5.11. Health promotion systems

SISTEME DE PROMOVARE A SANATATII

Când vorbim despre sănătate,
înţelegem de fapt servicii de sănătate.

Cealaltă faţă a monedei sănătate
– prevenirea – se situează pe la sfârşitul

listei în majoritatea agendelor.
În general, sănătatea nu este preţuită până în

momentul în care este afectată şi
apare o boală.

Traversăm o perioadă în care ne
confruntăm cu creşterea costurilor

serviciilor medicale şi creşterea
impactului bolilor asupra întregii populaţii

a ţării. Deşi sloganul „este mai
ieftin să previi decât să tratezi” poate părea

demodat, noi credem că este mai
adevărat decât oricând. Este necesar să

facem educaţie pentru sănătate şi
să promovăm sănătatea în România în

concordanţă cu standardele
internaţionale, în special ale Uniunii Europene.

Până în 1990, promovarea sănătăţii
şi educaţia pentru sănătate erau

asimilate cu „educaţia sanitară”.
Intre aceşti doi termeni există câteva

similarităţi, care fac subiectul
unei confuzii supărătoare.

Începutul se plasează în anul 1948,
când serviciul de educaţie

sanitară s-a organizat în cadrul
Ministerului Sănătăţii. Centrul de Educaţie

Sanitară a fost creat câţiva ani
mai târziu, în 1951. Consecutiv, s-a înfiinţat

o reţea de 40 de unităţi
specializate în planificarea, coordonarea şi controlul

activităţii sanitare, ceea ce a
făcut ca România să devină una dintre primele

ţări care a avut un sistem de
educaţie sanitară de stat. De asemenea, s-au

elaborat: planul de acţiune
anti-epidemică, priorităţile de educaţie sanitară

ale populaţiei şi programe de
educaţie sanitară. În 1957 s-a înfiinţat Forumul

Ştiinţific şi Metodologic în
cadrul Institutului de Igienă Bucureşti.

În acelaşi timp, în majoritatea
ţărilor ne-comuniste, populaţia nu

permitea nimănui să impună reguli
privind sănătatea individului. În

România, educaţia sanitară a fost
iniţial un instrument de lucru numai pentru

specialiştii în igienă, nu şi
pentru formatorii de sănătate, dar experţii în

sănătate publică şi-au dat curând
seama că doar prelegerile şi materialele

audio-vizuale nu erau destul. În
consecinţă, ca rezultat al cooperării între

specialiştii din diferite domenii
(experţi medicali, sociologi, psihologi şi

filologi) a apărut o formă nouă
de educaţie. Aceasta este cunoscută în toată

lumea ca educaţie pentru
sănătate.

După 1990, noile abordări în
domeniul promovării sănătăţii, stabilite

prin Charta de la Ottawa pentru
Promovarea Sănătăţii din 1986 au devenit

cunoscute în România. Charta
stabilea cinci strategii fundamentale pentru

succesul promovării sănătăţii:
elaborarea politicilor de sănătate publică,

crearea unui mediu favorabil,
intensificarea acţiunii comunitare, dezvoltarea

deprinderilor individuale şi
reorientarea serviciilor de sănătate.

În 1992, a fost creat Centrul
Naţional de Promovarea Sănătăţii şi

Educaţie pentru Sănătate, cu rol
de for metodologic pentru unităţile

(laboratoare) judeţene de
educaţie pentru sănătate. Personalul Centrului era

format din specialişti în
sănătate publică, sociologi, psihologi, filologi, şi

asistente medicale. În aceeaşi
perioadă personalul Centrului Naţional şi cel

din laboratoarele judeţene au
început să înveţe modalităţi noi de abordare a

promovării sănătăţii şi educaţiei
pentru sănătate.

Începând cu anul 1996 şi cel puţin
în perioada 1997-2000, Ministerul

Sănătăţii a susţinut consecvent
dezvoltarea acestui concept, în România.

Astăzi, cadrul legal pentru
asistenţa sănătăţii publice şi programele

naţionale de sănătate publică -
ambele organizate şi finanţate de Ministerul

Sănătăţii Publice – este stabilit
prin Legea Nr. 95 din 2006, privind reforma

în sănătate. Astfel, Centrul
Naţional de Promovarea Sănătăţii se regăseşte în

structura Şcolii Naţionale de
Sănătate Publică şi Management, iar structura

şi responsabilităţile Reţelei
Naţionale de Promovarea Sănătăţii au fost

stabilite şi s-au creat
condiţiile pentru atingerea unui înalt nivel profesional

în domeniul promovării sănătăţii
şi educaţiei pentru sănătate.

