СУ-1

Штурмова 76-мм самохідна гармата СУ-1 на шасі танка Т-26, 1932 р. Фото з акту випробувань.

### Тип двигуна

Рядний, 4-циліндровий, бензиновий, карбюраторний Т-26 повітряного охолодження, потужністю 90 к.с.

### Тип підвіски

Зблокована попарно в чотири візки, на листових ресорах

### Глибина броду

0,8 м

**Самоходная установка 1-я модель** або **СУ-1** — совєтська дослідна самохідна артилерійська установка (САУ), розроблена на початку 1930-х рр. на шасі основного танка Т-26 (ліцензійної копії двобаштового кулеметного танка Vickers Mk E). Машина належала до типу повністю броньованих самохідних установок, і призначалася для вогневої підтримки піхоти і боротьби з польовими укріпленнями. Було збудовано дослідний зразок, який не пройшов випробування. До серії СУ-1 не пішла.

## Історія

22 листопада 1929 р. наказом Революційної Військової ради (далі – РВС) СССР було створено Управління з моторизації та механізації (далі – УММ) РСЧА. Першим керівником УММ став комкор І.А. Халепський. Щойно виниклому управлінню доручалася організація робіт зі створення бронетехніки для всіх родів військ. Незабаром після свого виникнення УММ розпочало роботу. Серед КБ (як наркоматівських, так і існуючих при різних заводах) було розміщено замовлення створення різних видів броньованої техніки – від танків до бронепоїздів. Особлива увага приділялася створенню самохідних артилерійських установок, призначених для підтримки піхоти і танків прориву.

Наприкінці 1920-х та на початку 1930-х рр. СССР активно співпрацював з німецькими, американськими та англійськими компаніями у питаннях придбання та спільної розробки нових видів бронетехніки. Наприкінці 1930 р., паралельно з роботами над самохідними артилерійськими установками на шасі середніх танків Т-24 та Т-19, голова НТК УММ Лебедєв висунув аналогічні вимоги на розгляд спільної радянсько-німецької Технічної комісії (TEKO). Пропозиція була надіслана ленінградському заводу "Більшовик" та німецькій корпорації "Daimler-Benz". Створення радянської САУ контролювала 4-та секція НТК УММ та 2-га секція НТК АУ. Передбачалося, що самохідна гармата матиме такі показники:

* бойова вага – до 9 тонн (для дивізійної гармати – 12 тонн);
* екіпаж - 3-4 особи;
* озброєння - 76-мм полкова гармата зр.1927 або дивізійна гармата зр.1902;
* броня - 11-20 (15-30) мм;
* Швидкість - 30-35 км/год;
* Запас ходу - 180-200 км.

Відповідно до укладеного договору конструкторам "Daimler-Benz" було передано два ескізні проекти, виконані начальником групи перспективного проєктування УММ РСЧА С.А. Гінзбургом та конструктором В.М. Сімським. Проте німці зірвали всі терміни виконання проєктних робіт, зазначені у договорі, а після виконання їх у середині 1932 р. виставили за свої розробки ціну, яка в рази перевищувала затверджену. У зв'язку з цим совєтська сторона відмовилася від виконання своїх зобов'язань та, незалежно від німецької сторони, розпочала розробку власного прототипу.

Поки йшли підготовчі роботи, з'ясувалося, що шасі середніх танків совєтської збірки найближчим часом отримати не вдасться. Серійний випуск Т-24 на "ХПЗ" організувати так і не вдалося, а Т-19 вважали надто складним і дорогим у виробництві. Замість них мали випускати британські піхотні танки Vickers і американські "кавалерійські" Christie M1928. У той же час, в 1931 р., в оновленій системі танко-тракторного та автобронеозброєння вже було "заброньовано" місце для дивізійної САУ. Терміни "підтискали" і конструкторам довелося діяти виходячи з обставин, що склалися.

Проаналізувавши наявну матеріальну частину РСЧА було зроблено логічний висновок, що для 76-мм самохідки цілком може підійти ходова частина танка Vickers, який у СССР з "піхотного" перекваліфікували на "легкий" і позначили спочатку як В-26, а потім – Т-26. Оскільки часу катастрофічно не вистачало, деякі вузли самохідки проєктувалися поспіхом і без серйозного опрацювання, що робило її швидше експериментальною машиною. Власне, радикальних змін у конструкцію танка Т-26 зразка 1931 р. вносити не довелося.

