Catherine II av Tussarix

**Catherine II av Tussarix** (født **Catherine Isabeau Anne-Magdaleine Landry**), kjent posthumt som **Fedrelandets mor**, var en var en zarsk fyrstinne av Foix, senere keiserinne av Tussarix: selv om hennes mann regnes som den første monarken etter Mariekrigen, opererte hun ved hans side og nasjonens monark nummer to – ulikt de tidligere monarkers partnere, som fungerte som gemal i alt annet enn navn.

Med opphav i det rike fyrstedømmet Foix, var Catherines familie opprinnelig en gren av huset Landry. Familien hennes kom først til makten da hennes far Aldoisie Landry ble gjort til arving grunnet en fjern slektnings død i Landry-klanen. Hun var enebarnet til Magdaleine og Aldoisie Landry, og ble derfor tatt godt hånd om. Kvinners posisjon i det sørlige keiserriket var sterkere enn i den nordlige delen – hovedsakelig for influensen til dronningstaten Zarax – århundrer tidligere. Catherine ble derfor sett på som enearving til fyrstedømmet da begge foreldrene var døde.

Hun fikk setet som fyrstinne som 20-åring, og ble dermed også lederen for den sørlige koalisjonen av fyrstedømmer som ikke sto med Coast eller Tuss og deres allierte i Mariekrigen. Hun innså likevel at hun kjempet en tapende krig – handelsfamilier som hadde slått seg ned i den midtre delen av keiserriket svingte sider i hvem de støttet, og åkrene lå brakk grunnet pestens herjinger – og bestemte seg for å innlede forhandlinger med fyrst Édmound av Coast mens hun fremdeles var i en posisjon til å stille krav. Landryfreden i 1405 arrangerte både hennes ekteskap med Édmound og innsettelsen av ham og henne som Tussarix' neste monarker.

Etter kroningen i Le Ryxân ledet ekteparet en regjering som var preget av en militaristisk opprustning og renovasjon av hæren. Mens mannen reformerte militærsystemet, og sørget Catherine for å vinne folket ved å gi midler til og legge til rette for bønder på landet og byenes borgerskap etter pesten. Catherine lot likevel ikke reformasjonen av hæren bare ligge hos mannen: sammen bygde de en sterk hær og marine som i 1420-årene underkastet seg Marcheaux, Floem og Le Rapordoin – som de samlet under stohertuginnen av Le-Pied-Royal – i Podarix.

Da keiseren uventet gikk i koma for en måned i 1428, prøvde Catherine å tre inn som fungerende statsoverhode; tross hennes popularitet, satte guvernøren Catherines sønn Viesaine inn som fungerende regent. Da keiseren kom til hektene igjen, ble han lurt av keiserinnens sølvtunge, og hun fikk kronprinsen sendt i eksil til storhertuginne Sauveterre, som ble hans formynder. Édmound gjorde med dette sin datter Anne til arving, og brukte store deler av sine siste år til å gi henne opplæringen hun trengte for å bli den neste monarken.

Den siste tiden av hans liv fungerte Catherine som regent sammen med Anne på veiene av Édmound. Da hennes mann døde, gikk Catherine inn i en sørgende periode. Anne var *de facto* den nye keiserinnen fram til Catherine offisielt abdiserte i 1461; hun fungerte likevel som Annes rådgiver og guvernør av Le Ryxân.

Catherine overlevde datteren Annes gylne regjeringstid, ble holdt i sjakk under keiserkrisen, og bivånet korrupsjonen under hennes tredje datter Antoinette. Hun dro fra hoffet i protest i 1472, og ble tvunget til å frasi seg posisjonen som guvernør til fordel for sin sivgersønn Fernand. Hun ønsket å returnere til de sørlige traktene i Foix, men helsen sviktet under reisen. Hun dro derfor til St. Petalle og tilbrakte sine dager her. Hun skal ha prøvd å ordne med seilas tilbake til Béthonsart, men ble konstant hindret av Fernand – som ønsket å holde henne under oppsikt, og ikke brukte opp Landry-formuen. Fernand brukte sin tidligere elsker Marie Barramine, Catherines kammerpike, til å spionere på Catherine, og var bindeleddet mellom enkekeiserinnen og ham selv. Det strenge været i St. Petalle, kombinert med hennes sviktende helse, var sannsynligvis grunnen til feberen som tok livet hennes i vinteren 1473.

## ***Trivia***

1. *Catherine* har opprinnelse i den latinske formen av det greske Αικατερινη (*Aikaterine*), som har usikker opprinnelse. Det kan i siste instans bety "begge to", "tortur", "langt unna", "hundre" eller "ren".
2. *Isabeau* er den franske middelalderformen av *Isabel*, en kortversjon av *Elisabeth*. Navnet kommer av det hebraiske *Elisheva*, som betyr "Gud er fullkommen" eller "hun som ærer Gud".
3. *Anne* er den franske versjonen av *Anna*, som har sitt opphav i det internasjonale *Hannah*. *Hannah* har sitt utspring i det hebraiske חַנָּה*(Channah)*, som betyr "ynde".
4. *Magdaleine* er den franske formen av *Magdalene*, som kommer av tittelen "av Magdala".
5. *Landry* kommer fra det germanske *Landric*, et navn sammensatt av *land* "land, område" og *ric* "mektig, hersker". Navnet kan derfor oversettes mer konkret til "jordeier".
6. *Qancey* er adaptert av det engelske *Quincey*, som kommer fra det latinske *Quintus*, som betyr "femte". I det gamle Roma ble navnet i tradisjon gitt til det femte barnet i en søskenflokk eller et barn født i årets femte måned, mai.

**1405 A.Æ. – 1431 A.Æ. *(de facto)***