Pristanból Ardomilba

## Következmények

Naplementekor érkeztek meg Árvalak mellé az erdőbe. Gyorsan felkeresték Janeket, aki elmondta az emúlt két éjaszaka történéseit. Vorak több családtól is gyerekeket rabolt - összessen négyet. Fekete füst, vagy árny formájában jelent meg az áldozatok szobájában, és egyik esetben a szülők láttára ragadta el azok tizenéves fiát. A vadász elmondta, az egész azután kezdődött, hogy két napja, délután, füstoszlopot láttak előtörni a Zihr csúcsai közül. Erre hőseink megjegyezték, hogy ott voltak amikor a hegyekben lévő romos kastélynál tűz ütött ki. Janek erőst megütközött ezen, és kételyek közt feltörő indulattal tette fel hangosan a kérdést, hogy vajon hőseink bőszítették-e fel Vorakot. Erre Xavion lehordta, hogy alaptalanul ne vádaskodjon, és ne vonjon le ilyen elhamarkodott következtetéseket, illetve Gagul is cáfolta, hogy bármit megbolygattak volna. Helyette azt javasolták, hogy próbáljanak a jelenlegi helyzet megoldására koncentrálni. A vadász, belátva, hogy valóban azzal mennek a legtöbbre, hozzá is látott velük, hogy felkészüljenek a falusiakkal együtt, a rém éjszaka várható visszatértére.

Az alapján amit a legendából tudtak, és amit a helyiek mondtak ellenfelükről, legelsőnek a gyerekek számára választottak menedéket, az egykori folyó melletti vízimalomban. Egy ablaktalan emeleti tárolóhelyiségbe kerültek a nőkkel együtt, minden épkézláb férfit pedig őrnek állítottak bármely falon lévő nyíláshoz. Hőseinkből, Venarius és Tastar az épületben, Xavion az egyik környező háztetőn, Tia egy terebélyes fán, Ishi, Thulaye és Gagul pedig elszórtan a malom körül helyezkedtek el. Így várták lélegzetvisszafojtva az éjfélt, amikor Vorak az elmúlt napokban is lecsapott. Az ördögsarj varázsló színpadias pozíciójából még egy beszédet is próbált intézni a helybéliekhez - kiken egytől egyig látszottak a rettegés jelei, melyeket nem volt könnyű nagy szavakkal eltűntetni. Mikor aztán elérkezett az idő, a felhőtlen Hold fénye és a falusiak fáklyái által gyéren megvilágítva, egy fekete alak tűnt fel a malommal szemközti ház tetején. Azonban, csak a kellően készenlétben álló Xavion és Gagul vették észre elég hamar ahhoz, hogy messziről varázslattal sújtsanak rá. Azt követően ugyanis, az árny- és füstszerű jelenés, fülsiketítő visítás közepette szertefoszlott. Azután, a biztonság kedvéért vártak egy darabig, de úgy tűnt, sikerült elijeszteniük a hegy rémét.

Sokan fennmaradtak virrasztani, és a leginkább veszélyben lévők, az egész éjszakát a malomban töltötték. Így, a falusiak, és hőseink is elcsigázottan láttak neki a másnapi (*Khes 16.*) teendőknek. Utóbbiak, elhatározták, hogy - mivel Voraknak feltehetően elment a kedve egy időre Árvalak terrorizálásától - gyorsan ellátogatnak Fenyérszél falujába, megnézni miben mesterkednek a Bíbor Tőr lovagjai. Janek vonakodva fogadta ezt, ám kissé megenyhült, amikor Thulaye készségesen felajánlkozott, hogy hátramarad, és - a múlt éjjeli elővigyázatosságokat megtartva - segít a heylbéliek védelmében. A vadász, ezután egy kísérőt adott a menni készülők mellé, egy **Mirko** nevű férfi személyében, ki ismert a másik faluhoz egy rövidebb utat az erdőn át. Neki is vágtak a bő egynapos útnak, javarészt eseménytelenül követve olykor-olykor tereptárgyakat keresve megálló vezetőjüket. Délután, azonban arra lettek figyelmesek, hogy Mirko menet közben megdermed, és az addig élettelteli erdei környezet minden más eleme is mozdulatlanná válik.

Aztán, egy közeli fa mögül, egy emberszerű alak lépett elő, melynek feje olybá tűnt mintha szürkéskék, kavargó porból lenne, vonásai pedig egyik pillanatról a másikra változtak. Az illető, szabásra egyszerű vászonruhát viselt, a hátán hamuszín köpennyel, öltözéke azonban tele volt fakó, különféle színű foldozásokkal. Szája nem mozgott mikor megszólat. Hangja alapján nem lehetett meghatározni nemét, korát, vagy faját. Stílusa azonban ismerős szórakozottsággal csengett a fülükben. Elmondta, hogy ha így folytatják, hanyagságukkal sokak életét fogják még megkeseríteni; amint pedig nő körülöttük a zűrzavar, fel kell ismerniük, hogy nem menthetnek meg mindenkit. Hozzátette, hogy saját magukon sem képesek segíteni, vagy odafigyelni egymásra; mi által viszont a környezetüket sem tudják kellő figyelemmel illetni, és annak a segítségére se lehetnek. Folytatván megjegyezte, olyanok, mint az egyes világok lakói, melyek azt hiszik csak az ottani valóság létezik, bármi eltérőt pedig be kell törni, hiszen minden másik csak azért lehet, hogy az ő világuk érdekeit szolgálja. Végül kifejtette, érdekes, hogy hőseink egyenként sem tudják hová tartanak, mégis kardoskodnak számukra is ismeretlen, ám sajátjuknak vélt igazukért.

Megszeppenésük közepette, néhányan próbáltak a fura lény szavába vágni, vagy ellentmondani az elhangzottaknak. Az először provokatív kérdéseket tett fel az adott illetőknek, majd látszólagos bosszúságában, hármukat - egy hanyag mozdulattal - szó szerint elnémította. Tiát és Tastart számon kérte, hogy előbbi tán otthona helyett akarja ezt az erdőt menteni, utóbbi pedig a csapatnak segítve szeretne vezekelni. Kelsalor figyelmét felhívta magányos természetére, mely által vadászból, kiszolgáltatott vaddá válhat. Xaviontól és Gagultól megkérdezte, hogy akarnak úrrá lenni a világban lévő zűrzavaron, ha saját magukon sem képesek uralkodni. Utóbbi esetében, pedig különösen megdöbbentette a sárkányvért, mert Girak fiának nevezte - vagyis tudta az apja nevét. Végül, egy intéssel visszaadata az érintettek hangját, és látszólag csalódottan, egy fa mögé sétálva, eltűnt a szemük elől. Azt követően, Mirko és a környezetük ismét életre kelt, mintha mise történt volna.

Nagyjából az út háromnegyedénél táboroztak le éjszakára, majd kora reggel (*Khes 17.*) siettek tovább Fenyérszél felé. Délelőtt vége táján, vékony füstcsíkot láttak meg az erdő olykor meg-megszakadó lombsátra felett; aztán mintha hangokat hallottak volna messziről, ugyanabból az irányból. Nem sokára épületek alakját, és több embert is ki tudtak venni a fák között, amint összeverődve, nekik háttal néznek valamit. Épp tanakodni kezdtek, hogyan közelítség meg a helyzetet, mikor szívbemarkoló kiáltásra, majd zúgolódásra, és fegyvercsörgésre lettek figyelmesek. Ezért, pár perc leforgása alatt, megvitatták, melyikük, mit csináljon - mely úgy tűnt, épp elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Fenyérszélbe érve, áldatlan állapotok fogadják őket.

## Jó ügy érdekében

A falu házai közül előbbukanva, összeverődött embertömeggel találták szembe magukat, mely dühös áradatként fesztült nagyjából tíz bíbor felöltős lovag acélfalának. A dulakodáson túl, meglátták a füst forrását, mely egy faház romjain gyújtott máglyából eredt, amin egy mozdulatlan, elüszkösödött, alig felismerhetően női test feküdt. A Bíbor Tőr tagjai, úgy tűnt az előbbit védik; visszatartva, de meg nem támadva a rájuk rontó falusiakat - akik viszont a legkevésbé sem kímélték őket. Hőseink próbálták túlordítani a csetepaté zaját, ám meg nem tudták azt állítani. Csak az egyik helybélit sikerült reagálásra bírniuk, aki a segítségüket kérte, mondván: a feleségét elevenen küldték máglyára. A csapat közeledtét pedig, a lovagok kapitánya is észrevehette, mert felszólította őket, hogy ne avatkozzanak bele szent küldetésük végrehajtásába.

