Varjojen kutsu

Savannin eläimillä menee hyvin, eikä kuiva kausikaan ole pitkään aikaan yllättänyt, mutta eräänä päivänä tapahtuu jotain niin kamalaa, että se suistaa kaiken raiteiltaan.. pilaa heidän elämänsä. Onko ketään, joka pysäyttää pimeyden leviämisen kaikkiin?

## Esinäytös

Leijonanpentu juoksi savannilla pienen myyrän perässä, myyrä kuitenkin kerkesi piiloutua kokoonsa ja leijona pysähtyi pettyneenä. Hän näkeekin suuren, lauman johtajan, joka talssi pentua kohti.

"Tuska! Kuinka kehtaat lähteä lainasi luota!", uros karjaisi vihaisena. "Nyt tulet takaisin!". Uros käänsi takapäänsä Tuskaksi kutsuttua leijonaa kohti ja lähti marssimaan takaisin lauman luo. Tuska vilkaisi myyränkoloa vielä kerran ja lähti pettyneenä johtajan perään. Yhtäkkiä pennun katse kiinnittyi antilooppiin jolla oli tavallista suuremmat sarvet. Pentu huomasi, että se oli uros. Antilooppi suuntasi katseensa leijonanpentuun ja syöksyi sarvet ojossa häntä kohti.

"Eihän antiloopit tuollaisia ole!", Tuska murahti itsekseen. "Vai onko hän Raivon vallassa?". Antilooppi kuitenkin lopetti jahtaamisen ja pysähtyi syömään ruohoa. Sitten Tuska huomasi laihan korpin, tekemässä ilmasta syöksyä Tuskaa kohti. Tuska väisti, mutta korppi näukkäisi leijonaa korvasta.

"Au! Mikä teitä vaivaa?", Tuska inahti, ja lähti juoksemaan laumaa kohti.

## Luku 1.

"Sirunpentu! Et saa kiinni! Olet yhtä hidas kuin etana!", yksi leijonanpennuista kiusasi juostessaan Sirunpennuksi kutsuttua leijonaa karkuun.

"Älä nyt, hän on vielä pentu, toisin kuin sinä, Valpas", heidän emonsa, Siru moitti. "Muista että hän aloittaa tarkoituksensa vasta, kun hän on saanut nimensä, muistathan?"

"Ääh, muistetaan emo!", Valpas vastasi. Sitten Valpas juoksi isänsä luo.

"Emo? Mikä... Mikä se tarina Tuskasta, ja siitä kun eläimet yksi kerrallaan joutuivat Raivon valtaan, oli? Onko se totta?", Sirunpentu kysyi ujosti, vilkuillen maata.

"Sirunpentu Uskollisenlauma! Kuka sinulle kertoi sen?" Siru kysyi vihaisena.

"Va-Valpas, onko se paha tarina?", pentu sanoi.

"No kuule, se tarina.. se on tot- tarua siis!", Siru korjasi. "Ei sellaiset tarinat voi olla totta, eihän, Sirunpentu?"

"Ei tietenkään!"

"Niin, menehän nyt, isälläsi oli jotain asiaa sinulle", Siru kehräsi. Sirunpentu nosti päänsä ja pinkaisi hurjaan juoksuun. Kun hän pääsi isänsä luo, hän puuskutti nii ettei meinannut saada sanaakaan sanotuksi.

"Asiaa.. emo sanoi.. että sinulla.. on jotain minulle..?"

"Niin tietysti, Sirunpentu! Ajattelin sinulle nimeä...", Uskollinen kertoi. "Eikö Kömpelö olekin hyvä?'

"Isä! Hyi, en ole kömpelö!"

"Niin, niin, oikeasti ajattelin Sinnikästä. Olet kuin oikea leijona: et luovuta heti, yrität parhaasi ja mikä parhainta, sinä kuuntelet", Uskollinen kehräsi ääneen.

"Nii-niinkö? Oi-oikeasti.. Valpas ajatteli että olen Hidas, tai Etana. Eihän se ole totta, eihän?", Sirunpentu räpytteli silmiään sulattavasti.

