EU, Indií a Japonskem nazývají Globální navigační družicový systém. Je sice skvělé vědět, kde se co nachází, ale jako geografové chceme jít dál. Dokonce i naše telefony nám říkají víc než jen to, kde se nachází park se sochami.

Jakmile víme, kde se věci v prostoru nacházejí, můžeme pochopit, jak spolu souvisejí, neboli jejich prostorové vztahy. Lidé jsou vlastně pevně předurčeni k tomu, aby přemýšleli o prostorových vztazích a o tom, jak souvisíme s prostorovou nádobou kolem nás. Abychom mohli tyto prostorové vztahy popsat, musíme poznat topologický prostor, který měří a analyzuje, jak jsou prvky v prostoru uspořádány a jak spolu souvisejí. Tento termín pochází ze slova topologie, které označuje, jak jsou jednotlivé části něčeho propojeny nebo uspořádány. Topologický prostor vidíme v akci také pokaždé, když požádáme telefon, aby nás někam nasměroval. Ve skutečnosti žádáme službu Google Maps, aby se podívala na to, jak spolu souvisí naše počáteční a koncové místo, a našla nejefektivnější spojení na základě toho, co se v dané oblasti fyzicky nachází. Prostorová analýza je směsicí geografie a matematiky, která identifikuje a analyzuje tyto vzorce a vztahy v prostoru pomocí řady technik včetně zobrazovacích technologií, statistiky a geometrie.

Abychom tyto prostorové vzorce viděli a pochopili, jak se prostor mění v čase, pomáhá někdy zmenšit a ustoupit. Dálkový průzkum neboli studium něčeho, aniž bychom se s tím fyzicky setkali, je celá podoblast geografie, která nám právě toto umožňuje. Fotogrammetristé a další odborníci na dálkový průzkum sestavují a analyzují snímky ze satelitů, letadel nebo dronů, které mají senzory zaznamenávající energii odraženou od zemského povrchu. Odražená energie je snímána zařízením, které zaznamenává vlnovou délku jako číslo a toto číslo přeměňuje na pixel na snímku. Dálkový průzkum byl obzvláště užitečný v Antarktidě, kterou je neuvěřitelně obtížné studovat osobně. Tento mrazivý kontinent, pokrytý ledem a sněhem, je jednou z nejméně zmapovaných oblastí na Zemi. A to z dobrého důvodu. Antarktida je považována za nejchladnější a největrnější místo na Zemi.

Podmínky jsou tak extrémní, že pěší putování a zaznamenávání terénu při pozemním mapování je téměř nemožné. V roce 1997 proto vědci ve spolupráci s NASA a Kanadskou vesmírnou agenturou použili ke snímkování povrchu Antarktidy družice dálkového průzkumu Země s radarovými funkcemi, známé jako Radarsat. Pomocí měření ozvěny rádiových vln vysílaných ze satelitu RADAR vytvořili přesné snímky povrchového ledu a sněhu na Antarktidě. Díky těmto údajům můžeme začít s určováním hranic prvků v Antarktidě, jako je například poloha velkých trhlin v ledu zvaných crevasy. Definujeme prostor neboli nádobu, kterou je tento polární kontinent. Definice jakéhokoli druhu jsou však ve skutečnosti jen počátečními stavebními kameny. V Antarktidě můžeme tyto informace využít k analýze našeho vztahu k těmto prvkům. Trhlinové zóny jsou nebezpečné pro přecházení a ze země je obtížné je vidět, takže znalost jejich polohy může pomoci vytvořit bezpečné cestovní trasy. To může ušetřit čas a životy při snaze proplout tímto nebezpečným terénem.

Naše prostorové vztahy jsou však více než jen trasy. Soubor radarových dat se používá také k měření rychlosti pohybu ledovců, což nám umožňuje nahlédnout do fyziky ledovců a lépe předvídat, jak se ledovce mění. Můžeme si vytvořit komplexnější představu o prostoru, když se neptáme jen na to, kde je trhlina, ale jak se mění nebo kam se ten led pohybuje? Nyní jsou kontejnery a topologie informativní, ale neumožňují nám mluvit o subjektivnějších věcech, které o prostoru víme. V geografii můžeme také mluvit o sociálně konstruovaných prostorech, neboli o těch prostorech, které vytváříme a kterým dáváme význam jako společenství. Třeba o kavárně nebo sochařském parku. Sociálně konstruovaný prostor vlastně ani nemusí být fyzický. Způsob, jakým vytváříme a definujeme virtuální prostory - například komunity fanoušků, které vytváříme a kterých se účastníme online - je celá podoblast geografie.

Zůstaňme však ve fyzické sféře, například v čínském Harbinu. Každý rok v lednu se v rámci každoročního Mezinárodního festivalu ledových a sněhových soch v Harbinu vytesávají bloky ledu z řeky Songhua, která protéká městem, do třpytivých soch. Původně ledové lucerny používali v noci na řece hlavně rybáři. Postupně se z nich stala umělecká forma a nakonec i významná společenská a kulturní událost. Nyní je zázračný festival ledu a sněhu synonymem pro Harbin. Studiem sociálně konstruovaných prostorů se dozvídáme, jak se prostor vyčleňuje a vytváří se místo nebo lokalita s významem, které se mohou stát místem společenských, politických nebo ekonomických aktivit. Význam prostoru mohou vytvářet i jednotlivci, nejen komunity.

