Vega

*„Světem je podivný a nevyzpytatelný, nic ale není důležitější než víra v sebe a své nitro,“*

Narozena jako sedmá dcera sedmého syna, bylo ode mne očekáváno, že budu výjimečná, zcela nedocenitelná pro svůj kmen. Možná, že se stanu nejlepší válečnicí, že dokáži skvěle vést či budu nejmoudřejší šamankou. Co ale znamená být výjimečný? A kde je hranice? To je otázka, kterou moje existence položila mému kmeni. Neboť nikdo od sedmé dcery nečekal, že bude mít planoucí fialové oči. Ale budiž, to bylo přijato. S očekáváními vzhlížel můj lid k tomu, jak rostu a čekal, co uvidí. Za mého raného mladí (kolem 6 let) začaly se dít pro náš kraj netypické věci, které však neměly nic společného se mnou. Kolem najednou táhla vojska. Druidi, kteří odnepaměti bránili lesy kolem nás, začali zbrojit, svět kolem se začal měnit a surověl. I můj lid se stával neklidným, byl ostražitější a připraven bránit sebe a svá práva. Jednou v noci, táhla vojska poblíž našeho území. Aby pohrozila druidům, zapalovala stromy ohněm, který hořel celé dny a noci, nedařilo se ho uhasit. Nebezpečně se blížil k naší vesnici. Všichni, kdo mohli, byli tam venku a snažili se zachránit okolní přírodu. Šamani našeho rodu se všemi možnými cestami snažili oheň rozehnat. Oheň již dosahoval až na kraj vesnice. Šamani tedy shromáždili celý kmen kolem hořícího stromu nejblíže naší vesnici a všichni jsme zpívali rituální písně a prosili duchy, aby naši vesnici spasili.  V tu chvíli se mi svět začal rozplývat před očima, ale měla jsem pocit, že duchové nás vyslyšeli. Hlava se mi točila, zpívala jsem a tančila s ostatními. Pak jsem ucítila ostrou bolest.

Po probuzení jsem se cítila velice slabá, bolela mě pravá tvář. Zmateně jsem se rozhlížela kolem. Poblíž stála matka a hned mi přinesla vodu. Vyprávěla mi, co se stalo. Při rituálu jsem ztratila vědomí (všude již bylo plno kouře a všichni jsme byli jako omámení) a upadla jsem tváří do ohně. Pronikavě jsem vykřikla, což otce vytrhlo z transu a vytáhl mě z ohně ven. V tu chvíli začal oheň stravující strom, kolem něhož jsme tančili, znatelně slábnout. V bezvědomí jsem byla několik dní. Za tu dobu požár ustupoval stále více a nakonec ho uhasila prudká bouře, která se rozpoutala den před mým probuzením. Vesnice byla zachráněna a život plynul dál.  Brzy poté druidové údajně uzavřeli s lidmi mír. To byla také doba, kdy jsem dostala svůj první „záchvat“. Stejně jako při rituálu jsem najednou upadla do bezvědomí plného nejasných pocitů. Po chvíli jsem se probudila, jakoby se nic nestalo, ovšem své okolí jsem vyděsila. Záchvaty se opakovaly, ne zcela pravidelně, ne velmi často, ale přece, alespoň jednou do měsíce. Po vesnici se postupně začalo šuškat o všech událostech kolem mé osoby, pak se o nich začalo mluvit hlasitě a nakonec propukly hádky. Degan, přítel mého otce, zastával stanovisko, že to, co se od požáru se mnou děje, není zcela jistě v pořádku. „Tady nejde o výjimečnost, tvoje žena porodila Satanovo dítě, ani jedna z nich nesmí zůstat mezi námi,“ vykřikoval na otce. Má rodina mne bránila, i spousta dalších vesničanů. Jaspis, nejvyšší šaman našeho kmene se mne zastával, tvrdil, že výjimečnost se projevuje různě, že sedmá dcera sedmého syna nese vždy štěstí a blahobyt pro kmen, že není čeho se obávat. Možná, že neměl pravdu. Protože kde jsem se naskytla, tam se dříve či později něco stalo. Třeba s sebou přináším zkázu….