"Ihan oikeasti, mutta et sinä mikään Etana ole! Sinusta tulee upea lauman johtaja ja saat upeita jälkeläisiä, mutta sinun täytyy löytää se.. oikea", Uskollinen kuiskasi viimeisen sanan. Sitten Uskollinen käveli lauman leirin keskellä olevalle matalalle kivelle ja karjaisi:

"Minulla on ilo-uutisia! Tulkaa jokainen kuulemaan sanani ja saapukoon Sirunpentu kiven juureen!".

Lauman päät ja korvat kääntyvät äänen suuntaan ja he alkoivat tallustaa kiveä kohti. Sirunpentu käveli nolona, mutta mielessään innoissaan kiven juureen ja nosti katseensa johtajaan.

"Tänään on Sirunpentu tarpeeksi vanha lunastamaan nimensä ja velvollisuutensa. Tästä lähtien, niin pitkään kuin karjuntasi kuullaan ja mielesi tunnetaan, olkoon nimesi Sinnikäs!" Uskollinen karjaisi iloisesti. Lauma alkoi karjua ja ulvoa suosiotaan.

"Odottakaa, minulla on muutakin asiaa!", Uskollinen keskeytti, ja kaikki hiljenivät. "Olen päättänyt, että kun kuolen ja Sinnikäs on vähintään 15-kuuta, hänestä tulee lauman johtaja! Mutta siihen on vielä yhdeksän kuuta, että Sinnikkäästi täyttää 14-kuuta". Kun puhe loppui, koko reviiri raikui suosionosoituksista ja ulvonnasta. Sitten Sinnikäs astui kivelle ja kosketti johtajan korvaa kuonollaan.

-kuuta, tulee hänes lauman johtaja! Mutta siihen että Sinnikäs täyttää kahdeksan, on 8ain 5-kuuta", sitten lauma yhtyi kovempiin ja suurempiin suosiohuutoihin. Sinnikäs astui kivelle ja kosketti johtajan korvaa kuonollaan.

## Luku 2.

Sinnikäs loikkasi uudelleen ja uudelleen, mutta Valpas pääsi aina väistämään.

"Voimaa! Nopeutta! Arvaamattomuutta!", Uskollinen karjaisi. "Muista mitä nimesi tarkoittaa!".

Sinnikäs pyöräytti silmiään ja käveli veljeään mulkoillen kehää. Sitten hän teki nopean liikkeen ja sai painettua Valppaan maahan. Viha monesta epäonnistumisesta, painoi Sinnikkään kynnet veljensä nahkaan kunnes hän havahtui Valppaan sätkimiseen ja ulvomiseen. Uskollinen tönäisi Sinnikkään pois leijonan päältä.

"Mitä tuo oli? Oletko MYYRÄNAIVO?! Yrittää nyt vahingoittaa VELJEÄSI!", Uskollinen murisi ja karjui. "MIKSI SINÄ YRITIT TAPPAA HÄNET?"

"Se oli silkka vahinko, minä.. olin niin vihainen, kun vaadit minulta niin paljon.. Raivo otti minut haltuunsa!", Sinnikäs selitti uikuttaen. "Anteeksi!"

"Sinä metsästä loppu illan, ja *LUPAAT* tuoda meille ruokaa", Uskollinen ärjäisi. "Opit ainakin pitämään itsesi kurissa!"

"Isä.. ei hän tehnyt sitä tahallaan", Valpas inahti. "Älä rankaise häntä noin". Uskollinen vain käveli pois, hänestä ei muuten näkisi vihaisuutta, mutta raivokkaasti piiskaava häntä paljasti kaiken.

"Anteeksi että aiheutin niin paljon harmia.. tiedän että se oli vahinko, mutta hän haluaa tehdä sinusta *hyvä* ja *täydellisen* johtajan", Valpas nielaisi.

"Ei se mitään.. minä nyt olen tälläinen", Sinnikäs käänsi kuononsa kohti muuta leiriä, ja lähti tallustamaan sinne, etsien saaliseläinten hajuja.

Paljon kasvanut **norsunpoikanen** kohotti katseensa. "Vai Suuri-emo? Eikö se aina ole ollut norsu?"

