Сянле

**Сянле** *(仙乐, Xianlè, 仙 xiān – безсмертя, 乐 lè – щастя, також можна прочитати як Xianyue, що означає «Небесна музика»)* було процвітаючим королівством на теренах Центральної рівнини. Землі його були великі і родючі, народ жив у мирі та злагоді. Країна славилася чотирма скарбами: незліченною кількістю красунь, чудовою музикою та блискучою літературою, золотом та дорогоцінним камінням. А четвертим скарбом став знаменитий спадкоємець - Се Лянь.

## Опис

Сянле розташовувалося на Центральних рівнинах. Усі процвітаючі регіони держави, столиця та переважна більшість населення були сконцентровані на сході, людей тут проживало щонайменше втричі більше, ніж на заході. Схід королівства був близько до моря і оточений озерами, тоді як захід був спекотним і сухим.

### Відомі місця

* **Гора Тайцан:** являє собою великий гірський ланцюг, на якому розташовувався монастир Хуанцзі, де проживали ченці Сянле, що вдосконалюються. Серед усіх вершин виділялися піки, присвячені поклонінню Се Ляню та Небесному Владиці Цзінь Ву.
* **Столиця**: знаходилась на сході королівства Сянле.
* **Імператорський палац:** був вершиною осередку всього того, що любили люди народу Сянле. Перетинаючи велику палацову площу і проходячи через довгу кіноварно-червону галерею, всюди можна було побачити розкішні статуї з нефриту та золота. На стінах довкола красувалися чудові твори каліграфічного мистецтва. Палац був обставлений особливо багато: колони із золота, сходи з нефриту.
* **Палац Цифенгун**: місце, де мешкає імператриця в Імператорському палаці. Буквально Цифенгун означає *«палац, де гніздяться фенікси»*.
* **Пагода Небесних богів**: зведена кілька сотень років тому вона була одним із символів Імператорського палацу Сянле, а також найвищою спорудою в столиці. Розташована в самому центрі Імператорського палацу та всього міста, пагода вважалася визначною пам'яткою. У пагоді зберігалися рідкісні коштовності та стародавні сувої, які збирало не одне покоління. Вона символізувала дух самої столиці Сянле. Була зруйнована під час повстання через землетрус.
* Юнань — назва великого міста на заході Сянле, також так називали і сам західний регіон.
* **Ланервань** — невелике селище поблику Юнаня.
* **Горбатый пагорб** — невелика гора поблизу столиці.
* **Похмурий ліс** - ліс, що знаходиться недалеко від столиці. Тут був облаштований табір для люде, що захворіли на пошесть ликів. Тут же була похована дитина Лан Іна.

## Культура

### Добробут

Багатство Сянле було однією з найвідоміших рис королівства. Столиця була зосередженням розкішного життя та вишуканої архітектури. Держава Сянле славилася своїми коштовностями, його мешканці зналися на гарних і вишуканих речах, а палац правителя був обставлений особливо багато: колони із золота, сходи з нефриту. Будівництво замків із золота було улюбленою розвагою дітей знатного роду.

### Свята

З любові до розкоші святкування у королівстві проходили з розмахом. Особливо показовим у цьому плані було щорічне свято ліхтарів та церемоніальна хода поклоніння Небесам. Воїни палацової варти прокладали дорогу, молоді дівчата кружляли у витонченому танці і розсипали квіткові пелюстки, із золотих возів музика розливалася по всьому Забороненому місту. А за почесною вартою пліч-о-пліч йшли шістнадцять білих коней із золотими вуздечками, тягнучи за собою багато прикрашений поміст. На самому верху цієї платформи стояла людина, яка зображала Небесного Владику Цзінь Ву: Верховного бога війни, що тисячу років боровся зі злими духами. Виконавцю ролі Цзінь Ву належало надіти золоту маску, одягнутися в церемоніальне вбрання і з ритуальним мечем у руках боротися проти «демона». Ця подія викликала величезний ажіотаж у глядачів, натовпи заповнювали вулиці так, що яблуку не було де впасти, народ заповнював навіть стіни та дахи. Аристократія ж розташовувалась на високих трибунах та верхніх поверхах будівель.