САУ СУ-1 розроблялася у конструкторському бюро заводу "Більшовик". Прототип був виготовлений до жовтня 1931 р. Башта танка і підбаштова надбудова танка Т-26 була замінена прямокутною броньовою рубкою, в якій розміщувалося основне озброєння САУ - 76-мм полкова гармата зразка 1927 р. Треба сказати, що полкова гармата вважалася швидше вимушеною мірою, оскільки її прабатьком була "коротка" гармата зр. 1913 р. "Полковушка" мала масу недоліків, пов'язаних, перш за все з її балістичними якостями та кутами наведення. Використовувати її як протитанковий засіб було важко, але для вогневої підтримки піхоти і боротьби з польовими укріпленнями потужності фугасного снаряда або осколкового пострілу вважалося цілком достатньо. Максимальна пробивна потужність вертикально встановленого бронелиста з дистанції 100 метрів складала 34 мм, а на дистанції до 2 000 метрів цей показник зменшувався до 24 мм. Відповідно, ці недоліки перейшли і до танкової гармати КТ-28, створеній у 1931 р.

Збірка самохідної установки СУ-1, проведена в найкоротші терміни, спричинила безліч конструктивних недоробок і вад. На перших випробуваннях, проведених восени 1931 р., гармата вийшла з ладу після першого пострілу і установку довелося відправити на ремонт. Крім того, багато нарікань викликала конструкція рубки, якість якої була незадовільною. Вона виготовлялася з "сирої" (неброньової) сталі - менш міцного матеріалу. Крім стиснених умов роботи екіпажу, діаметр 76-мм гармати не відповідав діаметру отвору, прорізаного для нього. Так, між гарматою та бронелистом бронерубки залишалася велика відстань. У ході прицільного обстрілу з кулемета ДП (дистанція 150-200 метрів) у бойове відділення вільно залітали кулі, які могли завдати поранення екіпажу.

Випробування вирішили продовжити без озброєння. Після 30 км пройдених бездоріжжям і пересіченою місцевістю, СУ-1 показала, що її ходові якості абсолютно не поступаються серійному танку Т-26. Після ремонту зброї та посилення тумбової установки САУ була знову подана на вогневі випробування в ході яких виконали 41 постріл з місця та 3 з ходу. Якщо не рахувати однієї осічки, то робота артсистеми нарікань не викликала. Було також з'ясовано, що САУ має кращу кучність стрільби (за рахунок більшої жорсткості кріплення), але вести вогонь з ходу неможливо через сильну "болтанку" всередині бойового відділення навіть на найменшій швидкості. Подальші випробування було припинено через відсутність боєприпасів, а в грудні 1931 р. з'явилася постанова такого змісту:
СУ-1 випробування витримала і може бути допущена щодо подальших робіт по наступним напрямкам:

1. Кут вертикального обстрілу збільшити до 20°, для чого підвищити висоту цапф на 40 мм.
2. Горизонтальний обстріл довести до ±20°. У рубці мати два вікна для прискорення наведення і спостереження цілей. Висоту рубки - збільшити, щоб не заважала навіднику.
3. Розташування маховиків має бути зручним для навідника і не відривати його від прицілу.
4. Передбачити можливість проведення спуску як рукою зі шнура, так і ногою – педаллю.
5. У бортах рубки передбачити кульові "яблука" для кулеметів Дегтярьова.
6. Заднє "яблуко" встановити з розрахунку пропуску через нього троса для штучного відкату зброї.
7. Амбразура гармати повинна прикриватися додатковим щитком для захисту від куль та уламків.
8. Трубку-візир прямого наведення замінити прицілом-телескопом з полем зору 10° і з гумовим наочником.
9. Навідник також повинен мати власне вікно чи люк для огляду поля бою.
10. Для захисту номерів гармати від відкату передбачити відкидні щитки або іншу огорожу.
11. Повинні бути передбачені спеціальні місця для заряджаючого та рації.
12. Боєкомплект розмістити у гніздах.
13. Передбачити кулемет Дегтярьова, що перевозиться, і 10 магазинів до нього для оборони машини від піхоти.
14. Необхідна наявність переговорного пристрою літакового типу.
15. Противідкатний пристрій прикрити бронекожухом. Перероблених таким чином самоходів потрібна партія в кількості 100 шт.

Підписи: голова 4 секції УММ Павлов

Зам. Поч.

5 секції УММ Сакс

Член НТК ДАУ Анісімов.

Виходячи з наявних результатів в 1932 р., після закінчення ходових випробувань і випробувань стріляниною, було запропоновано доопрацювати САУ шляхом прикриття гарматної амбразури броньовим щитком, противідкатний пристрій 76-мм гармати пропонувалося оснастити броньованим кожухом, а також оснастити САУ рацією та відсіками для снарядів. Було підготовлено покращений проект СУ-1, який було прийнято влітку 1932 р., але виготовлення машини було скасовано. У той час перевага вже була віддана "арттанку" Т-26-4 з аналогічним озброєнням, і самохідній установці АТ-1, що мали кращі проєктні якості.

## Конструкція

### Корпус і бронювання

Значних змін зазнав лише корпус. Нижня його частина, аж до надгусеничних ніш, залишилася незмінною, а верхню повністю переробили. Замість підбаштованої коробки та кулеметних башт було встановлено нерухому чотиригранну рубку. Бічні та задній бронелисти встановлювалися вертикально, і лише лобовий лист надбудови мав невеликий кут нахилу.

