Nerovnoměrný přístup k potravinám

*Když můj otec založil na francouzském venkově farmu na vejce, poznal jsem zblízka veškerou tvrdou práci a logistiku, která je spojena se zemědělstvím a farmařením tak, jak jsem to nikdy předtím nezažil. A 700 nových opeřených přátel. Malé farmy, jako je ta naše, jsou jen jednou ze součástí dnešního zemědělského světa, který zahrnuje vše od obřích komplexů o rozloze přes 1500 hektarů až po zahrádky na dvorku nebo balkoně, které si mnozí z nás pěstují sami. Máme spoustu různých systémů, protože hlad se lidé snaží řešit už od... no odjakživa. A za tu dobu jsme vyvinuli desítky různých způsobů pěstování potravin a nespočet způsobů jejich přípravy. A přesto v 21. století mnoho lidí nemá dostatek jídla nebo neví, odkud bude jejich další jídlo. I přes veškerý náš technologický pokrok je přístup k potravinám stále nerovnoměrný. Potravinová nejistota neboli nedostatečný přístup k dostatečnému množství výživných potravin, které by odpovídaly stravovacím potřebám a kulturním preferencím a umožňovaly vést aktivní a zdravý život, je nepřehledný problém. Geografové však mohou přispět ke změně od globálního až po místní měřítko tím, že si uvědomí různé síly, které ovlivňují přístup k těmto potravinám. Jmenuji se Alizé Carrère a toto je Crash Course Geography.*

Jako geografové se rádi ptáme, proč se něco děje tady, a ne někde jinde, a po doslova tisíciletích zemědělských inovací jsme zjistili, že neexistuje jediná odpověď na otázku, proč se místa potýkají s hladem. Místo, které se dnes nazývá Čad, nebo dokonce Etiopie, zažívá hlad z velké části kvůli probíhajícím politickým a etnickým konfliktům. Tyto konflikty narušují schopnost zemědělců realizovat produkci potravin a dostupnost humanitární potravinové pomoci. Ale někde, jako je Portoriko nebo New Orleans v USA, může krátkodobě docházet k hladu kvůli katastrofám, jako jsou hurikány. Ke krátkodobým problémům s přístupem k potravinám přispívají také události, jako je špatné počasí a úzké hrdlo v lodní dopravě nebo cokoli, co narušuje globální distribuci potravin do určité oblasti. Studium těchto problémů je součástí zemědělské geografie, kde se snažíme pochopit, jak se zemědělské myšlenky šíří po světě, jak jsme o tom mluvili v našem díle o šíření a jazyku.

Snažíme se také pochopit, jak jsou produkce a přístup k potravinám uspořádány v prostoru, což zahrnuje mnoho dalších věcí, jako jsou všechny fyzické procesy, kultura, ekonomika a politika, které ovlivňují, jaké potraviny jíme a jak se k nim dostáváme. A k této práci v zemědělské geografii mohou mapy poskytnout vodítka a být užitečnými nástroji. Mapy, jako je tato, ukazují, jak dalekosáhlý může být vážný hlad. Ukazují nám také, že země s nižšími příjmy mají často vyšší míru potravinové nejistoty, což vedlo v průběhu desetiletí k domněnkám o schopnosti tamních obyvatel pěstovat potraviny. Geografové však jdou hlouběji a přinášejí další souvislosti. Jedná se také o místa s koloniálním dědictvím, které narušilo tradiční zemědělské systémy. Víme však, že lidé v místech s nedostatkem potravin se dokáží uživit sami, pokud zůstane infrastruktura pro výrobu a distribuci potravin nedotčena. Například původní obyvatelé oblasti, která se dnes nazývá Severní Amerika, se dokázali uživit po tisíce let. V nedávné době však byly tradiční způsoby stravování systémově rozbity. Nyní existují snahy, jako je Sen o divokém zdraví, které pomáhají obnovit tradiční znalosti o tradičních potravinách, z nichž mnohé byly v krajině omezeny nebo zlikvidovány.

