בחיים אל תתקרבו למסגד המזרחי במחנה עצורים מחוץ לראמללה

כותב: Caroot Cat

היי קוראים לי מוחמד אני ילד פלסטיני בן 17 שגר בקליפורניה ארצות הברית. הסיבה היחידה שאני נמצא בארצות הברית ולא בפלסטין היא הכיבוש הציוני שבמדינה שלי. במשך שנים אבא שלי התבטא בחריפות נגד יהודי קליפורניה, שהאשים אותם בכל הבעיות של הפלסטינים. אבל כמה שבועות לפני שטסנו לפלסטין קיבלנו היתר מהרשות הפלסטינית לעבור באזור הכבוש בשביל להיכנס לפלסטין, נסענו לטיול של שבועיים באזורי פלסטין. בהתחלה היינו בראמללה ואחר כך בחברון ואחר כך במזרח ירושלים, בכל מקום שהיו חיילים של צה''ל אבא שלי זרק אבנים עליהם והם לא הגיבו. עד שיום אחד אבא שלי דקר את אחד המאבטחים של המשטרה הצבאית ולקחו את כולנו למחנה עצורים מחוץ לראמללה, המחנה היה מוזר, ראיתי דברים שלא רציתי לראות. ראיתי בריונים פלסטינים מציקים לילד פלסטיני קטן יותר, כששאלתי אותו למה הם מציקים לו הוא אמר בגלל שההורים שלו קיבלו היתר עבודה בישראל ושהוא אמר שישראל היא היחידה שנותנת לפלסטינים זכויות. אחר כך הלכתי ל"בית" שלי למרות שהתנאים היו יחסית טובים אני מעדיף לגור בקליפורניה. אבל דבר שאחד המקומיים אמר לי שאסור להיכנס למסגד המזרחי בגלל שהוא רדוף. הוא לא סיפר לי למה הוא רדוף ומה קרה לו אבל הוא אמר שמי שיכנס למסגד יחווה דברים נוראים. ההורים שלי הקשיבו לו אבל אני החלטתי לא להקשיב לו בגלל שאין דבר כזה רוחות רפאים. טוב לפחות חשבתי על זה ככה עד אותו הלילה. החלטתי ללכת למסגד המזרחי לפני שאצטרך ללכת עם אבא שלי למסגד המערבי ומה שראיתי שם זעזע אותי. המקום היה הרוס לחלוטין הדברים שלא נהרסו אלה היו דברי הקודש של האסלאם שהם היו מושחתים מאוד. אבל הדבר הכי מזעזע שאחרי שהסתובבתי לאחור ראיתי משהו או מישהו מסתכל לכיווני. הוא היה עטוף בגלימה שחורה שהסתירה את הפנים שלו והוא אמר: "עזוב מיד". זה זעזע אותי ואז שהסתובבתי ראיתי עוד עשרות אנשים באותו הלבוש והם אומרים את אותו המשפט. אחר כך ניסיתי לברוח מהמסגד אבל הדלת הייתה נעולה "מה לעזאזל?" אמרתי לעצמי כשהסתובבתי לאחור ראיתי עשרות אנשים כאלה. ניסיתי לפתוח חזק יותר אבל אחרי שאחד מהם כמעט תפס אותי הצלחתי לפתוח את הדלתות ולסגור אותן. בדיוק באותו הרגע הסתכלתי על השעון שלי וראיתי שהשעה היא 3:00 לפנות בוקר או כפי שהיא ידועה שעת השטן. הדבר שהכי הלחיץ אותי שבעוד 20 דק' אני צריך להיות בבית כדי לא להיראות חשוד וללכת עם אבא שלי למסגד המערבי. התחלתי להתקדם לכיוון הבית שלי, הגעתי אליו ב3:10 הספקתי להתארגן ויצאתי למסגד אבל דבר שהיה שונה זה שהמקומיים הפנו עליי פרצופים מאשימים. באותו הרגע זה הכה בי הם יודעים שהייתי שם גם אחרי התפילה ראיתי את המקומיים מסתכלים עליי. ובמשך כל השהות שלי במחנה העצורים הזה המקומיים הסתכלו עליי במבט מאשים. וכל לילה הייתי שומע את המשפט "עזוב מיד" אבל מלילה ללילה הקול נהיה יותר ויותר שטני. עד שיום אחד בית המשפט המחוזי של הגדה המערבית אמר שאני ואימא שלי נוכל לחזור לאמריקה ואבא שלי ישאר לצורך חקירה נוספת.  