Ezt követően, végtelennek tűnő vita alakult ki hőseink, a falusiak, és a lovagok közt, mely kilátástalanságán felbőszülve, Xavion egy tűzgolyóval törte meg utóbbiak sorait. Kihasználva ezt, és tűzzel szembeni ellenállóképességét, Gagul gyorsan felmászott a máglyára, és lehozta onnan a nő testét. Eközben, Kelsalor és Tastar - a korábban megbeszélt módon - a lovagok hátába kerültek, és sarokba szorították azok kapitányát, akit földrevitt az ördögsarj varázslatának lökéshulláma. Ezalatt, a falusiak, több sérült, vagy társaitól külön került lovagot felkoncoltak, egyiküknek azonban sikerült lovon kereket oldania. Végül, Tastar kiütötte a Bíbor Tőr alakulat kapitányát, mire annak tagjai, fokozatosan letették a fegyvert. Hőseink próbálták megtudakolni tőlük, mi az egész őrületes helyzet oka, ám azok csak élőholtak elpusztítására tett esküjükre hivatkoztak, és erősködtek, hogy akit megégettek, a benne bujkáló kór által, hamarosan maga is azzá vált volna. Végül, elvakultságukban, sértegetni kezdték csapatunk tagjait, mire Gagul le is ütötte az egyiket.

Minthogy a tényleges harc befejeződött, odaléptek ahhoz, kinek a hitvese máglyára került. A férfit **Bogdan**nak hívták. Megköszönte segítségüket, és megesküdött, hogy a Bíbor Tőr - valamint az azt rájuk szabadító Pristan városa - mindenért felelni fog. Felindultan megjegyezte, hogy az utóbbi egy hónapban bármilyen idegen haladt át Fenyérszélen, csak a baj járt utána. Pédául, egy hónapja is, egy magányos vándor érdeklődött az innen induló régi út végén lévő falu és vár romjáról. Pár héttel utána, meg élőholtak vonultak el mellettük Pristan felől, ami által az egyik helybéli ténylegesen megfertőződött - nem úgy mint a felesége, aki szeritne csak meghűlt. Ezt illetően, asszonyát, már a sárkányvér papnak sem sikerült megmentenie, de így is jól jött a jelenléte a fenyérszélieknek, mikor az erdőből visszatért egy elkóborlt háziállat, és üveges tekintettel megharapta az egyik gyereket. A jószágot - a korábban látott medvéhez hasonlóan - élőholt kór fertőzte meg, így Xavionnak kelett egy tűzlövedékkel ártalmatlanítania, majd Tastarnak lándzsával egy fához szegeznie, mikor a kutya feltámadt egy pillanatra. Ennek utána, javasolták a falusiaknak, menjenek Pristanba, hogy elkerüljék a lovagok esetleges erősítésének érkezését, vagy újabb szörnyszülöttek felbukkanását.

Míg azok készülődtek, hőseink gyorsan szét akartak nézni a környéken, ám a sokaságból egy ismerős fiú lépett oda hozzájuk. Evan volt az, akivel Galvirinél találkoztak, és a Veres Liget környéki szörnyre vadászott a társaival. Eszükbe jutott, hogy említette, Fenyérszélről származik, mit ő meg is erősített, és mondta, idejött miután elvált tőlük Árvalak mellett. Látszólag örült nekik, és kifejtette, hogy a különc nemesember, aki utoljára megbízta őket a rém elejtésével, új rendkívüli prédát szemelt ki magának: Vorakot. Hőseink meglepettségét látva, elmagyarázta, hogy beszélt a **Jaromir Karov** nevű illetővel mielőtt hazalátogatott volna, és azt az ajánlatot kapta, hogy helyrehozhatja csapatának a Ligetnél történt kudarcát, ha megfelelő személyeket talál erre az új küldetésre - amiért a megbízó bőkezűen fizetne is nekik. A csapat tagjai jelezték, hogy gondolkoznak az ajánlaton, és egyeztetnek ezzel a Jaromirral, ha Árvalak táján találják.

Ezt követően, elmentek átvizsgálni környéket élőholtak esetleges nyomai után, amíg a falusiak induláshoz készülődtek. Sajnálatukra, több helyen a korábbihoz hasonló fekete nyálkát találtak, továbbá sérült állatokra utaló jeleket, és félig elhalt növényeket. Pár óra múltán, visszatértek Fenyérszélhez, és úgy döntöttek, a hatékonyság végett széltválnak. Eszerint, Xavion és Kelsalor elkísérik a faulsiakat Pristan mellé, Gagul, Tastar és az időközben megszokott módon semmiből felbukkant Ishi pedig visszamennek Árvalakba. A biztonság kedvéért, sárkányvérünk küldött is egy mágikus üzenetet Janeknek, hogy tudják úton van a segítség, de a férfi nem reagált rá. Így váltak el egy időre útjaik, és a tünde rémvadász, ördögsarj varázslónkkal egyetemben el is juttatta a fenyérszélieket, egy útközbeni éjszakai pihenő után Pristanhoz, következő délután (*Khes 18.*). Átadták a lovagokat a város hatóságainak, és jelentettek a - helytartó hiányában felállított - háromfős tanács egyik tagjának, egy **Agzil Dumbar** nevű törp céhmesternek. Az jelezte, elítéli amit a lovagok tettek, de tudja, berrik nemzetiségük miatt, Caspar valószínűleg kesztyűs kézzel akar majd bánni velük. Akárhogy is, dolguk végeztével, két hősünk elindult, hogy felzárkózzon a többiekhez Árvalaknál, de egy útközbeni rablótámadás visszaverése folytán okozott kisebb erdőtűz késleltette őket.

Ugyanezen nap estéjére, eseménytelen, de sietős utazást követően, Gagul, Ishi és Tastar elérték a Veres Liget melletti falut. Mikor azonban be akartak volna menni, az előző nap - Fenyérszélbe vezetőésüket követően - hazaszalasztott Mirko állta útjukat, más helybéli férfiakkal együtt. Hőseink jelezték, hogy jöttek megvédeni őket, és a teendőket illetően, beszélni szeretnének Janekkel. Erre a marcona falusiak közül az egyik előkerítette a vadászt, aki nehéz léptekkel, lesújtó tekintettel érkezett, és karbafont kézzel, várakozón állt meg hőseink előtt. Gagul tudakolta, mégis mire véljék ezt a fogadtatást, mely kérdésre Janek síri hangon válaszolt. Azt mondta, megígérték, hogy megvédik a falut, és a rém egy ideig nem háborgatja őket, ám amikor Vorak visszatért, nem voltak itt. Elmesélte, hogy a szörny két helybéli férfit egy életre megnyomorított. Végül hozzátette - árulástól izzó dühvel és cslaódottsággal a hangjában - hogy a rémség azt mennydörögte Thulayének, hogy akkor békél meg, ha társai "visszaadják a hegyi kincset, amit elvettek". A sárkányvér pap, magából kikelve kérte számon a vadásztól ezt a bánásmódot, mindazok után amit a faluért tettek. Mire Janek azzal vágott vissza, hogy hozzák helyre, amit elrontottak, vagy ők se látják újra Thulayét, mint ahogy több helybéli szülő a gyerekét - akit a hőseink miatt felbőszült gonosz ragadott el. Erre Gagul kishíján nekiment Janeknek, amit csak Tastar hidegvére volt képes megakadályozni, mikor a környékbeli szörnyvadászra terelte a témát.