Бойове відділення було поєднане з відділенням управління та розміщувалося в середній частині корпусу у броньовій рубці. Механік-водій розміщувався по правому борту машини і мав у похилому лобовому листі рубки оглядовий люк, що закривався броньовою кришкою з оглядовою щілиною. По бортах рубки були виконані двері для посадки та висадки екіпажу. На даху рубки зліва монтувалася невелика командирська башта, що не оберталася, з оглядовими щілинами і круглим люком, що закривався броньовою кришкою. Екіпаж машини складався із трьох осіб.

 Лоб корпуса
 Борт корпуса
 Корма корпуса
 Дах корпуса
 Лоб рубки
 Борт рубки
 Корма рубки
 Дах рубки

### Озброєння

Як основне озброєння встановлювалася одна 76,2-мм полкова гармата зр. 1927 (індекс ГАУ 52-П-323) з довжиною ствола 16,5 калібрів. Зброя була встановлена ​​на тумбі запозиченої у бронеавтомобіля "Гарфорд-Путілов". Хоча ці машини вже були зняті з озброєння, з бойової ефективності їм не було рівних до появи БА-3, а окремі конструктивні рішення могли ще послужити кілька років. Кути наведення по вертикалі становили -5°...+24°30', і по горизонталі - в секторі 5° без повороту машини. Для прицільної стрільби використовується телескопічний приціл та панорама Герца.

Саму гармату також модернізували. Для встановлення на САУ довжину відкату ствола довелося зменшити до 500-550 мм (за іншими даними – до 750 мм), проте це не позначилося на початковій швидкості шрапнельного пострілу, яка, як і раніше, становила 381 м/с. Гармата мала боєкомплект 35 снарядів, що складався з осколкових та бронебійних снарядів. Максимальна дальність стрільби становила 12 900 м. Поршневий затвор забезпечував скорострільність 10 постр./хв.

Кулемети на бойову машину не встановлювалися. Для оборони екіпажу призначалися два 7,62-мм кулемети ДП, які укладалися у бойовому відділенні.

### Двигун і трансмісія

Двигун залишився від танка Т-26: карбюраторний, 4-циліндровий, рядний, потужністю 90 к.с. при 2 100 об/хв. Пуск двигуна виконувався електростартером "Сцинтілла" потужністю 2 к.с. (1,47 кВт) або заводною рукояткою. У системі запалення використовувалися основне та пускове магнето типу "Сцинтілла". Місткість паливних баків 182 літри. Швидкість СУ-1 становила 30 км/год по шосе та 15 км/год середньотехнічна, при запасі ходу по шосе 140 км.

Трансмісія САУ механічного типу: однодисковий головний фрикціон сухого тертя, карданний вал, 5-швидкісна КПП, бортові фрикціони, бортові передачі та стрічкові гальма, що розташовувалися на корпусах бортових фрикціонів.

### Ходова частина

Ходова частина складалася з восьми здвоєних обгумованих опорних катків діаметром 300 мм, зблокованих в чотири візки по два катки, підвішені на листових чвертьеліптичних ресорах, чотирьох обгумованих підтримуючих катків діаметром 254 мм, направляючого колеса з кривошипним натяжним механізмом і ведучого колеса зі знімними вінцями (зачеплення цівкове) з кожного борту. Гусениця дрібнозвінчата із сталевих траків шириною 260 мм, які виготовлялися з хромонікелевої або марганцовистої сталі.

### Електроустаткування

Електроустаткування машини було виконано за однопровідною схемою. Напруга бортової мережі становила 12 В. Як джерела електроенергії використовувалися акумуляторна батарея 6СТА-144 напругою 12 В і ємністю 144 А/год, і генератор "Сцинтілла" напругою 12,5 В і потужністю 190 Вт.

## Галерея

Штурмова самохідка СУ-1, вид спереду, 1932 р.Штурмова самохідка СУ-1, вид на правий борт, 1932 р.Модель 76-мм САУ СУ-1, автор Олександр Єгоров.
## Джерела

* М.Свирин: "Самоходки Сталина. История советской САУ 1919-1945". 2008 г.
* А.Солянкин, И.Желтов, К.Кудряшов: "Отечественные бронированные машины XX века. Том 1". 2002 г.
* СУ-1 (САУ) — Вікіпедія.
* СУ-1 (САУ) — Википедия.
* СУ-1 76-мм самоходная артиллерийская установка — aviArmor.
* Алексей Стаценко: Самоходка, не получившая поддержки. | Warsot.ru.
* СУ-1, Самоходная артиллерийская установка | Энциклопедия военной техники.
* 76,2-мм опытная САУ СУ-1 (1931 г.).