"Ei tietenkään, höpsö Tähti", aikuinen norsu nauroi.

"No mikä sitten?", Tähti kysyi hämmästyneenä.

"Tällä hetkellä se on Sade Tuulimetsän gepardi. On se monesti norsu, mutta kerran oli eräs nimeltä Oka Aamupuiden paviaani (kirjassa)", toinen vastasi.

"Kirkas? Mistä sinä tiedät?", Tähti ihmetteli silmät suurina.

"Voi kuule, synnyin hänen valtakautensa loppupuolella, hän oli vanha, kovin arvostettu", Kirkkaaksi kutsuttu norsu töräytti. Hän laski kärsänsä veteen, ja ruiskutti Tähden päälle vettä. "Pian me taas vaellamme, juomaaukealle, vesikuopalle. Siellä me tapaamme Suuren-emon".

"Mi-minua väsyttäääh, saanko mennä nukkumaan?", Tähti haukotteli.

"Miksi et? Tietysti saat, alkaakin olla jo myöhä, menehän emosi luo", Kirkas vastasi lempeästi. Tähti taapersi haukotellen sänkyyn. *Voi! En mitenkään malta odottaa suurta vaellusta!*

## Luku 3.

Gepardinpoikanen pinkaisi juoksuun perhosen perässä, hänen emonsa katsellessa häntä ylpeästi.

"Lehti! Älä mene liian kauas! Muista reviiri, ja ruoka-aika!", emo huusi sille huvittuneena. "On hän nopea, tyttö..".

"Joo, joo emo. Kyllä mä-", vastaus loppui kauhun kiljaisuun. "EMO!". Aikuinen gepardi ponkaisi pystyyn ja kiihdytti nopeasti huimaan vauhtiin.

"Lehti? Lehti!", hän huuteli hädissään. Sitten hän huomasi uros gepardin, joka mulkaisi pennun emoa. Gepardinaaras loikkasi pitkästi ja äkkiä suoraan uroksen päälle ja alkoi kynsiä tämän selkää.

"Päästä.. hänet.. pois!", hän murisi kovaa. Yhtäkkiä uros kääntyi, ja heitti naaraan pois päältään.

"Tuhka! Sinä, sinä kuolet tämän taistelun puolessa välissä!", uros sanoi selvästi Raivon vallassa. Pentu vinkaisi. Tuhkaksi kutsuttu gepardi selvästi suuttui, ja joutui itsekin Raivon valtaan.

"Vai niin! No sinä, sinä MYYRÄNLÄJÄ, et koske MINUN pentuuni!", hän vastasi muristen. (Gepardit ei karju D:) Uros kuitenkin vain heitteli Tuhkaa, ja pääsi lopulta tämän kurkulle.

"Haluatko sanoa vielä jotain pennullesi, *Tuhka*?", uros nauroi.

"Lehti, juokse niin kauas kuin voit ja älä koskaan palaa. Emo lähtee nyt.. juoksemaam tähtiin. Terä, tee se..", Tuhka kehräsi Lehdelle. "Hyvästi!".

"Emo..?", Lehti vikisi. "Älä jätä..!"

"No sinunhan piti *juosta niin kauas kuin voit ja älä koskaan palaa*" Terä matki Tuhkaa. Hän murisi ja pidätteli naurua. Lehti säikähti, ja lähti juoksemaan niin kovaa kuin jaksoi ja pystyi.

(Anteeksi että niin lyhyt)

## Luku 4.

Sinnikäs pyöritteli silmiään turhautuneena. *Pitäisikö täällä muka olla saalista?* Sitten ihana tuoksu lehahti Sinnikkään nenään. *Gaselli!* Hän laskeutui kyyryyn ja asteli hiljaa lähemmäs gasellia. Sinnikäs oli jo lähellä, kun gaselli nosti päänsä ja sen katse kääntyi Sinnikkääseen. Vaikka se oli naaras ja heiveröinen, se ei pelännyt ja syöksyi suoraan Sinnikästä kohti. *Apua!* Sinnikäs ajatteli. Hän juoksi, mutta gaselli ei luovuttanut. Pian Sinnikäs käännähti ja hyökkäsi gasellin kurkkuun. Hän tappoi sen nopeasti ja henkäisi: *Selviydyin! Sain ensimmäisen saaliin!* Hän hölkkäsi leiriin, gasellia raahaten.