## Árvalak rémei

A szél genázi elmagyarázta, hogy a sérült vagy elrabolt falusiakon már nem tudnak segíteni, de egy Jaromir Karov nevű illető által, talán le tudják győzni magát Vorakot. Kérte, hogy engedjék el Thulayét, de Janek elmondta, a helyiek nagyon kiszolgáltatottnak érzik magukat, és a nő jelenleg az egyetlen biztosítékuk, hogy legalább hőseink itt maradnak, és mihamarabb végére járnak mindennek. Kelletlenül elfogadva ezt, Tastar megkérdezte látták-e a környéken Jaromirt. A vadász kissé higgadtabban elmesélte, hogy a férfi tegnap este felbukkant, és felajánlotta szolgálatait, de azóta nem találkoztak vele, mivel elment felmérni a terepet. A feszült szóváltás végén, Janek megígérte, hogy Thulayének nem esik bántódása, amíg végzik a dolgukat, és azt mondta, ha Karov megjelenik, szól neki, hogy hőseink összefoghassanak vele Vorak ellen. Ennek utána - a további összetűzések elkerülése végett - csapatunk tábort vert a falun kívül, mialatt Gagul, egy mágikus üzenetet küldött valahol fogvatartott társuknak, de nem kapott rá választ. Így vonult félre, magában fortyogva az imént történteken, és az előbbi varázslat alapján szerinte levonható következtetésen - mi alapján, lehet, hogy Thulaye már nem is él.

Nem telt bele sok idő, és Árvalak felől, lendületes léptekkel érkezett egy hosszúkás kalapot, barna utazóköpenyt, és számos övtáskával ellátott ruházatot viselő férfi, kinek egyenesre kifent bajsza, és hasonlóan hegyes szakállkája volt. Jaromir Karov, "különleges tárgyak és lények, nem kevébé különleges kézrekerítője" ként mutatkozott be. Aztán, lelkes beszéde közepette, időközben maga elé kanyarított válltáskájából - Ishi ámulatára - egy annál jóval nagyobb széket húzott elő, hogy hőseink mellé telepedjen a tűzhöz. Megvitatta velük stratégiáját, mely a falubeliek beszámolóján, és felderítő körútján alapult. Elmagyarázta, hogy a gonosz Vorak, feltehetően egy közeli hasadékban húzza meg magát, amerre mindig távozik miután elragadja áldozatait. Ezért, az Árvalakhoz legközelebb eső ilyennél, csapdát állíthatnának a rémnek - amihez ő már meg is tette a szükséges előkészületeket. Bevallotta, mindezek után, pusztán hőseinkhez hasonló, derék harcosokra lenne szüksége, mert ő maga, nem akarja bepiszkítani a kezét. Hozzátette viszont, hogy mind a négy jelenlévő, fejenként két aranyrudat kapna jutalmul.

Drífának nem kellett kétszer mondani, és Tastar is hajlott az ajánlatra. Ishi segíteni akart útitársainak és a falusiaknak is. Gagul pedig, még mindig duzzogva, de belement. Így, mikor éjfél közeledtével látták a malomba gyülekező helybélieket, ők az erdőbe indultak Jaromirral. A különc nemes, elvezette őket egy nagyjából a Veres Ligettel egyvonalban lévő barlang bejáratához, mely a Zihr itteni legmesszebbre érő nyúlványa tövében volt. Karov háttérbe húzódott egy feneketlennek tűnő táskájából elővett számszeríjjal, csapatunk négy tagja pedig lesben állt a nyílás körüli bozótban. Mikor aztán már kezdték azt hinni, hogy rossz helyen vannak, valami Drífa nyakába csimpaszkodott egy közeli fáról. A kisebbnek tűnő lény, karmait belevájta a nő vállába, és társai alig tudták leszedni onnan. Amint azonban holdfény vetült a támadójukra, rémületük nem hagyott alább. Egy tizenéves gyerek meredt rájuk, teljesen elfeketedett szemekkel, miközben inai megfeszültek hamuszürke bőrén, és hegyes körmeiről Drífa vére csöpögött a földre.

Sajnos társaira sem kellett sokáig várniuk, és hamarosan négy eltorzult poronttyal találták szembe magukat. Tastar fürgesége, Drífa állóképessége, Ishi egyszemélyes pajzsfala, és Gagul meg-megvillanó szent varázslatai által legyűrték őket. Akkor azonban, a barlangból morgás és kaparászás hallatszott, majd a járat falán mászva, annak sötétjéből előtört két hasonlóan torz lény, ezúttal meglett férfiak formájában. Mivel a harc előző része során többen súlyosan megsebesültek, és ki tudja milyen szörnyek bujkáltak még a közelükben, Gagul megragadta papi függőjét, és maradék erejét összeszedve, elhamvasztotta az élőholtakat. E varázslata, elemésztette a gyerekek testét is, melyek mellett Ishi megtörten járt-kelt, miután meggyőződtek róla, hogy nem leselkedik rájuk újabb veszély. Aztán szólt a többieknek, hogy óvatosan szétnéz a barlangban. Odabent, egy tábortűz helyére talált, valamint szétszakított kötelékeket és vérfoltokat vett észre, helyenként odaragadt szőrpamacsokkal. Mikor Ishi visszament elmondani ezeket a társainak, látta amint Jaromir diadalittas mosollyal közeledik feléjük.

A csapat többi tagjának nem volt ideje reagálni, mielőtt Drífa fejszéjét lóbálva futni kezdett a szörnyvadász felé, és hamarosan eltűnt a megszeppenve nekiiramodó nemesember után az erdő sötétjében. A többiek ekkor lettek figyelmesek néhány imbolygó fáklya fényére, melyek abból az irányból érkeztek, amerről Karov. Végül, meglepve állapították meg, hogy azok Janekhez és néhány másik falusihoz tartoznak. A helybéli vadász, úgyszint nem tudta mire vélni hőseink ottlétét, és a mindenfelé heverő, szétégett embermaradványokat. Velük való szóváltása során kiderült, hogy Jaromir nemrég értesítette őket, hogy jöjjenek ehhez a barlanghoz, mert a csapat épp itt ügyködik valamin. Ők pedig sietve meg is indultak, mert ide helyezték Thulayét, két árvalakbeli őrizete alatt, és nem értették, hogy ők miképp szereztek erről tudomást. Ishi ekkor értette meg a barlangban találtak jelentését, és hogy ki volt a később megjelenő két szörnyeteg - viszont felmerült benne a kérdés, hogy mi történt legújabb útitársukkal. Mikorra ennek utána megvitatták, hogy Karov feltehetően mindőjüket lóvá tette, Drífa is előkerült, aki szem elől vesztette az előbb említett illetőt.

## Kérdéses győzelmek

Zavartan és fáradtan tértek hajnal előtt nyugovóra Árvalak mellett, hogy másnap megpróbálják megtalálni Thulayét, és végére járni annak, hogy mi lett kétes szándékú megbízójukkal. Késő délelőttre (*Khes 19.*) sikerült valamelyest kipihenni magukat, mely által újult erővel kezdték átkutatni a falu környékét - különösképp a Zihr hozzá közeleső nyúlványát. Gagul egy mágikus üzenetet is küldött Thulayének, de ezúttal sem kapott rá választ. Több kisebb hasadékot, barlangnyílást és völgyzugot megnéztek, de nem lelték útitársuk nyomát. Egy meredélyt megkerülve azonban, hirtelen farkasokkal találták szembe magukat, azok pedig épp annyi időre tartották fel őket, hogy egy szikla takarásából, ismeretlen alak lépett eléjük. Magas férfi volt, kemény vonásai és két fonatban vállaira lógó, ősz haja alapján idős tünde lehetett - melyet természeti elemekkel díszített ruhája, illetve zöld ékkővel ellátott, indákkal befuttatott botja is megerősíteni látszott.

Üdvözlés nélkül megtudakolta hőseinktől, mit keresnek itt, és kíméletlenül kijavította őket, amikor útitársukkal hozakodtak elő - a tünde ugyanis arra volt kíváncsi, miért garázdálkodnak Antamer földjén. Csapatunk újabb magyarázkodására, leszögezte, csak azért áll még velük szóba - azok után, hogy felgyújtották az erdő egy részét - mert van köztük egy a népéből, és egyikőjüket bizalmába fogadta egy fekete farkas. Hozzátette, felelőtlen természetük egyébként hasznot is hozott, mert a gonosz egyik szolgája felfedte magát. Ezen a ponton, az elmúlt napokban egyre feszültebb Gagul kifakadt, és heves vitába kezdett az idegennel. Számon kérte a tündét, mégis milyen jogon bíráskodik felettük, mire az keserűen megjegyezte, hogy azért, mert eleget látott és hallott hozzá. Elmondta, nem rég egy útitársuk mesélt neki - egy ifjú hölgy - aki talán segíthet eldönteni a mostani reakciók alapján, hogy méltó szövetségesei lennének az erdő népének vagy sem. Erre Thulaye lépett elő a közeli szikla mögül, vállán átvérzett kötéssel, csalódottan nézve a társaságra.