De fapt, educarea cetăţenilor, ca
mijloc de dezvoltare a cunoştinţelor

şi schimbarea comportamentului
într-un stil de viaţă nou, favorabil sănătăţii

este unul dintre scopurile
principale ale programului naţional de educaţie

pentru sănătate.

În abordarea acestui
domeniu, România ia în considerare legislaţia

EU, conform căreia „scopul
promovării sănătăţii este de a îmbunătăţi standardele

generale de sănătate în
comunitate prin îmbunătăţirea cunoştinţelor

despre factorii de risc şi încurajarea
populaţiei să adopte comportamente şi

stiluri de viaţă sănătoase.
Acestea se vor face prin măsuri de informare,

educaţie şi pregătire
profesională, în domeniile: nutriţie, consumul de alcool,

tutun şi droguri, exerciţiul
fizic, sănătate mintală, comportamentul sexual şi

folosirea medicamentelor”

Promovarea sănătăţiieste procesul care oferă individului
şi

colectivităţilor posibilitatea de
a-şi creşte controlul asupra determinanţilor

sănătăţii şi, prin aceasta, de
a-şi îmbunătăţi starea de sănătate. Reprezintă un

concept unificator pentru cei
care recunosc nevoia fundamentală de

schimbare atât a stilului de
viaţă, cât şi a condiţiilor de trai. Promovarea

sănătăţii reprezintă o strategie
de mediere între individ şi mediu, combinând

alegerea personală cu
responsabilitatea socială şi având drept scop

asigurarea în viitor a unei mai
bune stări de sănătate.

Promovarea sănătăţii este un
termen care presupune o abordare

multidimensională de îmbunătăţire
a stării de sănătate, care include activităţi

de educaţie, activităţi de
promovare a unor schimbări comportamentale şi de

stil de viaţă, politici şi măsuri
legislative.

Experienţa specialiştilor din
domeniu, începând cu anul 1974, a

permis identificarea a cinci principiicare stau la baza
promovării sănătăţii:

1. Promovarea sănătăţii implică activ'''''***populaţia pentru stabilirea unui***

program de fiecare zi care
favorizează sănătatea, în loc de a se orienta

preponderent şi exclusiv asupra
indivizilor la risc, care au legături cu

serviciile medicale. Acesta
înseamnă, de fapt, folosirea strategiilor

preventive populaţionale
ecologice, care încearcă să scadă incidenţa bolilor

prin modificarea distribuţiei
factorilor de risc în populaţie. Avantajul

principal este că potenţialul
metodei este mare, iar dezavantajul

major al acestei metode este că
oferă beneficii mari pentru populaţia

generală dar beneficii mici
pentru indivizii la risc înalt, aşa numitul

“paradox al prevenirii”
(Enăchescu, 1994). Combinarea celor două tipuri

de strategii preventive - cea
ecologică şi cea a indivizilor la risc înalt

poate asigura impactul cel mai
bun.

2. Promovarea sănătăţii este
orientată asupra cauzelorcare produc

îmbolnăviri;

3. Promovarea sănătăţii foloseşte
diferite abordări
care contribuie la îmbunătăţirea

stării de sănătate. Acestea
includ informarea şi educarea, dezvoltarea

comunităţii, organizarea,
pledoaria pentru sănătate şi legislaţia;

prin toate acestea, promovarea
sănătăţii este multisectorială şi implică

mai multe discipline, nu numai
sectorul de sănătate, în demersurile sale;

4. Promovarea sănătăţii depinde în
mod special de participarea'''''***populaţiei;***

5. Specialiştii din sănătate, în
special cei din asistenţa primară de

sănătate,au un rol
important în facilitarea acţiunilor de promovare a

sănătăţii

NEVOILE UMANE. TIPURI DE NEVOI

Conceptul tradiţional de nevoie se
referă la diferenţa dintre starea

existentă şi cea dorită a
statusului de sănătate. Această diferenţă devine

„nevoie” atunci când, potenţial,
poate fi privită sau ameliorată prin folosirea

serviciilor de sănătate, sau
serviciilor sociale.

Termenul de nevoie desemnează
necesităţile umane fundamentale,

care, dacă nu sunt satisfăcute,
produc neplăceri persoanei şi împiedică

participarea socială deplină a
acesteia.