Jedné noci, když mi bylo asi deset let, nás probudilo bušení na dveře.  Do našeho domu vtrhli rozlícení vesničané, v rukou měli pochodně a začali náš dům podpalovat. Spali jsme v horní části domu. Matka vyběhla na schody, aby se podívala, co se děje. To bylo naposledy, kdy jsem ji spatřila. Pak jsme jen uslyšeli její smrtelný výkřik. Otec duchapřítomně otevřel okno a nechal nás vyskočit. Nejstarší sestra Lupa nás vedla do lesa, který byl blízko od našeho domu. V lese jsme narazily do Myrthy, naší sousedky. Lupa jí, teď už s pláčem, vylíčila, co se stalo. Myrtha nás rychle odváděla lesem pryč. Protestovaly jsme, byly jsme zmatené. Odvedla nás do malé jeskyně, kde s námi strávila noc. V noci jsem měla další záchvat. Poprvé jsem v něm něco zahlédla. Věřím, že to byla matčina tvář. K ránu dorazil otec, samý šrám. Sestry se ptaly na matku. Já jsem mlčela, věděla jsem, že si ji již vzali bohové do svého království.  Otec s sebou přivedl i několik dalších vesničanů a pomálu zásob. Přikázal nám, abychom se hned připravily k odchodu. Jinak nemluvil. Několik málo vesničanů včetně Myrthy nás doprovázelo. Spěchali jsme skryti v podrostu pryč, nevěděly jsme kam.

Cestovaly jsme mnoho dní a nocí, zásoby už jsme neměli žádné, ale příroda nám pomáhala přežít. Otec nemluvil, pokud to nebylo nutné, nikdo nevěděl, kam půjdeme, naše vesnice byla vždy místem, kde jsme žili a kterému jsme důvěřovali. Teď jsme neměli nic. Když jsme sešli z hor, utábořili jsme se na chvíli v údolí řeky. Zaútočili na nás ty zrůdy, skřeti. Nemohu o tom mluvit, nechci, ztratila jsem tři sestry – Astrid, Alem, Situ.

Po dlouhých cestách jsme dorazili k městu. Byli jsme nedůvěřiví, ale také vysílení. Šli jsme k branám města. Ani jsme nestačili promluvit a už nás zajali podivně vyhlížející lidé (neměli pod kůží žádné ozdoby). Bránili jsme se a poranili všechny. Měli jsme být ve městě souzeni, ale nakonec jsme se dostali do služeb rodu ……  . V té době nás bylo již jen sedm – já, otec, sestry Jona, Lupa, Kaleia, naše Myrtha a starý Thor. Šlechtickou rodinu jsme strážili pečlivě, učili se jejich jazyku a jejich zvykům a obdivovali jejich dcery Merlot a Nírael. Byly mnohem starší, zkušenější, jiné, a přece nám podobné. Nírael byla zasnoubena s tajemným temným mužem, kterého její rodina příliš nepodporovala. V Anselinnu bylo mnoho bálů. Při jednom z nich Merlot tančila s krásným snědým jižanem ve zlatém oděvu.  Merlot část času také trávila jakoby mimo své tělo, na rozdíl ode mne to však dokázala kontrolovat. Dozvěděla jsem se to náhodou a to při našem společném útěku z města. V Anselinu, městě, kde jsme žili, byla situace mezi lidskými rody velmi vyhrocená. Lidé zde nenáviděli lidi, mstili se a podváděli, což je ostatně způsobeno pravděpodobně právě prostředím města, které lidi kazí, pokud se nechají. Jednoho rána nenávist vyvrcholila, město vzplálo, lidé utíkali, do paláce vtrhly jednotky a hledaly Merlot a Nírael. Já a moje sestra Kaleia jsme byly za branami města, Kaleia sbírala byliny, já jsem šla ve svém volnu s ní. Byly to noční byliny, proto jsme musely strávit celou noc mimo město. Těsně po úsvitu jsme zaznamenaly dým, který se vznášel nad městem. Vyrazily jsme směrem k hradbám. V půli cesty ve stínu stromů jsme potkaly běžící Merlot a Nírael – řekly nám, co se stalo – město shořelo, jejich rodina byla zrazena, byl na ně uspořádán útok, jen o vlas unikly. O našem otci a sestrách nevěděly nic, ale přemluvily nás k útěku. V noci jsme tábořily již daleko od města, ale nezapomněly jsme na žár a plameny, které se nad ním vzdouvaly, když jsme se naposledy ohlédly. Ve své záchvatové vizi jsem tentokrát viděla otce – vím, že i jeho si již bohové vzali, kdežto sestry Lupa a Jona, jsou stále naživu. Po dni chůze jme se s Merlot a Nírael oddělily, ony mířily na sever, zpět k naší domovině. Tam my se vrátíme, až budeme dostatečně silné na postu, jak nám vždy říkal otec. Věřím, že až se tam budu mít vrátit, dostanu znamení, ale zatím žádné nepřišlo.