Hamar kellemetlenné vált a helyzet, mikor sárkányvér papunk és a délről jött embernő szóváltásba kezdtek. Gagul megvádolta a másikat, hogy csak úgy eltűnt, miközben ők mindenfelé keresték. Erre Thulaye azzal vágott vissza, hogy épp a többiek hagyták ott Árvalakot, mint akik jól végezték dolgukat, és egyébként nem is érti, mi vezérli őket - mert hol segítenek valakinek, hol bajt hoznak ugyanannak a fejére. A sárkányvér elítélte a viselkedését, és titokzatos tünde barátját is, aki még a nevét sem árulta el addig. Fentemlített, ekkor látta elérkezettnek az időt, hogy megtegye ezt, és mennydörgő hangon vetett véget két hősünk meddő vitájának. Elmondta, hogy a neve **Kurem**, és egykor Antamer fődruidája volt, ám Gagulhoz hasonlóan, őt is elragadta az indulat, amiért elhamarkodottan önbíráskodott - melytől óva intette a sárkányvért. Erre az, egy pillanatra lehiggadt, de kijelentette, továbbra sem bocsájt meg a falusiaknak, vagy Thulayének, amiért így viszonozták az ő segítő szándékát. Kurem kifejtette, a sérelmek és veszekedés ideje lejárt, és össze kell fogniuk a Zihr-hegységből áradó gonosz ellen; ezért döntsék el, hogy segítenek-e neki későbbiekben - de semmiképp ne akadályozzák.

Ezeket követően, a druida felszegett fejjel távozott állatai kíséretében, hőseink pedig, immár öten maradtak. Pár pillanat feszült csend után, Drífa Thulayéhez lépett, és lekevert neki egy pofont, elmarasztalva azért, hogy nem válaszolt Gagul mágikus üzenetére. A két nő ingerülten végigmérte egymást, aztán a csapat lassan megindult Árvalak felé. Egész út alatt alig beszéltek. Csak Ishi és Tastar kérdezték Thulayét, hogy mi történt az elmúlt két napban. Ő elmondta, amit már Janektől is tudtak, aztán kifejtette, rákövetkező éjjel, fogvatartóit és őt megtámadták a barlangban. Miután az őrzésével megíbzott falusiakkal végzett, a lény - mely valószínűleg maga Vorak volt - megpróbálta meggyőzni, hogy lépjen vele szövetségre, de ő nem ment bele. Így, a rém kishíján megölte, és Thulaye menekülés közben el is ájult a vérveszteségtől; aztán Kurem várt mellette, mikor magához tért. Erre Gagul odavetette, hogy nem bízik benne, amiért szóba állt a szörnyeteggel, ahelyett hogy elpusztította volna; melyre a nő csak annyit mondott, életben akart maradni, hogy később esélye legyen felvenni vele a harcot.

A falu határában, a házak melletti szántónál összesereglett sokaság zaja vetett véget szóváltásuknak. Az emberek sorfala szétnyílt közeledtükre, mely által egy madárijesztőt pillanathattak meg, rajta Jaromir Karov megtépázott kabátjával és kalapjával. Tövében feneketlen táskája hevert, ami mellett a nekik ígért aranyrudak voltak szétszóródva. A hátborzongató összkép közelében, egy kisebb sziklán pedig szöveg szerepelt, amit vérrel írtak: "Íme azok jutalma, akik az utamba állnak." Kissé kétkedve felmarkolták az aranyat, és Gagul megvizsgálta néhai megbízójuk válltáskáját, melyről kiderült, hogy mágikus úton, tényleg hatalmas férőhellyel rendelkezik. Ezalatt, Janek is feltűnt, és bűnbánón lesütötte szemét, mikor meglátta Thulayét - aki viszont elmondta, megérti, hogy kétségbeesésükben cselekedtek. Háttérből figyelő sárkányvér papunk továbbra is neheztelt a falusiakra, de ennek csak később hangot adva, először a táska átnézésére koncentrált, mely által kiderült, hogy abban nem maradt semmi érdemleges. Végül elhatározták, hogy - az elmúlt napokból tanulva - megvárják az éjfélt. Mikor azonban ekképp elérkezett az idő, Vorak nem jelent meg. Viszont látszólag megbűvölt egy helybéli férfit, aki gépiesen kinyilatkozta üzenetét, miszerint az idejük lejárt, és mivel nem adták vissza mi őt illeti, mind szenvedni fognak.

Ezért hát, a falusiaknak azt javasolták, ideiglenesen menjenek Pristanba, mint Fenyérszél lakosai. Majd éjfél után nem sokkal (*Khes 20.*), közös erővel a hegyi várromhoz teleportáltak, hogy egyszer s mindenkorra véget vessenek a rémség mesterkedésének. A leégett erdő, sáros földjéből előmeredő foghíjas kőfalak közt járva, néhányan a nevén szólítva igyekezték a gonoszt provokálni; de az nem mutatkozott. Csupán az történt, hogy kik előbbit cselekedték, egy pillanatra hallani vélték a kőtáblán is leírt domovan eskü visszhangját, mely beleivódhatott az átkozott hely minden szegletébe. Végül, kilátástalanságukban, a hegyoldalban barlangokat kezdtek keresni, hátha azok az egykori kastély innen elérhetetlen részéhez vezetnek; és ott bújkál Vorak. Találtak is egy apró nyílást, mely kiszélesedő járatként hatolt a Zihr mélyébe.

## Szemtől szemben

A földet és a falakat, sok helyen dögbűzös fekete nyálka borította; így óvatosan haladtak előre, míg hatalmas barlangteremhez nem értek. A mennyezetről roppant méretű cseppkövek lógtak, és alattuk beláthatatlan mélység tátongott, melyen csak egy keskeny, természetes, víztől sikamlós kőhíd vezetett át. Ezen lassan, egyenként átevickéltek, ám az utolsók közt lévő Drífa megcsúszott, és zuhanni kezdett. Hősnőnket egyedül Tastar lélekjelenléte mentette meg, mikor a genázi, lebegés varázslattal kellemetlen eséssé tompította a végzetes földetérést. A szerzetes, ezután lemászott érte a majd félszáz méteres szakadék aljára, ahol várakozás közben, az asszony, egy pristani, nemesi öltözékű ember testét találta egy csepkőre szegezve. Miután nehézkesen visszajutottak a többiekhez, búcsút intettek az óriási, nyugati irányban semmibe vesző hasadéknak, és kis idő múlva egy mágiával beomlasztott járathoz értek, mellyel szemben, egy rés nyílt a várrom alagsorába.

Odabent számos tárolóhelyiségre leltek, tele több száz éves tárgy töredékekkel, és a falak felső részén lerakódott koromsávval - mely az egész épületegyüttesre kiterjedő tűzre utalhatott. Kutakodásaik során, kétszer is belefutottak, érintésre villámokat szóró mágikus csapdákba, melyekből az elsőt Gagul saját kárán fedezte fel, a másodikat viszont Tastar éles szemének köszönhetően hatástalanították. Az egykori tömlöcben haragos kísértetek is rájuk támadtak, melyeket egy - néhányuk számára ismerős - testetlen, fülsértően rekedt hang sürgetett, hogy tűntessék el birodalmából hőseinket. A szellemeket nagy szenvedések árán sikerült legyőzniük, és kíűzniük az egyiket, ami Tia testébe bújt. A harc vége felé azonban, Gagul már csak nehezen tudta gyógyítani a csapatot, mivel olybá tűnt, szent varázslatainak ereje meggyengült. Végül aztán, maga a sárkányvér is fáradtan egy falnak dőlt; majd a megszokott módon, fokozatosan eltűnt.

Így, többek közt nélküle folytatták a kastély alagsori részének felfedezését, mely során, egy csigalépcsőn sírboltba jutottak. Délceg harcosok, és nemes asszonyok rongált szobrai álltak a falak mentén, a terem lejárattal átellenes végében egy kiemelkedő ábrázolást zárva közre. Az életnagyságúnál kissé nagyobb lovagi képmás kétkezes, végén ívelt kardra támaszkodot egykor, mely részei darabokban hevertek a földön. Jobban szétnézve, több helyen egy három hegycsúcs előtti várral ellátott címert láttak, mely a Veres Ligetnél talált láda ábrázolásainak egyikére emlékeztette őket. Mire azonban az élesebb szemű Tastar és Venarius épp felhívhatták volna társaik figyelmét valamilyen rejtett kamrára, amit valószínűleg fentebbi jelvénnyel ellátott kulcs nyit, váratlan látogatójuk érkezett. Egy fáradtan érdes, de baljós eleganciával bíró, mély hang törte meg csendes kutakodásukat, melyről hátra pillantván megtudhatták, hogy a pár éjszakával ezelőtt Árvalakban látott fekete csuklyás alakhoz tartozik. Egyszer s mind, a sírbolt egyetlen lehetséges kijáratát, Vorak állta el.