Ve skutečnosti je snazší vidět, že místům, která zažívají vážný hlad, není nic vlastního, pokud porovnáme mapu globálního hladu s rozšířením zemědělství po celém světě. Stejně jako existují kulturní ohniska, existují také centra původu nebo ohniska domestikace, což jsou místa, kde byly určité rostlinné a živočišné druhy dostatečně hojné, aby umožnily domestikaci. Každá část světa má něco, co zdomácnělo, nebo co začala pěstovat a chovat záměrně, protože každé místo na světě muselo vymyslet způsob, jak uživit lidi, kteří tam žili. Domestikace byla součástí první zemědělské revoluce, která zavedla zemědělství jako lidskou činnost. Mluvili jsme o bramborách a banánech, ale každá potravina, kterou jsme kdy jedli, nebo přírodní vlákno, které jsme kdy nosili, má centrum původu. Používání určitých plodin a hospodářských zvířat jako potravin nebo vláken jsou inovace, které se rozšířily z těchto center. Zejména po příchodu Kryštofa Kolumba a dalších kolonizátorů na území, kterému dnes říkáme Amerika, se zvedla nová vlna relokační difúze a přenesla potraviny a zemědělské myšlenky na nová místa. Tuto vlnu nazýváme kolumbovskou výměnou, která zahrnovala potraviny a další předměty, jež se po světě pohybovaly prostřednictvím trojúhelníkového obchodu, který je pojmenován podle tvaru trojúhelníku, který tvoří na mapě. Zotročení lidé se stěhovali do Ameriky, aby tam pěstovali potraviny a textilie, například cukr, banány a bavlnu.

Tyto suroviny byly převezeny do Evropy, kde se vyráběly. A část toho, co se vyrobilo, se vrátila zpět k africkým vůdcům výměnou za další zotročené lidi. Umožnit tento trojúhelník obchodu - a všechno bohatství, které vytvářel pro evropskou a nakonec i severoamerickou obchodní třídu - znamenalo, že kolonisté změnili místní systémy. Tak například produkce potravin v Karibiku a Střední Americe přešla od relativně spolehlivých, ale obtížných modelů samozásobitelství, kdy lidé pěstovali potraviny převážně pro vlastní spotřebu a spotřebu své komunity, k modelům vývozu, kdy potraviny většinou opouštěly oblast, aby byly spotřebovány mimo komunitu. A dědictví kolumbijské výměny, otroctví a trojstranného obchodu žije dodnes a dotýká se i těch nejzákladnějších aspektů našeho života! Vezměte si jen základní potraviny, jako je pizza - což je italský pokrm s rajčaty pocházejícími z oblasti And, které dnes nazýváme Peru. A pšenice, která pochází z oblastí kolem úrodného půlměsíce, jako je například dnešní Turecko, ale pěstuje se po celém světě. Jako geografové, kteří zkoumají hlad, se můžeme ptát, co dalšího se v zemědělství na těchto místech změnilo.

V celosvětovém měřítku došlo k dalším inovacím v zemědělství, například k druhé zemědělské revoluci, která se časově shodovala s průmyslovou revolucí. Tehdy se začalo používat stále více strojů pro všechny aspekty zemědělství, od sázení až po sklizeň. Před nástupem strojů se zemědělství opíralo o polykulturu, což znamená pěstování více plodin najednou. Polykultura je však také náročná na pracovní sílu a při polykulturním uspořádání je obtížné používat stroje ke sklizni plodin. Aby bylo možné efektivně využívat stroje, jako jsou kypřiče, sázecí stroje a kombajny, bylo tedy nutné pěstovat plodiny jako monokultury neboli pouze jednu plodinu na poli, protože je snazší je mechanicky zasít a sklidit. A to nakonec vedlo k většímu zaměření na komercializaci a komerční zemědělství, což znamená zaměření na odrůdy nebo druhy rostlin, které se snadno sklízejí ve velkém množství a mají podobnou kvalitu. Teoreticky se tedy zemědělství stávalo efektivnějším a mělo se pěstovat více potravin. Jednalo se o významné změny a jako geografové chceme pochopit, co způsobuje změny v technologiích.

A proč se skutečný svět může od našich teorií značně lišit. Těsně po druhé světové válce se velká část světa snažila vzpamatovat a kolem hladomoru a hladu panovaly velké obavy. Konkrétně panovala hluboká obava, že místa s vysokým přírůstkem obyvatelstva budou čelit hladomorům, které by vedly k celosvětovým válkám a konfliktům. To je příklad toho, jak západní vědci v té době uvažovali v neomalthusiánském pojetí, neboli mysleli si, že lidé v místech s nízkými příjmy mohou za velký počet obyvatel, který bude zatěžovat zdroje potravin, místo aby se naše zemědělské systémy dokázaly přizpůsobit. Hledání způsobu, jak nasytit svět, se tak stalo hlavním úsilím, které vedlo ke třetí zemědělské revoluci, jež zahrnovala zelenou revoluci spolu s těmito dalšími komerčními změnami. Během zelené revoluce se vědci v Severní Americe a Evropě zaměřili na křížení různých odrůd osiv, aby vytvořili rychlejší, silnější a vůči škůdcům odolnější plodiny. A výsledky byly, no, revoluční. U nových hybridů plodin, jako je kukuřice, rýže a pšenice, došlo k úžasnému zvýšení výnosů, tedy toho, kolik plodin se sklidí. Nová hybridní semena však vyžadovala více pozornosti, například velké množství vody a hnojiv. Také pevně zavedly praxi používání komerčních osiv a tyto změny byly také často součástí rozvojových programů.