Окрім видовищності, хода мала також сакральний зміст — кожен обхід, який відбувається святковою процесією навколо Забороненого міста, символізував благання про рік загального благоденства. І тому наступна грандіозна урочистість проводилася лише після закінчення років, кількістю рівних пройденим колам минулого разу.

Іншим прикладом розкішного свята може служити Золотий бенкет — це урочистий прийом з нагоди якоїсь особливо важливої події, на якій весь посуд та музичні інструменти були зроблені з чудового золота найвищої проби.

### Релігія

Основною релігією Сянле було поклоніння небожителям — видатним людям, які піднеслися на Небеса. В обмін на поклоніння та підношення божества дарували свій захист та допомогу. Найбільш шанованим був Небесний Владика Шенью - Імператор Цзінь Ву, на честь якого проводився щорічне Свято ліхтарів. З давніх-давен народ Сянле вірив, що душа людини укладена в особі, відображена в її рисах, і що після смерті людина повинна явити її Небесам. Тому на церемонії поклоніння Небесам воїну, який догодив богам, слід було ховати обличчя від простих смертних за маскою, адже милуватися ним могли лише небожителі.

Однак коли в Імператора та Імператриці Сянле народився спадкоємець Се Лянь, він завоював всенародну любов і поклоніння ще за життя, а коли піднісся на Небеса, став чи не головним божеством королівства. Усього за три роки після його піднесення на честь Се Ляня було зведено вісім тисяч храмів та монастирів. Його святилища зводилися за указом Імператора, до створення скульптур запрошувалися найкращі майстри з усієї країни, а обличчя статуй вирізалися у суворій відповідності до його власним.

На додачу через його знаменитий вислів «Тіло перебуває в пеклі нескінченних мук, душа — у Персикового джерела» ремісники взяли за звичай прикрашати вінками його зображення і висаджувати біля храмів цілі гаї квітучих дерев. Хоча Се Лянь і був Богом Війни, завдяки такому оформленню свого образу та храмів він був популярним не лише серед чоловіків, а й серед жінок. Жителі Сянле були настільки побожні, що ігнорували навіть побажання самого Се Ляня про небажаність поклоніння перед ним.

Після піднесення Його Високість прийшов уві сні до багатьох настоятелів і служителів храмів і сказав, що його послідовники не повинні схиляти перед ним коліна і попросив прибрати спеціальні подушки. Але парафіяни сприйняли це як хибні чутки і вперто продовжили вставати навколішки навіть на тверду підлогу, вважаючи це виявом щирості.

Однак після того, як Се Лянь не зміг впоратися із посухою і запобігти повстанню жителів Юнаня, не зміг зупинити хворобу пошесті ликів і програв війну, народ Сянле розчарувався в ньому і за сім днів і ночей усі його храми та монастирі були віддані вогню.

### Класова нерівність

Незважаючи на величезні багатства Сянле існувала виражена класова нерівність. У порівнянні з багатою столицею, західне місто Юнань розташовувалося серед неродючих земель, і ніколи не відрізнялося багатством, навіть навпаки. Характер та звичаї простого люду тут разюче відрізнялися від жителів сходу, і в порівнянні з ними мешканці столиці завжди набагато сильніше відчували себе справжнім «народом Сянле».

Але навіть у самій столиці житла багатіїв за червоною брамою і брудні землянки бідноти розділяла лише одна вулиця. Людина, родом з бідної сім'ї, не могла отримати хорошу освіту і зайняти гідне становище, долею таких людей залишалася брудна робота і робота прислугою. Безліч безпритульних дітей збивалися до груп, щоб просити милостиню.