A következőkben lezajló kétségbeesett harc közepette, a rém többször fekete füstté válva termett egyikük, majd másikuk mellett. Aztán hátáról, addig láthatatlan, ívelt végű, másfélkezes kardot húzott elő, melyet méregzöld energianyalábok jártak át, és azzal forgószélként rontott a közelebb állókra. Mikor pedig Thulayével találta szemben magát, bosszúság csillant csuklyája alól kivilágló, smaragdszínnel izzó szemeiben, és egy iszonytató érintéssel elszívta a nő életerejének egy részét. Aztán, hirtelen ismét felzengett körülöttük a testetlen, fülsértően rekedt hang, mely - megelégelve a küzdelem elhúzódását - rájuk szabadított egy minden élőt elemésztő varázslatot. Ezáltal, némelyikük táskájából, először kísérteties zöld fény szűrődött ki, és alig volt idejük messzebb hajítani holmijukat, mikor abból fertelmes erő áradt szét. Az pedig, vértjükön keresztül is gond nélkül eleven húsukba mart - melytől szinte minden hősünk földre került.

Ahogy a legtöbben élet és halál határán lebegtek, Vorak egyszer csak Drífára sújtott kardjával, aki attól valahogy a síkok közé került, és a sírbolthoz vezető lépcső alján, csalódottan figyelő alakot pillantott meg. Emberszerű volt, és feje olybá tűnt mintha szürkéskék, kavargó porból lenne, vonásai pedig egyik pillanatról a másikra változtak. Szabásra egyszerű vászonruhát viselt, hátán hamuszín köpennyel, öltözéke azonban tele volt fakó, különféle színű foldozásokkal. Mikor észrevette, hogy Drífa látja, fejét kíváncsian oldalra billentette. Hősnőnk - látva hogy az illető nem azonnal ellenséges - kétségbeesésében a segítségét kérte. Erre az tétován megszólalt - ám szája nem mozgott, hangjáról pedig nem lehetett meghatározni nemét, korát, vagy faját. Azt mondta, csak akkor menti meg őket, "ha megígérik, hogy mind úrrá lesznek azon, ki most vesztüket okozta volna". Drífa helyeslőn bólintott, mire az alakkal együtt átlényegültek az anyagi síkra. A sokarcú idegen, látszólag közölte a testetlen hanggal, hogy mohósága nem éri el hőseinket, mert hozzá tartoznak. Azzal, egy intéssel más helyre teleportálta az egész csapatot, mely során, utoljára azt hallották, ahogy a láthatatlan ellenség, magából kikelve "torzszülöttnek" nevezi megmentőjüket.

## A gyógyulás útján

Ahogy iszonyú fájdalmak közt feltápászkodtak, egy barlangüregben találták magukat, melyből szűk hasadék nyílt a hegy belseje felé, másik végéből pedig egy kanyarulaton túlról, a hajnali nap fénye szűrődött be. A sokarcú lény nekik háttal állt előbbi felé, úgy kérdezte játékosan, anyjuk tán nem tanította meg őket, hogy ne fogadjanak el ajándékot idegenektől. Erre többen is összenéztek, az aranyrudakra gondolva, melyeket nem rég vettek magukhoz, és azokat keresve holmijuk közt, csak hamvakra leltek. Látszólagos szövetségesük, aggodalmukat érzékelve csak annyit mondott, a Zsarnok vérebe itt már nem találhatja meg őket időben. Kihasználva a lehetőséget, hőseink számos kérdést szegeztek neki. Köztük elsőként Tia, kinek a farkasa végzetesen megsérült a harc során. A sokarcú azt mondta, csak annyit avatkozhat közbe amennyi szükséges, valamint élet és halál nem az ő hatásköre - ám ha egy nagyerejű mágikus gócpontnál próbálkoznak, talán segíthet. Arra hogy ki ő, és ki a Zsarnok, csak annyit felelt: mindketten a régmúlt hibái.

Tudakolták tőle azt is, miért segített nekik, mire szórakozottan azt válaszolta, "mert úgy akarta", és visszakérdezett, mondván, "ők hogy képesek úgy élni, hogy nem azt csinálják, amit igazán akarnak". Mikor pedig némelyikük elmarasztalta, amiért valójában nem segíti, csak összezavarja őket, akkor megfordult, és bosszúsan megjegyezte, ők maguk is egy elég zavaros társaság. Példának pedig, többek közt felhozta "az igazság bajnokát, ki mindenütt árulást sejt, és csak saját igazát látja"; "a gaztevőt, ki látszólagos visszafogottságával, meggyőzte őket, hogy ártalmatlan"; és "tündéket, kik meggondolatlan szövetségekkel, veszélybe sodorják, mi népük számára legfontosabb". Aztán, minthogy ezzel többekből újabb ellenszenvet váltott ki, megcsóválta fejét, jelezve, hogy ezek a felismerések, részei az útnak, melyet minden halandó jár. Végül, látva több hősünk elutasítását, megjegyezte, találkoznak még ezen az úton vándorlásuk közepette, majd eltűnt.

Próbálták kipihenni az éjszaka viszontagságait. Mindeközben, páran így is Drífával vitatkoztak, aki mindőjük helyett kötött alkut ismeretlen erőkkel. Egy ponton Ishi megelégelte a dolgot, és kisétált a barlang elé friss levegőt szívni. Mint kiderült, továbbra is a Zihr-hegységben voltak, szinte egy vonalban Ardomillal. Késő délután - mikor úgy érezték elég erejük van - próbáltak előbbi városba teleportálni; ám nem jártak sikerrel. Az összpontosítástól azonban, Thulaye összeesett, és mindannyian érezték az éjszaka szerzett sebek újult erejű lüktetését. Jobban rájuk nézve, látták hogy bőrük helyenként zöldesfeketén elszíneződött, és a felszínén duzzadó erek is hasonlóan émelyítő látványt nyújtanak. Mikor pedig pihenés végett lehunyták szemüket, érezték hogy sötét erő igyekszik hatalmába keríteni elméjüket. Úgy sejtették, nem lehet sok idejük hátra, ha nem kapnak megfelelő segítséget.

Szerencséjükre, a napnyugta közeledtével, váratlan látogatójuk érkezett, Antamer egykori fődruidája, Kurem személyében. Mint kiderült, a madarak csiripelték neki, hogy láttak egy félszerzetet. Hőseink elmondták a tündének mi történt, aki megvizsgálta sebeiket, és enyhített fájdalmukon - amennyire erejéből tellett. Aztán - felismervén, hogy időben nem tudnának a teljes gyógyuláshoz megfelelő helyre jutni - felajánlotta, hogy segít nekik Ardomilba menni, ha utána mihamarabb visszatérnek a Veres Ligethez. Mikor megtudakolták ennek okát, Kurem elmondta, a velük folytatott korábbi heves szóváltás őt is ráébresztette, hogy szembe kell néznie múltbéli hibáival és népe ítéletével, hogy összefoghassanak a gonosz ellen. Ezért elment az antari tündék szent városába, Tessárba, és a druidák tanácsának feloldozását kérte, akik azzal a feltétellel hajlandók visszafogadni, ha helyrehozza, amit Antamer keleti határán művelt.