אחרי שחזרתי לקליפורניה התחלתי לחפש חומר על אותו המסגד ומה שקראתי זעזע אותי. זה מה שקראתי: המסגד המזרחי של מחנה העצורים של ראמללה הוא מסגד שנבנה על ידי אש"ף לפליטים והעצורים הפלסטינים ששהו במחנה. בשנת 1969 חברי מאפיה פלסטינית אכזרית במיוחד פרצו למסגד והתחילו לטבוח בעשרות מתפללים, אחרי מחקר מסוים התגלה שהמאפיה הזו היא מאפיה מוסלמית שיעית. ששונאת מוסלמים סונים. המסגד נשרף חוץ מכלי הקודש שהושחתו. יאסר ערפאת טען שישראל הייתה אחראית לטבח הזה אבל מאוחר יותר התברר שסוריה תכננה את הפיגוע הזה. מאותו הטבח המסגד מקולל וכל מי שיכנס אליו הרוחות של המתפללים ירדפו אותו אפילו אם הוא עזב את המחנה. "וואט דה פאק וואט דה פאק וואט דה פאק, לא יכול להיות שזה קורה לי" אני מתחיל לשמוע את אותו הקול השטני שאומר "לא היית צריך לעשות את זה מוחמד". הסיבה היחידה שאני כותב את הסיפור הזה היא שלאחרונה בשעה 3:00 לפנות בוקר הייתי שומע צרחות ויריות. ולפני כמה ימים קיבלנו בשורה שאבא ישאר בכלא בירושלים עד שבית המשפט האמריקאי יחליט מה לעשות איתו. ולפני כמה ימים קיבלתי בשורה שאימא שלי הייתה מעורבת בתאונה נהג שיכור נכנס ברכב שלנו. אבל אני ראיתי את זה רוח רפאים עם אותו הלבוש שראיתי והדבר הכי מפחיד הוא שכל פעם שמצמצתי הרוח התקרבה אל העדשה יותר ויותר עד שהיא לא הייתה בפריים עד שראיתי אותה מאחורי. ואז  התעלפתי קמתי בבית חולים אמרו שאני ואימא שלי בסדר ושאבא שלי חוזר לארץ אבל עוד שאני ראיתי ברקע ראיתי את אותה הרוח  הפעם יכולתי לראות רק את הפה והוא חייך חיוך שטני אני לא יודע מה לעשות אני חושב לפנות למגרש שדים לא למשטרה, לא לאיש דת. אני לא יודע מה לעשות אבל אחר כך האדם הוריד את הכיסוי על הפנים שלו ואז הוא הביט בנשמתי צרחתי והתעלפתי. קמתי במיטה שלי בבית החולים לתשושי נפש אני רגיל לחיורת ככה בשנים האחרונות, רק להיזכר באותם הימים גורם לי להיכנס להתקף חרדה וללחוץ על כפתור המצוקה שליד המיטה שלי ואז האחות באה ומזריקה לי חומרי הרגעה. אני בקושי מצליח לזוז ולגראנד פינלה גילו לי רשרוש רציני ביותר בלב. אני כותב את זה כדי להזהיר את כל האנשים שקוראים את זה לא להתקרב למסגד המזרחי של מחנה העצורים של ראמללה!!!!

©הזכויות של כל הקריפיפסטות המוצגות באתר זה שמורות לכותבים המקוריים שלהם - אין להפיץ/ להקריא/ להעתיק את התוכן ללא אישור המפרסם. לפרטים נוספים: tomerc2712@gmail.com©