Адалатте

**Адалатте** (пол. *Adalatte*) — річка, що протікає через місцевість відому як Дол-Адалатте, що знаходиться поблизу Бремервоорда. В її гирлі розташоване місто Керак. Через річку існує переправа по якій ходить паром з п'яницею капітаном. На берегах самої річки розташовано безліч поселень обгороджених високим гостроколом.

## У книжках Сапковського

*Вони виїхали з Бремерворду раннім холодним ранком, серед імли, що притлумлювала яскравість червоної кулі сонця, коли те вставало з-за горизонту. Виїхали вони втрьох. Як і вирішили. Не розмовляли про це, нічого не планували — просто хотіли бути разом. Якийсь час.*
*Вони полишили кам’янистий мис, попрощалися із урвистими, пошарпаними кліфами над пляжами, дивними формаціями, висіченими хвилями й вітрами з вапняних скель. Але коли вони спустилися в квітучу й зелену долину Дол Адалатте, то й далі відчували в носі запах моря, а у вухах — гуркіт прибою і пронизливі крики чайок.*
*Любисток безустанно плескав язиком, перескакував з теми на тему — і практично жодної не скінчив. Розповідав про Країну Барса, де дурний звичай наказує дівчатам стерегти цноту аж до заміжжя, про залізних птахів з острову Ініс Порете, про живу воду й мертву воду, про смак і дивні властивості сапфірового вина, що зветься шійі, про королівських четвернят з Еббінґа, страшно набридливих карапузів, які звуться Путці, Ґрітці, Мітці й Хуан Пабло Вассерміллер. Розповідав про поширювані конкурентами нові напрями в музиці й поезії, що, з точки зору Любистка, були жахом, що симулює тваринні інстинкти.*
*Ґеральт мовчав. Ессі не мовчала або відповідала односкладно. Відьмак відчував на собі її погляд. Погляд, якого він уникав.*
*Через річку **Адалатте** вони переправилися паромом, причому їм самим довелося тягти канати, бо перевізник був у стані патетично п’яної, трупно-білої, дрижаково-задерев’янілої, задивленої у безодню блідості, не міг відпустити стовп під навісом, за який він тримався обіруч, і на всі запитання, які йому ставили, відповідав одним-єдиним словом, що звучало як «вург».*
*Країна на іншому березі **Адалатте** відьмаку сподобалася — села, що лежали вздовж річки, були здебільшого оточені гостроколом, а це обіцяло певні шанси знайти роботу.*
— Розділ IX оповідання Трохи жертовності зі збірника **Меч призначення, ст. ??**

*Керак, місто у північному королівстві Цідаріс, у гирлі річки **Адалатте**. Колись столиця окремого королівства К., яке в результаті невмілого правління та згасання панівної гілки наслідування захиріло, втратило значення й було поділене сусідами та поглинутим виявилося. Має порт, кілька фабрик, морський маяк і десь зо 2000 мешканців.*
*Еффенберг і Тальбот. Encyclopaedia Maxima Mundi, т. VІІІ*
— Епіграф до розділу 2 **Сезон гроз, ст. 19**

*Місто Керак, столиця так само називаного королівства, розлігшись на двох берегах пригирлового відрізка річки **Адалатте**, було поділене на три окремі, чітко відмінні райони.*
*На лівому березі **Адалатте** знаходився комплекс порту, доки та промислово-торговельний осередок, що охоплював верфі й майстерні, а також фабрики з переробки, склади, торжища та базари.*
*Протилежний бік річки, район, що звався Пальмірою, заполонили халупи та хатинки бідноти й працюючого люду, будинки й крами дрібних торговців, бійні, м’ясні лавки та чисельні кабаки й корчми, що оживали тільки після заходу сонця, бо Пальміра була й районом розваг та заборонених утіх. Досить легко також, як знав Ґеральт, можна було тут втратити гаманець чи отримати ніж під ребро.*
— **Сезон гроз, ст. 20**

*Пальміра смерділа рибою, пранням та кружалом, тіснява на вулицях була потворна, проїзд ними коштував відьмакові чимало часу та терплячки. Він зітхнув, коли нарешті дістався до мосту й перебрався на лівий берег Адалатте. Вода смерділа й несла грудки збитої піни— результат праці фарбарні, що стояла вище за течією. Звідти вже недалеко було до шляху, що вів до оточеного гостроколом міста.*
— **Сезон гроз, ст. 21**

*Міст через **Адалатте** було заблоковано: через нього саме проїздила колона навантажених возів та група кінноти із заводними кіньми. Ґеральт та Любисток мусили зачекати, відійшовши з дороги.*
*Кавалькаду замикав самотній вершник на гнідій кобилі. Кобила махнула головою та привітала Ґеральта протяглим іржанням.*
*— Плітко!*
*— Привіт, відьмаче. — Вершник зняв каптура, відкрив обличчя. — Я, власне, до тебе. Хоча й не сподівався, що так швидко тебе зустріну.*
*— Привіт, Пінетті.*
— **Сезон гроз, ст. ??**

*«Пандора Парві» танцювала та стрибала на хвилях, наче дельфін. Але тримала курс, несена прямісінько в гирло **Адалатте**, що вирувало, наче казан. Ґеральт чув крики людей, що підтримували капітана.*
— **Сезон гроз, ст. ??**