Studujeme individuálně vnímaný prostor, abychom do něj zahrnuli myšlenku místa a zjistili, jak se vnímání prostoru může měnit od člověka k člověku nebo od kultury ke kultuře. Například dospívající dívka žijící v Harbinu může mít mentální mapu své čtvrti, která zahrnuje body, jež ji zajímají, například obrubník, na kterém si při běhu málem zvrtla kotník. To je její vnímání tohoto prostoru, stejně jako my všichni máme své vlastní vnímání našich individuálních prostorů. A můžeme sledovat, jak se vnímání jednotlivců nebo skupin v průběhu času mění. Dnes je Harbin osmým největším městem Číny. Jeho název však původně pochází z mandžuského jazyka a znamená "místo pro sušení rybářských sítí", což napovídá, jak tento prostor vnímali a využívali jeho dřívější obyvatelé. Jakýkoli prostor lze studovat některou z těchto čtyř optik: jako kontejner, topologicky, sociálně nebo tím, jak jej vnímáme individuálně.

V lednu 2010 otřáslo Haiti a Dominikánskou republikou zemětřesení o síle 7,0 stupně Richterovy škály, které způsobilo obrovské škody a zabilo statisíce lidí. Situace se však může ještě zhoršit. Úsilí o pomoc na Haiti se zpozdilo, protože humanitární pracovníci nevěděli, kam se mají vydat a jak se tam dostat. Přehledné mapy čtvrtí a odlehlých oblastí ostrova před zemětřesením prostě neexistovaly, takže mezinárodní humanitární pracovníci neměli přehled o prostoru a nemohli se rychle nic dozvědět. Místní obyvatelé však oblast znali - věděli, co se tam nachází, jak je uspořádána a co to znamená pro jejich komunity. Takže tyto kolektivní znalosti - nebo vnímaný prostor - byly využity. Během dvou týdnů se Haiti dostalo od žádné mapy ke kompletní mapě v rámci prvního crowdsourcingového mapování pro humanitární účely. Tým kartografů zorganizoval lidi z celého světa, aby pomohli digitalizovat fotografie, což znamená obkreslit snímky a vytvořit 2D tvary a připojit souřadnice, které lze zakreslit do mapy. Tito humanitární pracovníci vkládají letecké a satelitní snímky do mapovací platformy nazvané OpenStreetMap. Pomocí OpenStreetMap mohou dobrovolníci nahlížet na prostor jako na kontejner a pomocí těchto snímků obkreslovat budovy, parky, silnice a další objekty a vytvářet tak základní digitální mapu. Tuto mapu pak může použít kdokoli na světě, kdo má přístup k OpenStreetMap. Na Haiti díky těmto mapám mohli humanitární pracovníci zjistit, kde by měly být budovy, a mohli to využít k určení míst, kde by mohli být lidé uvězněni. Nyní mohli najít efektivní trasy k bodům, kam se potřebovali dostat, a zapojit se do topologie neboli organizace prostoru. Celosvětové úsilí o zmapování Haiti bylo tak úspěšné, protože spojilo ty, kteří měli k dispozici technologii pro digitalizaci hranic budov a cest, a ty, kteří znali význam těchto hranic a cest. Díky crowdsourcingu mohl být smysl prostoru kompletní.

Od roku 2010 pracují komunity po celém světě v rámci OpenStreetMap na digitalizaci svých budov, silnic a dalších prvků. Místní občané propůjčují mapě význam, například které z těchto budov jsou domy nebo kde se nacházejí důležitá komunitní shromaždiště, nemocnice a podniky. Místní skupiny a humanitární pracovníci pak mohou vytvářet mapy, které potřebují k dosažení svých cílů - od identifikace oblastí ohrožených šířením nemocí přes určení bezpečných oblastí pro pronásledované skupiny až po pomoc při rychlém vyhledávání lidí po přírodní katastrofě. Protože mapu může kdokoli aktualizovat podle toho, jak se mění prostorové prvky, jsou data vždy čerstvá a připravená k použití. V podstatě každý může být geografem a vytvářet mapy, které jeho komunita potřebuje. Prostor ve všech svých podobách je nedílnou součástí našeho života. Denně se pohybujeme v prostoru, spoléháme na čerstvá geografická data, abychom se dostali z místa na místo nebo abychom bez velkého přemýšlení dávali význam známým i neznámým prostorům. Jako geografové tento proces formalizujeme. Přijímáme prostorová data ze satelitů, fotografií, radarů a osobních pozorování a vytváříme digitální data, která nám umožňují efektivně lokalizovat budovy, objíždět dopravní komunikace nebo fyzické prvky a sdělovat význam, který komunita dává svému prostoru. Na prostor se zaměřujeme výslovně proto, abychom lépe pochopili a vysvětlili svět kolem nás.