S Kaleiou jsme tedy cestovaly jižně, bez cíle a touhy, pouze s myšlenkami na to, že musíme jednou pomstít svou rodiny. Ve svých záchvatech jsem už cestou na jih začínala vidět, nejdříve v nejasných zlatých obrysech, poté mnohem jasněji, toho jižanského prince, kterého jsem nejdříve nepoznávala, ale teď už si uvědomuji, že to byl ten krásný jižanský princ, který kdysi tančil v Anselinu s Merlot. Ve svých vizích ho vidím dodnes. Před dvěma dny přišel (podle mé sestry delší) záchvat. Bylo to zrovna v době, kdy v naší čtvrti propukl menší požár, který se ale podařilo uhasit. Jasně jsem v něm viděla tváře matky a otce i jižanského prince. Od nich se vidina začínala proměňovat v mlhu, z níž se vynořilo moře, po němž plula loď. Viděla jsem ji shora, z nebe, a na této lodi, jako jediný rozeznatelný předmět, jasně zářil veliký meč. Pak vidina zmizela. Teď vím, co otec, matka a snad i bohové chtějí. Musím se vydat dál, k moři, musím zjistit více o tajemném jižanovi. Budu však ještě chvíli vyčkávat, neboť má intuice mi říká, že můj osud si mě najde sám, že se mi naskytne příležitost odejít z města. Kaleia to ví, zůstane zde a bude na mě čekat.

(Vložka: Co se dělo za ty tři roky, které jsme strávily v Primaveře?

Se sestrou žijeme v chudé čtvrti Primavery. Moje sestra se velmi vylepšila v umění bylinkářském, prodává vzácné byliny, které po nocích sbíráme v okolí. Rozhodly jsme se tedy, že si v improvizovaném přístřešku zařídíme bylinkářský prodej. Později jsme k němu spontánně dodaly i vykládání vizí, neboť lidé ve městě se ukázaly být zaujati mou schopností vidět něco v budoucnosti. Ve většině případů mě ani neodsuzují, pravděpodobně se mě mnohdy bojí, ale na to si zvykám. Ve městě se nám ovšem nelíbí, chybí nám příroda, vzduch, hory, les. A přátelé. Zůstaly jsme samy. Máme jen mnoho známých, mezi nimi třeba Flauta, nejvěrnějšího zákazníka mé sestry. Je to zvláštní člověk. Před dvěma lety si ode mě nechával vykládat vize. Viděla jsem v nich mnoho zajímavého. O vizích, týkajících se ostatních, však nechci mluvit, proto si je nechám pro sebe. (Pozn. pro PJ – zrovna jsem se trefila a předpověděla mu, že jeho výprava za přáteli-traviči selže.)

Další pozn. pro PJ:

* oheň, do kterého Vega spadla, než začala vidět vize, byl pravděpodobně magický
* nezná Edgarovo jméno, ale vidí ho ve vizích
* svým vizím, nebo minimálně jejich vlastní interpretaci, vždy věří a řídí podle nich svůj život
* její sestra je šikovná bylinkářka, zná se s Flautem
* za tři roky se pověst bylinkářství-věštírny docela roznesla po okolních čtvrtích – lidé si kupodivu všimli dvou poměrně velkých a řáchlých slečen s podkovanou kůží, jedna z nich má dokonce velké fialové oči a bílé vlasy (sestra jí je pomocí bylin odbarvuje)
* její vize jsou silnější, pokud je někde v okolí oheň