Прикладами цього можуть бути ставлення до Му Ціна з боку учнів монастиря Хуанцзі або ставлення племінника Імператриці Ці Жуна до простолюдинів. Особливо наочною нерівність стала у роки посухи. Поки на багатому сході проблема практично не була помітною і всюди зводилися розкішні храми із золотими статуями наслідного принца, на заході люди гинули з голоду. Річки висохли, дощі припинилися, садити посіви стало неможливо. Багатим сім'ям пощастило більше: маючи гроші, вони могли привозити воду та їжу, але більшість воліла зовсім виїхати на схід. Ті, що залишилися, були або занадто бідні, або не в змозі бігти. Бідняки не могли навіть звернутися до храмів з молитвами, оскільки було встановлено правило, що без підношення вхід до храму заборонено, а підносити біднякам не було чого. Коли біженці, які рятувалися із заходу, прибули на схід, жителі столиці відчували до них огиду, без кінця скаржилися і звинувачували прибульців у всіляких провинах і злочинах, навіть сторожа ставилася до них упередженіше.

## Історія

Нічого не відомо про ранню історію Сянле. Відомо лише, що королівство, чи принаймні його столиця, мали існувати кілька сотень років, оскільки саме такою був вік Пагоди Небесного Божества, що у самому центрі Імператорського палацу.

Приблизно за 800 років до подій, що описуються, у правителів Сянле народився син — спадковий принц Се Лянь. Государ та його дружина ставилися до спадкоємця, як до перлини на долоні: душі у ньому не чаяли і повторювали, що сина чекає доля великого імператора. Однак сам він не виявляв інтересу до влади, багатства і почестей і говорив лише, що все, чого він бажає — це врятувати простий народ. Він присвятив свою молодість самовдосконаленню і прославився двома визначними подіями:

Один із них — порятунок хлопчика, який упав зі стіни під час щорічної церемоніальної ходи поклоніння Небесам на Святі ліхтарів. Сімнадцятирічний Се Лянь виконував роль «воїна що тішить богів» і, рятуючи дитину, перервав парад всього на третьому колі, що обіцяло лише три добрі роки для королівства. Цікаво зауважити що як раз через три роки він вознісся а одразу після цього в Сянле почались проблеми з територіями Юнань.

Друга подія сталася того ж року — Се Лянь знищив могутнього злого духу, чим привернув увагу Небесного Владики і незабаром Се Лянь піднявся на Небеса. Простий народ любив принца, а імператор сумував за сином і тому наказав побудувати по всій країні храми на честь спадкоємця престолу.

### Посуха

Якоїсь миті, приблизно через рік після піднесення Се Ляня, на державу Сянле обрушилося лихо — тривала посуха. Постраждало все королівство, але найгірше довелося західному регіону та місту Юнань. Східна частина знаходилася ближче до моря, тут були озера і безліч річок, тоді як захід був бідний і посушливий з самого початку.

Врятувати схід можна було б лише викопавши канал. Але для цього потрібно було набрати робочої сили з народу, вкласти величезні гроші і зайняти це могло багато років. Це величезні витрати людських та матеріальних ресурсів, які держава не могла собі дозволити. Перемістити воду божественними силами теж не допомогло б — на сході теж поменшало води. Якби після переміщення води на захід у східній, більш густонаселеній та родючій частині почалася посуха, то наслідки були б ще серйознішими і постраждали б набагато більше людей.

Крім того, навіть спроби надати допомогу — провалювалися, оскільки виділені кошти осідали в кишенях чиновників на кожній інстанції і, зрештою, до тих, хто потребував, не доходило нічого. Тому Імператор прийняв рішення не надавати допомоги західній провінції. За порадою настоятеля монастиря Хуанцзі Мей Няньцина, він також не звертався з молитвами про порятунок Юнаня під час відвідувань храмів Се Ляня.

### Повстання

Жителі Юнаня стали поступово тікати із заходу на схід і збиралися в столиці, сподіваючись на те, що Імператор почує їхні благання про допомогу. Незнайомі зі звичаями столиці, вони зазнали дискримінації — жителі відчували до них огиду, без кінця скаржилися і звинувачували прибульців у всіляких провинах і злочинах, навіть охорона ставилася до них упередженіше.