"Isä! Uskollinen! Katso mitä sain!", Sinnikäs hihkaisi.

"Sinnikäs? Ooh.. onpa upea!", Valpas kehui ja katseli silmät tuikkien gasellia. "Vaikka oletkin vähän pieni.. Niin naaras tuo kuitenkin on!"

"Niin.. Oli se helppo", Sinnikäs ajatteli aivan toisin; se oli hyökännyt ja ollut vaarallinen. "No syökää te, minä.. olen viimeinen". Uskollinen oli tullut paikalle ja nyökkäsi Sinnikäälle. Urhea pentuinen tassutti rennosti gasellin luo ja pennut maistuivat sitä ahnaasti. Myös Kärsivällinen meni Urhean luo, hiljaa kehräten. Vahva käveli ylväänä Sinnikkään luo.

"Hieno saalis, Sinnikäs", Vahva kehui.

"Kiitos, Vahva", Sinnikäs vastasi tehden kunniaa Vahvaa kohtaan.

Tähti juoksi Kirkkaan luo.

"Emo! Milloin aloitamme Suuren Vaelluksen?", hän kysyi levottomasti.

"Sitten kun kuivan kauden odotus alkaa, milloin sinä olet lähdössä", Kirkas nauroi.

"En minä jaksa.. Entä jos kuiva kausi yllättää, kesken tavallisen ajan?", Tähti kysyi huolissaan.

"No sitten aloitamme vaelluksen silloin", Kirkas vastasi törähtäen huvittuneena.

## Luku 5.

Lehti pysähtyi käpälät lipsuen hiekalla lammen eteen. Hän tassutti lammen rantaan leipomaan vettä. *Onpa ihanaa!* hän ajatteli. Hän ei ollut juonut pitkään aikaan koska oli juossut päivän putkeen, pitänyt ehkä pieniä hengähdystukoja.

Lehti nosti katseensa tähyillen sopivaa suojapaikkaa. Hänen mielessään pyöri kuvia kun Terä oli murhannut Tuhkan, Lehden emon. *Ei, älä ajattele sitä!* hän käski itseään.

Lehden katse osui heinäluolaan. "Siellä voisi olla hyvä suojapaikka!" Hän huudahti, mutta tajusi että olisi parempi olla hiljaa.

*Mistä saan ruokaa?*

Lehti heräsi heinäluolassaan. Sen seinässä oli reikä. Lehti kurkisti reijästä. Reiän ulkopuolella laidunsi gaselli. *Se on siis tehnyt tämän!* hän tajusi.

Hän hiipi gaselli takana päin sitä. Lehti jännitti ja loikkasi gaselli niskaan. Ihme, gaselli ei vastustellut. (Se on siis joku merkki)

Lehti puraisi gaselli lihaa. Se oli maukasta. Ei liian sitkeää. Eikä liian suolaista. *Siirrän sen jonnekin, missä se on suojassa seuraavaa ruokailua varten,* Lehti päätti.

Ruokailun jälkeen hän raahasi gasellin puuhun. Se oli vaikeaa, mutta Lehti oli nähnyt emonsa tekevän niin.

Hän loikki alas puusta, kiipesi puun vastapäätä olevalle kivelle ja kataoi, oliko gasellin raato hyvin piilossa. *On,* hän huokaisi. Yhtäkkiä alkoi kuulua töminää. Lehti säikähti ja juoksi heinäluolaansa. Reiästä hän näki, kuinka norsulauma tömisteli pesän ohi laulaen (joo XD):

"*Norsuja oomme, savannin suurimpii. Ei kukaan meitä uhkaa paitsi leijonat!*"

Sitä norsut toistelivat koko ajan.

Lehden mielestäsi e oli outoa, mutta ei välittänyt.

Lehti lipoi vettä. Hän meni auringonläikkään lepäämään.

*Kyllä minä selviän,* hän ajatteli.