Takže, jak jsme viděli minule, země jako Indie dostaly velkou pozornost k řešení hladu a případné politické nestability, která by z něj mohla pramenit, se smíšenými výsledky. Mít hodně potravin tedy jistě pomáhá řešit hlad, ale i když je jich hodně, stále existují obavy o dlouhodobou spolehlivost všech těchto potravin. Například navzdory tomu, kolik možností cereálií můžete najít v uličce s cereáliemi v americkém obchodě s potravinami, jsou všechny vyrobeny ze stejných druhů pšenice, kukuřice a rýže. Díky rozšíření komerčního zemědělství a hybridních a geneticky modifikovaných semen se rozmanitost potravin, které lidé konzumují, ve skutečnosti snížila, zejména v posledních 100 letech. Odhaduje se, že pšenice, rýže a kukuřice poskytují zhruba polovinu všech kalorií na světě. A někteří vědci odhadují, že přibližně ¾ našich kalorií pochází z pouhých 12 rostlinných a 5 živočišných druhů! To není příliš velká rozmanitost potravin, když si uvědomíme, že je známo více než 200 000 jedlých rostlin.

A mnozí zemědělští vědci se domnívají, že je to důsledek technologických inovací, které pokračovaly od zelené revoluce až po zemědělskou genetickou revoluci, kdy byla semena geneticky modifikována v laboratoři, místo aby je šlechtili a sbírali zemědělci. Existují obavy, že snížená biologická rozmanitost našich potravin znamená menší přizpůsobivost měnícímu se klimatu. Takže i přes všechny technologické inovace různých zemědělských revolucí naše úsilí o nasycení světa pokračuje. Mnozí výzkumníci a geografové zkoumající různá měřítka si uvědomili, že globální hlad není ani tak o tom, zda je dostatek potravin, jako spíše o tom, že se musíme ptát, co brání lidem v přístupu k potravinám? Některé z nich jsou pouze ekonomické. Ti, kteří nevydělávají mnoho peněz, si nemohou dovolit tolik potravin nebo si musí vybírat to, co je nejlevnější. To se však komplikuje, zejména proto, že velké zemědělské korporace přebírají kontrolu nad vším od vývoje osiv až po prodej konečného produktu. Díky své velikosti mají přístup k více zdrojům a mohou vyrábět levnější potraviny, než by kdy mohli malí zemědělci, kteří se snaží uživit své rodiny.

Ale i když mohou být potraviny levné, potraviny zpracované v mnoha těchto továrnách stále přispívají k mnoha problémům v oblasti výživy a přístupu k nim. Například zpracované potraviny jsou často poměrně levné, ale můžeme pozorovat změnu struktury, kvality a dokonce i výživové hodnoty potravin, přičemž tyto změny mohou být pozitivní - například delší trvanlivost - nebo negativní, například odstranění živin. I v místech s celkově dobrým přístupem k potravinám může být nedostatek potravin problémem, pokud se přiblížíme k místní úrovni, ať už ve městě nebo na venkově. Potravinové pouště jsou oblasti, které nemají přístup k plnohodnotným obchodům s potravinami a často zejména k čerstvému ovoci a zelenině. Nedostupnost může být různá, od nedostatku fyzických obchodů až po nedostatečnou dopravu do obchodů, které existují. Abychom plně pochopili podstatu hladu, musíme se jako geografové kromě ekonomických faktorů zabývat i faktory kulturními a politickými. Například v černošských nebo domorodých komunitách ve Spojených státech existovaly systémové snahy stigmatizovat potraviny, které byly důležité z kulturního hlediska, odrazovat od sdílení zemědělských znalostí a bránit lidem v přístupu k půdě pro pěstování potravin.

Pochopení toho, že hlad a přístup k potravinám se týkají více než jen počtu lidí v daném místě a toho, zda si můžeme koupit potraviny, nám tedy může pomoci vytvořit potravinově bezpečnější a spravedlivější společnosti. Nakonec jsme dnes viděli, že stejně jako zbytek Země je i zemědělství dynamickou inovací. Potraviny na vašem talíři mají svůj geografický příběh, od domova svých předků přes to, kdo je vypěstoval, až po to, jak byly zabaleny, aby se vám prodaly. Tento příběh prochází koloniálními a tržními vztahy a dokonce i cena, kterou za tuto potravinu platíte, souvisí s politickými a ekonomickými systémy vypracovanými ve 20. století.