Végezetül, kimentek vele a hegyoldalba - Tastar Thulayét, Tia pedig Lunant cipelve - majd Kurem egy vastagabb törzsű fához lépett, és zöld ékköves botját kérgéhez érintette, mágikus hasadékot nyitva azon, melyen áthaladva Ardomil külvárosába jutottak. Onnan - jópár városi őr kérdő tekintetétől övezve - a Mágus Akadémiához, a Mystra Szentélybe siettek, ahol a papnők gondjaira bízták eszméletlen társaikat, és megkeresték Gvendolin nővért. Beszámoltak neki a történtekről, és kérték, hogy segítsenek haldokló társaikon - hiszen egykor Xavion barátját, Theliát is visszahozták az életbe. A főpapnő sajnálattal közölte, hogy az Ardomilban zajló mágikus tevékenységeket felügyelő **Varázsveszély Elhárítás** megtiltotta nagyerejű szertartások végrehajtását. Hőseink kérdésére elmondta, hogy a szervezet, a közelmúltban több rendellenességet érzékelt a város környékén és tőle keletre; melyek megrongálták a - nővérek számára is fontos, Mystra istennő által fenntartott - Mágia Szövetét és a síkok közti Köteléket.

Így, a papnők segítsége híján, felkerestek egy tünde gyógyítót, akit vigaszképp Gvendolin ajánlott nekik. A Világjárók Csarnokait is magába foglaló szigeten, az ottani ligetben találtak rá. A nő neve **Seril** volt, Antamerből származott, élénkvörös haját lófarokban hordta, és nagy, csillogó, zöld szemei jól illetek cserfes személyiségéhez. Kissé megrémült a sebeik láttán, melyek szerinte halálmágia nyomainak tűntek, és végső stádiumban élőholttá változtathatják az érintetteket. Ezért megkérte hőseinket, hogy menjenek vele a sziget déli végében lévő Csillagtoronyba - ahol korábban Kelsalor is találkozott az antari követtel. Ottani egzotikus növényekkel teli laborjában, gyorsan mintát vett a vérükből, és ígérte hogy mihamarabb igyekszik gyógymódot találni - bár a tessari druidák bölcsességével valószínűleg nem ér fel. Erre Ishi helyeselt, hogy egy Kurem nevű látta el őket is kellően ahhoz, hogy idáig eljussanak. Ennek hallatán, Seril hitetlenkedve kapta fel a fejét, mivel az elmúlt száz évben, a népe nem szerette ezt a nevet használni, akit pedig utoljára így hívtak, azt ugyanannyi ideje halottnak hitték.

## Fények a sötétben

Továbbra is gyötrelmes állapotban, úgy döntöttek estére betérnek egy fogadóba Ardomilban, hogy megemésszék a nap történéseit. Bár életveszélyben lévő társaikat nem tudták azonnal megmenteni, de a tünde gyógyító talán tud nekik segíteni. Vorakot nem győzték le, de túlélték a vele való találkozást, és esélyt kaptak rá, hogy felkészültebben nézzenek szembe vele. A Zihr-hegységben rejlő gonosszal, pedig úgy tűnt nem egyedül kell felvenniük a harcot, hiszen Seril reakciója alapján, lehet a magányos druidában legendás szövetségesre találtak. Illetve, látszólag segítőik sorát gyarapította Sokarcú barátjuk is. Ahogy ezen merengtek - mintegy vezényszóra - furcsa súlytalanságot éreztek, majd korábbi teleportálásaikhoz hasonlóan, hirtelen megváltozott a környezetük, és a Mystra szentély alatti Forrásnál termettek.

Ahogy Drífa, Ishi és Tastar kissé kótyagosan körbenéztek, a farkasával az ispotályban maradt Tiát, és a legutóbb Fenyérszélen látott Xaviont pillantották meg. Mint kiderült, az ördögsarj egy napi késéssel járt a nyomukban Kelsalorral a Zihr oldalában, mikor elájult, majd itt tért magához. Mikor valamennyire sikerült egymást felvilágosítaniuk a fenyérszéliek célbaéréséről, és a hegyi várban történtekről, a Forráshoz vezető lépcsőn egy ráérős léptekkel közeledő alakra lettek figyelmesek. Meglátva sokszínűen foldozott ruházatát, majd a félhomályból a kút kékes fényébe érő változékony arcát, eszükbe jutott különös megmentőjük, és haldokló társaikat illető ajánlata. Fentemlített lény, megérdeklődte készen állnak-e, majd - megszeppent hőseink tétova beleegyezését követően - egy intésére, ismerős űr vette őket körbe, melyet lassan örvénylő csillagköd fénye töltött be. Elmagyarázta, hogy múltkori hasonló élményükkel ellentétben, a bajbajutottak teljesen rájuk vannak utalva, és ha nem igyekeznek, elméjüket végleg beborítja a sötétség. Kifejtette, óvatosan kell járniuk a kétségbeesett lélek világában, ahol egymással is csak mértékkel léphetnek kapcsolatba, és csak a legjobb megfigyelők látására hagyatkozhatnak.

További útmutatást nem kaptak Sokarcú barátuktól; aki azt mondta, ő csak az ajtónyílást mutatja meg, de nekik kell belépni rajta. Ehhez mérten aztán, egy szemvillanás erejéig, félsivatagos tájon, kör alakú kunyhókkal tarkított falu képe rémlett fel előttük, velük átellenes végében hosszúkás épülettel, mely előtt kút helyezkedett el. Majd hirtelen mindent elnyelt a sötétség. Legtöbbjük az orráig se látott, Xavion viszont a máigában használatos elemi erők és varázstárygak, Tia természeti tényezők és növények, Tastar pedig valamiért értékes holmik elmosódott fényfoltját vélte kivenni. Amit mindhárman élesen láttak, az egy szemben, messzebb lévő gócpont volt, melyet néhány vargabetűt követően, sikerült is elérniük. Ott azonban őrökbe, és egy érzetre nagy tűz körül ülő embercsoportba ütköztek. Próbálták megkerülni őket, de hiába. Végül a kútból nagy nehezen vizet öntöttek a lángokra, és hirtelen a fényesség és a kavargó mélység sötétjének ekkénti kombinálása által, füstöt hoztak létre. Az belengte a korábban egy pillanatra látott hosszúkás épületet, melynek a központi helyén, egy törzsi fejdíszt viselő idős nő állt, és tudakolta, miért háborgatják Thulaye elméjét.

Miután sikerült meggyőzniük a sámánasszony jelenését, hogy legújabb útitársuknak akarnak segíteni, a nő szertartásos mozdulatára, egy ösvény kezdetéhez kerültek. Az épület és a tömeg helyét végeláthatatlan, derékig érő aranyszín fűvel borított síkság, és felhőtlen, csillagfényes égbolt képe váltotta fel. Nyomban futásnak is eredtek, ösztönösen az ösvényt követve, igyekezve nem szem elől téveszteni egymást. Azonban elméjük összekapcsolódása, és az, hogy egyre mélyebbre hatoltak azéban, akinek segíteni akartak, különös képzelgéseket eredményezett. Látták Thulaye több velük kapcsolatos emlékét; például amikor a Sokarcú segített nekik, és ő felhívta figyelmüket a feltételeinek a kétértelműségére; illetve Gagul vádaskodását, aminél őt elmarasztalta távollétéért, Tastarral együtt, aki bizalmat szavazott neki. Néhányuknak, útközben sajátos látomása volt, melyből a többieknek kellett kizökkenteniük őket. Xavion két korábbi útitársát pillantotta meg, amint neheztelnek rá mert köszönés nélkül távozott. Drífa halott első férjével nézett szembe, aki rágalmazta amiért nem segítette fiukat, hogy az a törzs vezetőjévé váljon. Tia előtt pedig nevelőapja jelent meg csalódottan, mert a lány hátrahagyta erdei otthonát, mikor azt most a körüllakók terjeszkedése fenyegeti.

Ahogy ezeken túllépve haladtak a fűtengerben, Xavion hirtelen egy sebzetten menekülő hiénára lett figyelmes. Az állatot követve, olyan részre értek, ahol az addigi sűrű növénytakarót fokozatosan terjeszkedő, kietlen, fekete pusztaság váltotta fel, melyen eleven árnyak jártak, amik a kétségbeesett jószág felé kaptak. Hőseink belevetették magukat a sötét sík borzalmainak közepébe, és biztonságban eljuttatták az állatot az amúgy továbbra is látható vékony ösvény sávjához. Akkor az hirtelen felegyenesedett, és náluk másfélszer magasabb emberszerű lénnyé változott. A hiénaszellem neve **Warabii** volt, és ő védelmezte Thulaye törzsének tagjait. Elmondta, hogy a lány nagy veszélyben van, és nincs sok ideje, mert az Örökkön Harácsoló, a Lelkek Zsarnoka közeleg. Azzal az ösvény vége felé mutatott, ahol zord, megtört hegyet láttak, melyből méregzöld fény áradt, mintegy baljós naplementéhez hasonlóan derengve a láthatáron.

