Австро-Угорщина

**А́встро-Уго́рщина** (нім. *Österreich-Ungarn*), повна неофіційна назва **А́встро-Уго́рська мона́рхія**(нім. *Österreichisch-Ungarische Monarchie*), офіційно від 14 листопада 1868 року **Королі́вства і зе́млі, предста́влені в Рейхсра́ті та Зе́млі Свяще́нної Уго́рської коро́ни Святого Стефана** (нім. *Die im Reichsrat vertretenen Königreiche und Länder und die Länder der heiligen ungarischen Stephanskrone*) — дуалістична (двоєдина) держава в Центральній Європі, що існувала у 1867—1918 на чолі з династією Габсбургів, імперія яких протягом більш як чотирьох століть була однією з наймогутніших європейських держав.

## Загальні відомості

   На півночі Австро-Угорщина межувала із Саксонією, Пруссією та Росією, на сході — з Румунією та Росією, на півдні — з Румунією, Сербією, Туреччиною, Чорногорією та Італією і омивалася Адріатичним морем, на заході — з Італією, Швейцарією, Лихтенштейном та Баварією (з 1871 Саксонія, Прусія и Баварія — у складі Німецької імперії).

Територія (з Боснією і Герцеговиною) — 675 965 км2 (1910). Населення — 52 750 тис. осіб. (1914). Столиці — Відень (у Австрії, головна), Будапешт (в Угорщині). Офіційні мови — німецька та угорська. Панівна релігія — християнство (католицтво). Грошова система: до 1900 — 1 талер (конвенційний талер) = 1,5 гульдена = 150 крейцерів (нових крецерів); з 1892 — 1 австро-угорська крона = 100 гелерів (в Австрії) = 100 філерів (в Угорщині).

Австро-Угощина була другою за територією і третьою за кількістю населення державою Європи, до складу якої, крім власне австрійських та угорських земель, входили землі Чехії, Моравії, Сілезії, Ґрацу, Далмації, Крайни, Істрії, Трієсту, Трансільванії, Хорватії, Славонії, Баната, Словаччини і порту Фіуме (нині Рієка), а також українські землі — Галичина i Буковина, що були репрезентовані у Держаній імперській Раді Цислейтанії, та Угорська Русь (Закарпаття), підвладна Транслейтанії.

## Історія

Утворилася 1867 в результаті перетворення адміністративно-територіальної структури Австрійської імперії, закріпленої австрійськими і угорськими правлячими колами Австро-угорський компромісом, що стало одним із наслідків Угорської революції 1848–1849. Габсбурги прагнули використати це об'єднання сил для придушення національно-визвольного і демократичного руху в імперії, зокрема вимог незалежності для Угорщини.

Під час Першої світової війни Австро-Угорщина — союзниця Німеччини (член так званого Четверного союзу, що протистояв Антанті) і разом з нею зазнала поразки, що прискорило падіння династії Габсбургів (останній з них — Карл І, правив від 1916 року) та розпад імперії у 1918 році. На території Австро-Угорщини в результаті національно-демократичних революцій виникли самостійні держави — Австрія, Угорщина, Чехословаччина; частина земель Австро-Угорщини ввійшла до складу Югославії, Румунії, Польщі. Українські землі, незважаючи на опір і прагнення населення до суверенності і возз'єднання з Великою Україною, за договорами, розробленими країнами-переможницями Антанти на Паризькій мирній конференції 1919—1920, знову опинилися в складі чужих держав: Буковина — Румунії, Галичина — Польщі, Закарпаття — Чехословаччини.

## Адміністративно-територіальний устрій

   За Конституцією 1867 року Австро-Угорщина поділялася на Австрійську імперію та Угорське королівство, які мали неофіційні назви Цислейтанія та Транслейтанія (від річки Лейта, де проходив кордон між ними). Боснія і Герцеговина, анексована Австро-Угорщиною у 1908 році, була окремою адміністративно-територіальною одиницею під спільним управлінням австрійської та угорської адміністрації.

   До складу Цислейтанії входили 15 коронних земель: королівства Богемія, Далмація, Галичина і Володимирія, ерцгерцогства Нижня Австрія та Верхня Австрія, герцогства Буковина, Каринтія, Крайна, Зальцбург, Верхня Сілезія і Нижня Сілезія (Австрійська Сілезія) та Штирія, маркграфство Моравія, княжий округ Тіроль (земля Форарльберг), Австрійське примор'я (княжий округ Гориця і Градишка, місто Трієст, маркграфство Істрія). Транслейтанія включала королівства Угорщину (включаючи Воєводину та Трансильванію) та Хорватію і Славонію, а також місто Фіуме.

Коронні землі поділялися на округи та статуарні міста; округи — на міста та громади.

Землям Австрійської імперії та Угорського королівства гарантувалося самоврядування: вони були визнані суверенними й рівноправними частинами монархії зі своїми окремими вищими законодавчими установами (парламентами та кабінетами міністрів), об'єднані владою єдиного монарха — австрійського імператора і угорського короля (австрійський імператор від 1848 Франц Йосиф І (1830—1916) коронувався на угорський престол у червні 1867 року).

## Державний лад

    За формою державного устрою Австро-Угорщина була конституційною (дуалістичною) монархією. Главою держави був монарх, який об'єднував Австрію (як імператор) та Угорщину (як король) на правах особистої унії. Під його безпосереднім керівництвом знаходилися міністерство зовнішніх справ, військове міністерство та міністерство фінансів (останнє відповідало тільки за дипломатичні та військові видатки).