Nevoile diferă de dorinţe deoarece
dorinţele sunt exclusiv individuale

şi subiective, în timp ce nevoile
pot fi determinate în mod obiectiv.

Clasificarea lui Bradshaw (1972)
identifică patru tipuri de nevoi

umane: *normative, comparative,*
simţite *şi* exprimate*.*

*Nevoile normative* sunt acele nevoi
identificate în acord cu o normă

stabilită în general de specialişti.
Aceste nevoi sunt definite de un observator

extern. El sugerează că
indiferent de ce intenţionează cineva să facă în

legătură cu anumite deficienţe
legate de sănătate, acestea există şi pot fi

descrise (ex: fracturi, lipsa
imunizării etc.). Acest concept identifică o terţă

parte: experţii şi/sau
profesioniştii din domeniu. Diferiţi profesionişti pot

avea opinii diferite despre
acelaşi aspect legat de sănătate/boală. Apar

întrebări referitoare la cine ar
trebui să fie considerat „judecătorul legitim”

sau dacă fiecare are un rol
legitim în acest proces, care este acel rol?

*Nevoile comparative* sunt acele nevoi
care apar în urma comparaţiei

pe care o face persoana între
sine şi alte grupuri pe care nu le consideră a fi

aflate în nevoie. Se stabilesc/definesc
prin studierea caracteristicilor

populaţiei ce beneficiază de
anumite servicii. Conform acestui concept

atunci când există populaţii cu
caracteristici similare, dar care nu primesc un

anumit serviciu medical, ele sunt
în situaţia de a avea o nevoie de sănătate.

*Nevoile simţite* sunt acele nevoi
pe care simt oamenii că le au, iar

cele *exprimate* sunt acele
nevoi care devin cereri, despre existenţa cărora se

ştie. Nu toate nevoile simţite
sunt şi nevoi exprimate, deoarece oamenii nu

şi le fac cunoscute din cauza
inegalităţii de putere şi status.

Nevoia simţită este deseori
echivalentă dorinţei. Astfel când se evaluează

nevoile pentru un anumit serviciu
de sănătate, cetăţenii sunt întrebaţi

dacă ei consideră că au nevoie de
respectivul serviciu. Dar acest răspuns

poate fi influenţat de mulţi
factori, unul dintre ei fiind auto-percepţia şi

cunoaşterea care ar fi
probabilitatea ca cineva să solicite ceva dacă nu este

conştient de existenţa unei
probleme de sănătate.

Nevoile depind atât de societatea
în care trăieşte individul, cât şi de

modul în care acesta îşi
satisface nevoile comparativ cu ceilalţi membrii ai

societăţii.

*Nevoile exprimate* (sau cerere)
sunt nevoile resimţite puse în

acţiune/operaţionalizate. Cererea
reprezintă folosirea unui serviciu de către

consumator. Cererea este
influenţată de de numeroşi factori dar cel mai

important este disponibilitatea
fizică a serviciilor alături de prezenţa sau

absenţa unor bariere în calea
folosirii serviciilor respective.

Nevoile sunt relative la
societatea în care trăieşte individul deoarece

resursele care sunt necesare
pentru satisfacerea acestora depind de

circumstanţele fizice şi sociale
existente. De asemenea, satisfacerea nevoii

este determinată şi de modul de
funcţionare al societăţii respective, de tipul

de mijloace pe care le are
individul la dispoziţie pentru satisfacerea nevoilor.

În plus, Titmuss (1963) arată că
situaţia în care apar anumite nevoi şi sunt

recunoscute ca atare se schimbă
de la o perioadă la alta, nevoile fiind

relative deci şi la perioada de timp luată în
considerare.

Evaluarea nevoilor de sănătate
reprezintă o abordare sistematică în

scopul stabilirii faptului că
serviciile de sănătate folosesc toate resursele

pentru îmbunătăţirea stării de
sănătate a populaţiei în cel mai eficient mod,

şi reducerea inegalităţilor.

Acest lucru implică metode
calitative, comparative şi epidemiologice

pentru a descrie problemele de
sănătate ala populaţiei; identificarea

inegalităţilor în sănătate şi
accesul la servicii şi determinarea priorităţilor

pentru folosirea în mod eficient a serviciilor şi a
resurselor alocate.