A hátborzongató helyet elérve, egy hatalmas kürtőbe sétáltak, melynek meredek falait törp építményekre emlékeztető romok borították. A közepén lévő katlanban, pedig egy óriási zöld felleg örvénylett, az alján látszólag halomnyi kinccsel, mely fölött úgy tűnt, elgyötört lelkek sodródnak. Warabii elmondta, hogy azok közt találják társaikat, és amíg kimentik őket, ő megpróbálja visszatartani a Lelkek Zsarnokát, ha időközben feltűnne. Így, néhány haragos kósza kísérteten átküzdve magukat, lemásztak az örvényhez, melynek pereméről nagy nehezen ki tudták venni Thulaye és Lunan alakját. Drífa szinte gondolkodás nélkül vetette magát a lélekfolyamba, míg Tia egy ideig annak széléről szólongatta farkasát, hátha az magához tér, és önerőből kijut. Miközben próbálkoztak, megrázkódott körülöttük minden, és egy fülsértően rekedt hang bosszús morgása töltötte meg a kürtőt. Azt követően, a hegy érkezésükkel ellentétes oldalát borító baljós ködből lassan egy óriási rémalak bontakozott ki.

## Utolér a múlt

Az elmúlt hetekben többször tapasztalt dögbűz és elmúlás lengte körül az érkező borzalmat. Amit pedig mindaddig testetlen hangként hallottak, egyszerre minden szörnyűségével tornyosult föléjük. Rozsdás, göcsörtös rézkoronát viselt. Arcvonásai aszottak voltak, évezredes rothadás jeleit mutatva. Élettelen szemei és penészes szakálla fakó volt, akár a dér. Két kezében pedig hatalmas pörölyt fogott, melynek feje egyik oldalt kaszában végződött. A hiénaszellem, látszólag minden erejét latba vetve tartotta vissza attól a rémséget, hogy az elérje hőseinket. Nekik pedig, egymást segítve, végül sikerült megakadályozni, hogy Drífát és az őt tartókat ne ragadja magával az örvény, melyek után biztonságban ki tudták hozni Thulayét. Akkor aztán, Tia is elhatározta magát, és beugrott Lunanért; a kettejük közti erős kötelék révén, épségben elérve, majd kimentve az alélt farkast.

A menekülésüket hősiesen fedező Warabiit hátrahagyva, kifutottak a hegybe vezető szurdok bejáratához, ahol viszont a sötét pusztaság árnyaival találták szembe magukat. Akkor Xavion és Tastar, a féktelen mágia és elemi erők szülöttei, minden erejüket összeszedték, és számos villámcsapást mértek az őket bekeríteni készülőkre. Aztán közös erővel, megpróbáltak más helyre összpontosítani. Egy biztonságos, ettől a rémálomtól távol eső helyre. Kis idő múlva, érezték is amint ismét rájuk szakad az anyagi világ súlya, és a Forrás mellett tértek magukhoz - Xavion azonban már nem volt köztük. Ám jóformán felocsúdni se volt idejük, mert az egyik falnak vetett háttal, egy szórakozottan várakozó szürke és fekete rajzos bundájú, emberszerű rókalényt pillantottak meg. A furcsa idegen mellett, pedig egy ugyancsak számukra szokatlan bestia, egy három polipcsápos farokkal bíró párduc állt ugrásra készen.

A rókaember cinikus hangnemben jóreggelt kívánt (*Khes 21.*) "tűnékeny" hőseinknek, és megkérte őket, hogy szépen mondjanak el mindent, ami az elmúlt egy hétben történt velük. A csapat még mindig értetlenül állt a helyzet előtt, mire vallatójuk közölte, hogy a neve **Tzaliq**, és az Elhárítás küldte. Felmutatta jelvényét, és megjegyezte - feszültségoldás, vagy talán pont fenyegetés képpen - Gvendolin papnő már beszámolt neki, mikor ő idejött kivizsgálni a mostani anomáliát, szóval ők se fogják vissza magukat. Minthogy nem akartak a mágusok városa közepén hivatalos szervekkel összetűzésbe kerülni, sorra elmondtak neki mindent. Kifejtették a Thelia feltámasztása óta meglévő "tűnékenységük" természetét, és hogy fizikailag nem tudnak túlzottan eltávolodni egymástól. Leírták, hol voltak, miért, és mit láttak mostanában; beleértve a Sokarcúval kötött egyezségüket, és a Pristanban, majd a hegyen hallott testetlen hangot, ami úgy tűnt élőholtaknak parancsol. Végül, másvilági erőkkel való érintkezésük kapcsán, szóba került a Fúria és Venarius esete is.

Ezeket hallva, Tzaliq fejét ingatta, és közölte, vele kell menniük az Elhárítás központjába, hogy beszéljenek a parancsnokkal. Hőseink megilletődését látva, elmondta, beszámolójuk alapján, ténykedéseik a Sötétség Hírnökei közül többel is kapcsolatba hozhatóak, ezért azonnal biztosítani kell, hogy nem tesznek több kárt környezetükben, és magukban. Mit volt mit tenni, vele tartottak. A szentélyből kifelé menet, részleges megkönnyebbülés ként, megtudták, hogy Thulaye és Lunan is, bár eszméletlen, de életben van. Majd Tzaliq - akiről kiderült, hogy egy tabaxi nevű fajhoz tartozik - elvezette őket a Vastoronyba, mely valóban egy szürke, fémszínű, kívülről teljesen letisztult, henger alakú épület volt, Ardomil északkeleti részén. A varázshasználók, belépve úgy érezték, mintha minden erejüket elszívták volna - de szerencsére fizikai erőben nem szenvedtek hiányt ahhoz, hogy temérdek lépcsőn, felmásszanak a legfelső emeleten lévő parancsnoki irodához. Kis várakozás után, odabent egy rendezett, impozáns helyiséggel találták szembe magukat, melynek velük átellenes végét, a Síkszakadás idején zajló kaotikus küzdelmet ábrázoló falfestmény borította.

Itt találkozhattak **Provus** parancsnokkal, akiről utólag Tastar megállapította, hogy egy fényszülött - avagy asimar. A férfinak rövid, hátra simított, vajszín haja volt, egészen világosszürke bőre, és halványan izzó, teljesen fehér szemei. Makulátlan lemezvértjében, azon alig rezdülő szürkéskék palástjával, merev tartással állt előttük; úgy szegezte nekik ellentmondást nem tűrő kérdéseit. Miután kifejtették a nem rég történeteket, elmondta, hogy a teleportálásaik, valamint el- és feltűnéseik, több helyen megrongálták a Mágia Szövetét, Ardomil és Pristan környékén. Mivel azonban, hőseink állították, hogy ez tudtuk nélkül ment végbe, ezért Provus mindössze korlátozni fogja őket, nem pedig büntetni. Ennek részeképp, egy napon belül teljesen színt kell majd vallaniuk az Elhárítás egy szertartása által, mely megtiszulást követően, olyan eszközöket kapnak, amik remélhetőleg megzabolázzák féktelen mágikus erőiket. Kiderült ugyanis, hogy már egy ideje figyelték őket - minthogy vannak módszereik az efféle anomáliák érzékelésére Ardomil környékén. Ezáltal pedig, előkészültek arra, amikor végre el tudják érni hőseinket.

Azok alapján amikről beszéltek, Provus elmagyarázta, sajnos, nagy valószínűséggel a Sötétség Hírnökeinek egyikével vannak összeköttetésben - de még szükség van valamilyen döntő bizonyítékra, hogy ezt meghatározzák. Mindenesetre, azt javasolta, menjnek az Elhárítás ügynökeinek a város Külső Körében lévő szállására, és pihenjenek másnap délelőttig, amikor színt kell vallaniuk a szervezet és egymás előtt. Kissé letaglózva, el is jutottak Tzaliq vezetésével az említett helyre, ahol szobájukban megvitatták lehetőségeiket. Gondolták, Ishi talizmánja által kikérik a Felvigyázóktól, korábbi szövetségesük, Farenil mágus véleményét, ám helyette Loren válaszolt a kapcsolat létesítésekor. A Svernarux romvárosából kimentett tündelány, üdvözölte az ismerős arcokat, és Tiát észrevéve megjegyezte, hogy netán ő is a Zihrtől délre élő tündék közül származik, de ő azt mondta, egy északi erdőből jött. Ezen túllendülve, Loren, kérdéseikre reagálva elmondta, hogy éterszilánkkal bíró gyűrűje nem kötöttség, mivel elválasztja a romvárostól. Így, lehetővé teszi, hogy képes legyen uralni saját létezését - mert az igazi rabság, ezen önuralom elvesztése.