Відповідно до договору і конституції 1867 обидві частини держави мали власні парламенти, міністерства, армії та бюджети. Після приєднання Боснії і Герцеговини вона також отримала свій сейм та бюджет. Делегації парламентів Австрії та Угорщини здійснювали загальнодержавну законодавчу владу: засідання відбувалися почергово у Відні та Будапешті. Виконавча влада в Австрії належала імператорові (цісареві) і йому ж як королю — в Угорщині через кабінети міністрів на чолі з Міністр-президентами; а законодавча — рейхсратові (двопалатній Імперській раді, що складалася з палати панів і палати депутатів) в Австрії та сеймові (складався з верхньої (магнатів) і нижньої (депутатів) палат) в Угорщині. Хорватія і Славонія мали окремий сейм, а Галичина та Чехія — обмежений автономний статус.

Органом конституційного нагляду був Імперський і королівський рейхсгерихт. Вищими судовими інстанціями були Імператорський і королівський верховний касаційний суд в Цислейтанії та Угорська королівська курія в Транслейтанії.

## Населення

За даними перепису 1910 року населення Австро-Угорщини складало 51 356 465 осіб. Густота населення — 76 осіб/км2. З них у Цислейтанії мешкало 28 571 934 осіб, у Транслейтанії — 20 886 487 осіб, у Боснії і Герцеговині — 1 898 044 осіб. Серед коронних земель найбільшу чисельність населення мали Угорщина (18,3 млн. осіб), Галичина і Володимирія (8,0 млн. осіб) та Богемія (6,8 млн. осіб).

Населення Австро-Угорщини складали представники близько 30 націй та народностей, найчисельніші з яких німці (12 млн.), угорці (10 млн.), чехи (6,5 млн.), поляки (5 млн.), хорвати і серби (3,5 млн.), румуни (понад 2 млн.), словаки (2 млн.), словенці (понад 1 млн.). 1910 року українці (історична назва — русини) складали близько 8% населення імперії — близько 4,2 млн. осіб (понад 3,5 млн. галичан і буковинців в Австрії та бл. 0,5 млн. закарпатців в Угорщині).

Мовою спільного державного управління була німецька, проте рідною вона була тільки для 23,4% населення. Поширені також були угорська (20,0%), чеська (12,5%), польська (10,0%), сербохорватська (8,5%), українська (7,8%), румунська (6,3%) та інші.

76,6% населення Австро-Угорщини були католиками (переважно римо-католицької церкви; частина населення Східної Галичини була греко-католицькою). Вони складали понад 90% населення Цислейтанії, у той час як у Транслейтанії суттєву роль відігравали протестанти-реформатори та православні. Населення Боснії і Герцеговини складалося з католиків, православних та мусульман майже у рівних пропорціях.

Феодальні пережитки, соціально-кастова нерівність, національне гноблення, передусім слов'янських народів, співіснували в Австро-Угорщині з процесами економічного розвитку та культурної інтеграції, що прискорилися на межі XIX—XX століття завдяки здійсненню широких реформ (запроваджено суд присяжних, загальну військову повинність, рівність віросповідань, загальне виборче право (від 1907 року) тощо). Українці, позбавлені, як і більшість іноземних народів імперії, багатьох прав, все ж, завдяки порівняно толерантному ставленню влади до них, досягли певних успіхів у своєму національно-культурному й соціально-економічному розвитку, зокрема в Галичині та Буковині (в Закарпатті вони зазнавали значних утисків з боку угорської влади, що проводила політику мадяризації).

## Література

1. *Австро-Венгрия: интеграционные процессы и национальная специфика*. Москва: Институт славяноведения и балканистики РАН, 1997. 318 с.
2. *Балканы в конце XIX — начале XX века. Очерки становления национальных государств и политической структуры в Юго-Восточной Европе* / отв.ред. Ю. А. Писарев. Москва: Наука, 1991. 351 с.
3. Верига В. *Нариси з історії України (кін. XVIII — поч. XX ст.)*. Львів: Світ, 1996. 447 с.
4. Грендвилл Дж. *История XX века. Люди. События. Факты* / пер. с англ. Москвая: Аквариум, 1999. 896 с.
5. *Освободительное движение народов Австрийской империи: Период утверждения капитализма*. Москва: Наука, 1981. 464 с.
6. Писарев Ю. А. *Освободительное движение югославских народов Австро-Венгрии. 1905–1914 гг.* Москва: Изд-во Академии наук СССР, 1969. 418 с.
7. Попик С. Д. *Українці в Австрії. 1914—1918: Австрійська політика в українському питанні періоду Великої війни*. Київ; Чернівці: Золоті литаври, 1999. 236 с.
8. Скоропадський П. *Спогади. Кінець 1917 – грудень 1918* / пер. з рос. Е. Соловей. Київ: Наш Формат, 2017. 456 с.
9. Трайнин И. П. *Национальные противоречия в Австро-Венгрии и ее распад*. Москва; Ленинград: Изд-во Академии наук СССР, 1947. 304 с.
10. Фісанов В. П. *Програне суперництво (США та Австро-Угорщина у Центральній Європі в роки Першої світової війни)*. Чернівці: Золоті литаври, 1999. 264 с.
11. Фрейдзон В. И. *Нация до национального государства: Историко-социологический очерк Центральной Европы XVIII в. — начала XX в.* Дубна, 1999.
12. Evans R. J. W. *Austria, Hungary, and the Habsburgs: Central Europe c.1683–1867*. Oxford: Oxford University Press, 2008. 368 p.
13. Judson P. M. *The Habsburg Empire: A New History*. Cambridge: Belknap Press, 2016. 592 p.

***С. В. Віднянський.***