STRESUL

Stresul
a fost denumit "boala secolului XX". În 1998, OMS a realizat un
raport prin care arată că stresul profesional şi cel din viaţa personală sunt
factorii determinanţi ai unei sănătăţi şubrede. Acest raport concluziona că
stresul profesional măreşte riscul îmbolnăvirilor.  Acesta nu depinde numai de caracteristicile
psihologice ale individului, ci şi de mediul în care munceşte. Un studiu
celebru "Whitehall Study" (citat în Burrow, 2000), care pe parcursul
a 15 ani a urmărit starea sănătăţii a peste 10000 de englezi, a confirmat
faptul că starea sănătăţii se află în legătură cu poziţia noastră în cadrul
societăţii. Cei din executiv sunt mai puţin afectaţi decât cei din managementul
de mijloc, iar aceştia suferă mai puţin decât simpli muncitori.  Cu cât pătrundem mai jos în ierarhie cu atât
creşte numărul problemelor de sănătate.
Studiul a măsurat efectele caracteristice ale muncii: puterea de decizie
(control), cerinţele slujbei şi sprijinul social de la locul de muncă şi a 179
descoperit că munca inegală duce la rezultate inegale asupra sănătăţii.  Aceasta este independentă de ceilalţi factori
de risc.

Atunci cand suntem supusi unei situatii
stresante, adrenalina şi alţi hormoni, colesterolul şi acizii graşi sunt
lansaşi în sange, inima bate mai repede, transpirăm mai mult, muşchii se
tensionează şi respirăm accelerat şi superficial. Stresul întins pe o perioadă
mai lungă afectează sănătatea. Stresul cronic duce la o acumulare în artere a
colesterolului şi grăsimilor, ceea ce reprezintă un risc crescut pentru boli
cardiovasculare. Incapacitatea de a ne manifesta frustrarea şi furia, neputinţa
de a schimba situaţia stresantă sau de a o părăsi este un indicator al
apariţiei problemelor cardiace.

Conform
Federaţiei Mondiale de Sănătate Mentală, "faţa întunecată a economiei
globale" a determinat o criză în sănătatea mentală. Depresiile şi bolile
cardiovasculare au devenit o problemă de sănătate majoră. Amândouă sunt generate
de stresul profesional. Atunci când ne aflăm în situaţii stresante şi nu putem
nici lupta, nici fugi, o reacţie comună este să ne reprimăm sentimentele şi să
continuăm. Astfel, stresul produce efecte comportamentale, biochimice şi
psihologice. Efectele asupra psihicului duc la probleme de concentrare,
încredere şi motivaţie, ori ne fac sa ne simţim frustraţi, neajutoraţi sau
furioşi. Ca urmare furia, anxietatea, depresia, stima de sine scăzută,
intelectul slăbit, problemele de concentrare şi de luare a deciziilor,
nervozitatea, iritabilitatea, insatisfacţia în munca sunt câteva din efectele
pe care stresul le răsfrânge asupra stării emoţionale a oamenilor. Aceste
efecte duc la o deteriorare a sănătăţii psihice. În cazuri extreme, stresul
profesional îi determină pe unii angajaţi sa se sinucidă

Efectele
asupra comportamentului includ: performanţa în scădere, absenteism, creşterea
numărului accidentelor, creşterea abuzului de alcool sau medicamente,
impulsivitate, creşte numărul abandonurilor şi de asemenea apar dificultăţi în
comunicare.

Stresul
profesional produce iritabilitate şi furie la nivelul relaţiilor personale şi
perturbă implicarea în viaţa culturală şi socială. Este greu să menţii un
echilibru între munca şi familie pentru că stresul profesional creează un cerc
vicios.

Fiecare
individ alege sa combata stresul in felul lui. Cateva metode de eliminare a
stresului si proportionalitatea in care ele sunt preferate de oameni sunt
prezentate in urmatoarea diagrama:

In sprijinul luptei cu
stresul vin si anumite oraganizatii si fundatii cum ar fi:

-          Filiala de Cruce Roşie, în colaborare cu Asociaţia
Studenţilor şi Medicilor Voluntari care derulează  un proiect de
informare a populaţiei, denumit  “ARMONIE SI SANATATE”

-         Fundaţia Internaţională "Ana Aslan" a lansat Ziua Naţională
Antistres şi campania de informare pentru aceasta, urmarind ca
ziua de 28 octombrie sa fie nelucratoare.

Intrucat sanatatea si
mentinerea ei are o deosebita importanta, rolul sistemelor de informare a
populatiei cu privire la efectele stresului si la metodele de prevenire ale
acestuia este esential.