Röntgen 3

## Projektionslära och inställningsteknik

**Projektion** \_\_betyder\_\_: **avbildning eller återgivelse**

Syftet är att avbilda tänder och omgivande vävnad utan nämnvärd förvrängning eller förstoring. Bilden ska vara så tydlig som möjligt så att den är lätt att tolka. För att få bästa bild gäller det att placera både riktmedlet och bildplattan på rätt sätt. Bilden blir annars förstorad eller förvrängd.

# Avstånd

Ett lagom långt avståndet mellan fokus och objekt ger en bättre bild. Det åstadkoms genom att använda ett riktmedel som är en lång cylinder med en öppen ände. Det beror på att det **ökade avståndet ökar skärpan** i bilden genom att **minska röntgenstrålarnas divergens**. Längre avstånd mellan fokus/brännpunkten och objektet gör att **fotoner vars banor löper nästan parallellt utnyttjas**.

# Parallellteknik

Denna teknik är en mycket användbar teknik vid endodontisk undersökning och behandling. Tekniken bygger på att man **placerar filmen/sensorn parallellt med tandens tänkta längdaxel**. Exponeringen sker sedan i 90 graders vinkel mot filmen/sensorn. På detta sätt undviker man i största möjliga mån distorsioner av tanden på bilden.

# **Avstånd mellan objekt och film/bildplatta**

**Minimera avståndet mellan föremålet och filmen/bildplattan.** Om objekt-till-film/bilplatta avståndet minskas ökar skärpan. I detta fall kommer det **minskade avståndet att minimera divergensen** av **röntgenfotoner**.

# Förstoring (hela objektet)

Vid förstoring ser objektet större ut på röntgenbilden jämfört med den faktiska storleken på objektet. Divergering av fotoner i en röntgenstråle orsakar förstoringen. Det i sin tur hänger samman med de relativa avstånden mellan fokuspunkt-film och objekt-film. Ökat fokalpunkt-film-avstånd och minskat objekt-film-avstånd minimerar bildförstoring. Det är därför som riktmedlet har den form och längd som det har.

# Bildförvrängning (delar av objektet)

Förvrängning av bilden sker när olika delar av samma objekt på röntgenbilden ser ut att ha olika storlek jämfört med hur objektet ser ut i verkligheten. Exempelvis kan rötterna på röntgenbilden se betydligt längre eller kortare ut än vad de är i verkligheten. Detta kan uppstå när inte alla delar av objektet ligger på samma fokus-objektavstånd. Det kan bero på att anatomin på tand och käke/gom gör det svårt eller omöjligt med en helt optimal orientering, vilket resulterar i någon form av bildförvrängning.

**För att minimera förvrängningen bör tandläkaren vara noga med att placera riktmedel och film/bildplatta enligt nedanstående riktlinjer:**

* Placera **filmen parallellt med objektet** (tandens) **längdaxel**. Längdaxel är den axel som delar ett föremål (eller en figur) symmetriskt i längdriktningen. Bildförvrängningen minimeras när längdaxlarna hos filmen och tanden är parallella. \_\_Figuren nedan\_\_ visar att \_\_**centralstrålen** är **vinkelrät mot filmen**, men **tanden är inte parallell med filmen**\_\_. Den resulterande bilden är förvrängd på grund av att tandens delar befinner sig på olika avstånd från filmen. Denna typ av form förvrängning kallas förkortning eftersom det ger en radiografiska bild som är kortare än objektet i verkligheten är.

* Figuren nedan visar vad som händer om \_\_**röntgenstrålen** i stället löper **i rät vinkel till objektet/tanden** men **inte till filmen**\_\_ sker en annan typ av bildförvrängning. Det resulterar i töjning och föremålet kommer att se längre ut på röntgenbilden än vad det är i verkligheten.

* Centralstrålen ska löpa vinkelrätt mot både objekt och film/bildplatta. Om objekt och film/bildplatta är parallella men centralstrålen inte löper parallellt ger det bildförvrängning. Om riktmedlet och centralstrålen placeras så att de har för mycket vertikal lutning kommer de palatinala rötterna att se oproportionerligt längre ut än de buckala rötterna. Det är särskilt vanligt i ÖKs molarparti. Detta förebyggs genom att **bildplattan placeras så parallellt som möjligt med tanden och att riktmedlet sedan placeras så att centralstrålen löper vinkelrätt mot dem**. Se figuren nedan.

# Bisektristeknik

Ibland kan det vara svårt att använda sig av parallellteknik. Detta kan bero på anatomiska skäl samt att patienten själv håller filmen/sensorn under exponeringen. **Om det är svårt att få bildplattan parallellt med tanden kan man använda sig av bisektristekniken**. Bildplattan placeras så parallellt det går men den kan behöva lutas mot tandens krona och mot patientens gom eller munbotten. **Det gör att tandens tänkta längdaxel och film/bildplatta är placerade i vinkel mot varandra.** I **mitten** av denna v**inkel tänker man sig en linje** som delar vinkeln i två lika stora delar. **En sådan linje kallas för en bisektris**. **Riktmedlet placeras sedan så att exponeringen sedan sker vinkelrätt mot den tänkta linjen - bisektrisen**. Nackdelen med bisektristekniken är att det finns risken för så kallade underaxiala eller överaxiala bilder.