Зрештою, біженців стало так багато, а конфлікти спалахували так часто, що Імператор вирішив виділити Юнаньцям кошти на переїзд в інші міста, але двері столиці для них виявилися зачиненими. Деякі біженці прийняли цю пропозицію, але більшість була надто ослаблена, щоб продовжувати подорожувати, і вони залишилися поблизу столиці — кілька десятків тисяч людей розбили стихійний табір під стінами міста, чекаючи відкриття воріт.

Кінець очікування поклав трагічний інцидент — захворіла дитина одного з біженців і його батько спробував забратися на стіну із сином на спині, щоб передати його лікарям у місті. Але солдати, що охороняли стіну, обурилися і перерізали мотузку, по якій він підіймався. Чоловік упав і загинув разом з дитиною, його дружина від горя розбила голову об міську стіну і натовп, що збожеволів від обурення, спробував штурмувати ворота.

Цей випадок переповнив чашу терпіння Юнаньців і започаткував повстання. Оскільки їм не було куди відступати, їхні напади мали відчайдушний, самогубний, але не невідступний характер. Особливо серед повстанців виявив себе простолюдин Лан Ін.

Спочатку неорганізований натовп зміг триматися проти регулярної армії Імператора і самого смертельного бога Війни Се Ляня, який сам зійшов у світ, і незабаром — організуватися і навіть давати відчутну відсіч. Як з'ясувалося, повстанців постачали сусідні країни з Сянле. Крім цього, Лан Ін темним ритуалом закликав демона і страшне прокляття на жителів Сянле — пошесть ликів.

Поступово ситуація погіршувалась — біженці билися все краще, жителі Сянле страждали від прокляття, яке неможливо було зцілити. Моральний дух населення падав, зростало невдоволення божеством Се Лянем, який ні як не міг упоратися ні з війною, ні з хворобою. Зрештою вичерпалася і довіра жителів столиці до свого Імператора та божества. Храми Се Ляня були зруйновані, армія розбита і столиця захоплена, ватажок бунтівників Лан Ін став правителем нової держави Юнань.

### Після падіння

Імператору та Імператриці вдалося втекти з загиблого міста, вигнаний з небес Се Лянь разом зі своїми підлеглими Фен Сінем та Му Цином возз'єднався з батьками. Кілька місяців вони блукали по околицях, ховаючись від солдатів Юнаня, поки втомлені від тягарів такого життя і переживань про те, що заважають синові, колишні правителі не наклали на себе руки, остаточно перервавши таким чином свою династію.

Після падіння держави Сянле багато мешканців не стали відмовлятися від свого походження. Навіть коли народ Юнаня заснував власну державу і почав об'єднувати землі під своїм початком, частина людей та їхніх нащадків, як і раніше, вважали себе вихідцями із Сянле, що часто призводило до зіткнень із народом нової держави. На початку правлячий будинок Юнані придушував хвилювання з позиції сили та військової переваги. Таким чином було вбито безліч нащадків Сянле, які все ще чинили опір нової династії.

З іншого боку, також траплялися випадки, коли люди Сяньле об'єднувалися в союзи і влаштовували замахи на членів правлячого будинку Юнань. Кілька разів їм це успішно вдавалося, і тим самим взаємна ворожнеча ставала лише сильнішою.

Лише майже через 500 років, у той час, коли правителями Юнані стали батьки Лан Цяньцю, почали робити спроби об'єднання двох народів. Родичам правлячого будинку Сянле, що залишилися живими, дарували титули князів, щоб висловити щирість своїх намірів і проявити повагою до минулої династії. Один із нащадків такої родини — князь Ан Ле навіть потоваришував із наслідним принцом Лан Цяньцю. Проте коріння ненависті було надто глибоке. Ан Ле виявився зрадником і спробував знищити всю правлячу сім'ю Юнані, але йому завадив Радник Фан Сінь. Радник взяв всю провину за вбивство на себе і приховав причетність Ан Ле до цього, не давши тим самим дивом Лан Цяньцю, що залишився живим, зненавидіти останніх нащадків Сянле і дозволити чиновникам наполягти на їх повному знищенні.