## Mozgalmas virrasztás

A kímerítő beszélgetéseket követően, estig megpihentek az Elhárítás szálláshelyén. Majd napnyugtával, úgy határoztak, éjszakára beülnek iszogatni a Tintás Tanoncba. El is indultak a Külső Körből a Varázsművesek Sétánya felé, útközben viszont váratlanul beléjük botlott néhány kölyök. Mikor számonkérték őket, és megnézték nem zsebelték-e ki csapatuk valamelyik tagját, a suhancok magyarázkodni kezdtek. Mondták, hogy Tastart összekeverték Misan bácsikájukkal a nyugati külvárosból, pedig az jóval öregebb, és jobb is ha mennek hozzá, mert elkékül mérgében, ha megtudja, hogy ész nélkül császkálnak a városban. Azzal a kölykök bele is vesztek az esti forgatagba, hőseink pedig, a folyón átérve, hamarosan a Tintás Tanoncnál találták magukat. Le is telepedtek egy csendesebb sarokba az ott lebzselő mágusnövendékek és tudósfélék zsongása közepette, és beszélgetésbe elegyedtek.

Egymást ugratták, és iszogatás közben fogadást kötöttek pár ingyen sör fejében. Venarius fitogtathatta egykori készségeit, mikor egy széndarabot - amit Ishi még az erdőtűzből szerzett krétának - belecsempészett egy gyanútlan vendég zsebébe. A többiek meglepetésére azonban, a harcos szerzetes, Tastar felvette vele a versenyt, amikor boszorkányos ügyességgel visszalopta az említett tárgyat. Miképp aztán az elmúlt napokról diskuráltak, feltűnt nekik, hogy egy középkorú férfi Drífát figyeli a velük átellenes asztaltól. Hősnőnk - nem túl ijedős természetéből adódóan - egyenest odasétált, az amúgy egyedül ücsörgő illetőhöz, lehuppant vele szembe, és megkérdezte, miért méregeti. Az idegen elégé zavarba jött, és cseppett sem tűnt fenyegetőnek. Elmondta, hogy **Hjalmar**nak hívják, és az Akadémián néprajzkutatással foglalkozik. Drífa öltözékéből látta, hogy a nő egy északi nomád közösségből származhat, és szívesen beszélgetne vele a kultúrájáról. Az asszony, szánalomból, és fizetség reményében, elkezdett felszínesen beszámolni neki otthoni körülményeiről, mely mondandóját megakasztotta, mikor néhány ismeretlen alak lépett melléjük.

Többi hősünknek előbb tűnt fel a harsány társaság, ami nem sokkal azelőtt penderült be a fogadóba. Négy lovag volt, jelvényeik és kiejtésük alapján berrik származásúak, és erőteljesen felönthettek a garatra. Látszólagos vezetőjük, "szárnysegédeivel" körbejárta a Tintás Tanonc vendégeit, és a magányosabbnak tűnő hölgyekhez igyekezett odaférkőzni. Azokhoz, szerencséjükre, oltalmazólag odaálltak a velük lévő akadémiai diákok, így a lovagok elsomfordáltak onnan. Hjalmar azonban - rövid, kócos, barna hajával, borostájával, no meg tudósoknál megszokott pápaszemével és formális öltözékével - nem tűnt túl félelmetesnek. Ezért Drífáék asztalához érve, az erőszakos leánykérők csak nem akarták békén hagyni az asszonyt - ki szerintük harcos nőhöz méltó társaságot érdemelt volna. Ahogy mindjobban erősködtek, régi tapasztalataitól vezérelve Ishi, és a helyzetet sasszemmel figyelő Tastar is lassan felállt, hogy közbelépjen. Addigra azonban, az egyik lovag Drífa karját is megragadta, aki szabad kezével fejszéje után nyúlt.

A Tintás Tanonc fogadósa ekkor látta elérkezetnek az időt, hogy elejét vegye a készülő rendbontásnak. A vendégek már csak arra lettek figyelmesek, ahogy a köbcös törp, az ivópultra állva, számszeríjat szegez a lovagokra, és ízesen elküldi őket melegebb éghajlatra. Azok megütköztek, és a józanabbak elkezdték magukkal ráncigálni vezetőjüket, aki távozóban még másnapi párbajra hívta hőseinket a keleti kapuhoz, amiért miattuk megaláztatás érte. Fellélegezve, Drífa szánakozva meglapogatta Hjalmar vállát, majd faképnél hagyta, és visszaült a többiekhez - ahova odalépett a fogadós is, és adott neki egy ingyen sört a kellemetlenségért. Hajnalig beszélgettek a jelenlegi helyzetükről, és hogy vajon tényleg a Sötétség Hírnökei közé tartozik-e Sokarcú barátuk. Akkorra az iszogatás megtehette hatását, mert Drífa jelezte a csapatnak, hogy felkeresi az árnyékszéket. Mikor azonban visszatért onnan, a Veres Ligetben talált rejtélyes láda volt nála, melyet legutóbb Xavionnál láttak - ki a minap eltűnt.

Hősnőnk bevallotta, valójában azért vonult félre, hogy kapcsolatba lépjen fura segítőjükkel. Mikor pedig megkérte, hogy mutasson utat nekik, hirtelen az ölébe pottyant fentebbi tárgy. Kissé meglepődve Drífa agyafurtságán, és továbbra is bosszankodva azon, hogy nem tudják kinyitni a ládát, úgy döntöttek ismét benéznek az Akadémia könyvtárába - hátha éjszaka is van ott aki tud nekik segíteni. El is mentek oda, ahol egy elégé elcsigázott mágus volt az ügyeletes, és türelmesen végig hallgatva hőseink csapongó beszámolóját, úgy tűnt részben megoldhatja problémáikat. A talált tárgyat illetően, rákérdezett, miket láttak még a környezetében, ami hozzá kapcsolódhat; mire hőseink szellemeket és az átkozott várromot hozták fel, ami a hegyen van, és köze lehet a láda egyik díszítőeleméhez. Elmondták, hogy az ábrázolásokat valamilyen sorrendben kéne elmozdítani a kinyitáshoz, mire a mágus megkérdezte, mit tudnak a hozzá köthető helyek történetéről. Erre ők felhozták Vorak legendáját, meg a várban talált szöveget, amit meg is mutattak álmatag segítőjüknek.

A könyvtáros homlokát ráncolta a régies domovan szöveg láttán, majd elmormolt valamilyen varázisgét, amitől szemei felizzotak, és úgy látszott érti mit olvas. Ennek köszönhetően, hőseink először hallhatták az eskü teljes szövegét: *"Én, Raden Garul, e vár ura, eleim kardjára esküszöm, hogy családom nem nyugszik, míg minden ork, a hegyen innen és túl, holtan nem hever lábaink előtt; és ki e fogadalmunk útjába áll, ugyanerre a sorsra nem jut."* Megköszönve a mágusnak, amit értük tett; gyorsan még egyszer próbáltak leírást keresni a Garul családról a Domovin történelemről szóló könyvekben. Bár azt nem találtak, de utánnéztek Zihrmellék urainak az orkellenes hadjáratok idején. Úgy tűnt, mintha nagy ugrás, vagy hiányos rész lenne a feljegyzésekben, ám így is ki tudták venni, hogy az érintett birtokokat, egy törpök által Ramir Urghatil néven emlegetett lovag kapta meg, akit saját nyelvén Jaromirnak neveztek. Új ismereteik birtokában, úgy határoztak, hogy a ládát ideje szakavatott kezekre bízniuk. Ezért, napkeltével elvitték Hámorhoz, a harcedzetthez - kiről gondolták, hogy saját bonyolult gépi felépítése miatt, ért az összetett szerkezetekhez - az pedig meg is ígérte, hogy a következő pár napban megvizsgálja. Ennek végeztével aztán, lassan készülődni kezdtek az Elhárításhoz.

<-- ZIHRMELLÉK FELFEDEZÉSE --- EMLÉKEK --- BEAVATÁSTÓL KEZDVE -->