**OBSERVERVERA - bisektristeknik används INTE i UK.** Där \_\_**gäller de vinklar** som är angivna på **helstatusprincipen**\_\_ (se längre ner).

**Centralstrålen ska riktas så att den går i 90 graders vinkel mot den tänkta bisektrisen.**

Axel är inom geometrin ett uttryck för en riktning.

# Överaxial projektion

En överaxial projektion innebär att röntgenstrålknippet kommer mer **apikalt** ifrån än vad strålen borde göra om den var rätt inställd i förhållande till bisektrisen. Det ger en **förkortad bild** av tanden.

För att komma ihåg använder jag minnesregeln: **Ö-AK**
**Överaxial -** strålen i riktning för mycket **Apikalt** = ger **Kort** bild av tanden

**Förkortad bild**

# Underaxial projektion

En underaxial projektion innebär att röntgenstrålknippet kommer mer koronalt ifrån än vad strålen borde göra om den var rätt inställd i förhållande till bisektrisen. Det ger en förlängd bild av tanden.

För att komma ihåg använder jag minnesregeln: **U-KL**
**Underaxial -** strålen i riktning för mycket **Koronalt** = ger **Lång** bild av tanden

**Förlängd bild.**

Viktigt att tänka på är att vid **överaxial projektion** kommer **strålknippet alltid apikalt ifrån** och vid **underaxialt** **kommer strålknippet** alltid **koronalt ifrån**. Det betyder att i underkäken blir det "tvärtom".

## Korrekt placering vid bildtagning

* Avståndet ska visserligen vara litet mellan bildplatta och objekt, men det är också viktigt att detektorn är så parallell som möjligt med tanden. Därför kan detektorn behöva placeras en bit i munnen.

# 1:a bild

Bilden ovan. **Strålens riktning stämmer, däremot ska vi använda stående bildplatta och inte liggande som i bilden från kursboken.**

I en apikalbild ska rötternas apex synas tydligt och hela kronan ska vara med.

# 2:a bild

**Strålens riktning stämmer, däremot ska vi använda stående bildplatta och inte liggande som i bilden från kursboken.**

I en apikalbild ska rötternas apex synas tydligt och hela kronan ska vara med.

# 3:a bild

Det är svårt att få friprojicerat mellan 13 och 14. Fokusera på att få en periapikalbild där så mycket som möjligt blir tydligt och rotens apikala del är med. Det som inte syns på en bild kan synas i en annan. Det gäller att titta på alla bilder i en helstatus och bilda sig en uppfattning om alls som behöver ses är med. Friprojicering mellan 3a och 4a i ÖK kan förhoppningsvis ses på andra bilder (premolar och ev bitewing) vid helstatus.

# Molarbild

Tuber maxillae ska synas på bilden. Om det finns en 8a kan en kompletterande bild behöva tas. I molarbilden ska det vara friprojicerat mellan 6a och 7a.

# Bitewing - premolar

Bitewing bilder är viktiga som hjälpmedel i att diagnostisera karies och marginella bennivån. Det är därför viktigt att det är friprojicerat mellan kontaktpunkterna och att det marginala benet syns. Vid sänkt bennivå kan stående bitewing användas för att få en klar bild av det marginala benet.

För att kompensera för att bildreceptorn ofta måste lutas något och för att få optimal bild med tanke på andra anatomiska strukturer som finns i ÖK (okbenet och okutskottet) ska riktmedlet ha en lutning på ca 7 grader+ .

# Apikalbilder UK

**1:a bild**

Incisiverna är mindre i UK och det behövs därför inte någon 2:a bild. Tvåorna kommer med ändå.

# Premolarbild

Många gånger kan plattan behöva vinklas diagonalt i munnen för att få plats. Det gäller främst molarbilder.

# Tips

* Använd spegeln och lägg skaftet längs med tandbågen innanför kinden. Tänk sedan en rät vinkel i förhållande till hur skaftet hamnat. Då kommer centralstrålens riktning att bli rätt för friprojicering.
* Det går också att titta på ocklusionen och se hur tänderna står och sedan rikta in strålen i förhållande till det för att få friprojektion.
* Om gommen är smal finns det smalare bildplattor som kan användas till de stående (men ej liggande) apikalbilderna.
* Det finns andra hållare än frigolit och twix som också kan vara värda att prova om bildplaceringen är svårt och patienten upplever obehag.

# Bildplanta, arbetsgång och hygien

* Plattorna är dyra och känsliga för repor, var försiktig.
* Tänk på hygienen, tvätta och desinfektera händer enligt instruktion
* Plattorna ska placeras i ett skyddspapper och sedan i ett hygienfodral av plast. Båda återanvänds till samma patient.
* När en bild är tagen ska bildpaketet spritas av med Dax plus ytdesinfektion.
* Sedan tas plattan fram och scannas.
* Arbeta lugnt och metodiskt
* Följ exponeringsschemat som finns vid manöverorganet.
* Glöm inte blykrage
* Kontroller att bildplattan placerats rätt.

Den runda magneten ska placeras åt det svarta hållet i hygienpåsen. Den svarta delan ska sedan alltid placerat pallatinalt, lingualt och den vita delen ska vara riktad mot röntgenstrålen. Om den placerats på fel håll kommer det synas en rund ring i bilden och bilden måste då tas om.