1 Глава

***Събудих се със същото отвратително чувство, както напоследък, от ужасната аларма. Внимателно се измъкнах от леглото и така, че Канде да не ме усети, спеше толкова сладко, не исках да я събуждам. Набързо минах през банята за да измия лицето и зъбите си, след което отидох до спалнята отново и сложих първите риза и дънки, които видях. Отидох в кухнята и седнах бързо да закуся. Взех си едно кафе заедно със сандвич, изядох ги набързо и излязох от нас. Тръгнах към студиото. Почти наполовина бяхме готови със снимките, но заради самоубийството на Агус постоянно говорихме за това и беше единствената причина да прекараме едномесечната почивка на една маса, събрани с режисьора, който се самообвиняваше за това и мислейки как да продължим, въпреки че нямам и понятие как би станало това. Вярно е, че Мартин Сабан беше по-строг с него, но не мисля, че това е била причината. Минах по навик покрай блока, в който живееше, точно там горе, на шестия етаж в апартамент 6 А. Стана ми неприятно за всичко това и забързах крачка към голямата сграда на студиото. Щом стигнах отидох в конферентната стая и бързо седнах близо до Каролина. Тя беше момичето, в което Агус беше влюбен и страдаше покрай случилото се не по-малко от мен. Преди косата й беше тъмна на едри къдрици, които навиваше на пръста си, щом беше нервна и отмяташе често, с цел да не й пречи, но това никога на успяваше, винаги от двете й страни имаше по 3-4 големи и дълги къдрици, нещо, което подлудяваше и нея, и Агус, е него в добрия смисъл, но вече тя не беше същата, сега косата й е права като клечка, суха и безчувствана. Преди сякаш в очите й бяха събрани всички звезди, а сега, сега този блясък го нямаше, беше изчезнал завинаги. Щом я видях се усмихнах, потупвайки леко рамото й, за да ме види. Тя откъсна поглед от малката си тетрадка, на която беше направила няколко драскулки и се обърна към мен. Очите й бластяха, но не от този блясък, когато видеше Агус, а онзи от сълзите й, сякаш беше плакала цяла нощ.***

***-Хей, Каро.- поздравих я. Прекрасната й усмивка беше изчезнала, от както Агус го нямаше. Погледа й към мен бе тъй милостив и нежен, внимателен.***

***-Оу, здравей, Ру.- каза тя тихо, избърсвайки сълзите от очите си и опитвайки се да се усмихне, но неуспешно, напротив, погледна нервно и притеснено.***

***-Какво има?- попитах загрижен.***

***-Н-нищо, всичко е наред.- зад нея дойде Валентина, тя беше най-добрата приятелка на Агус от дете, познаваше го добре, не знам какво се случи, че в края се скараха.***

***-Здравейте.- поздрави плахо тя. Какво им става? Защо напоследък са толкова тихи, толкова плахи, толкова... толкова различни?***

***-Ъм, Вале, какво ти става, по принцип си усмихната, а сега...***

***-От както Агустин...сещате се, не съм на себе си.- смъкна поглед надолу и подсмъркна. Остави малката си чантичка на облегалката на стола си и телефона и една тетрадка с химикал отгоре върху масата.***

***-Никой не е Вал. А и след...- Каро й направи знак да се доближи, искаше да й каже нещо, което явно не искаха да чувам. След като й каза Вал закри устата си уплашено и се опита да й подшушне нещо, но за нейно нещастие аз чух.***

***-Дали Ру знае?- плахо отвърна. По тембъра на гласа й разбрах, че е нещо доста сериозно, но защо аз не трябваше да знам? Ако е нещо свързано с Агус, задължително трябва да знам.***

***-Какво дали знам?- реших да попитам. Любопитстото ми надделя и нямаше как да не стане въпрос.***

***-Нищо, не е важно!- каза Каро. Криеха нещо, подозирах го.***

***-Щом й го подшушна явно е важно. Какво знаете, което аз не?- изнервих се и креснах. Всеки на масата се обърна към мен. Аз се кротнах и седнах спокойно. Напоследък много лесно изпусках нервите си, това не беше добре, никак даже. Вале се настани до Каро, а от другата ми страна седна Карол, която сякаш беше най-спокойната в тази ситуация, но съм сигурен, че и на нея й е трудно, все пак с Агус излизаха за около месец. Тя беше сравнително по-ниска от мен, с дълга тъмнокестенява коса до кръста, спускаща се на големи къдрици, зеленикави очи, в които межеше да се види природната красота и чаровна усмивка, няма какво да лъжа.***

***-Хей, Рудже!- усмихна се тя и ме прегърна.***

***-Ъм, хей, Карол?- казах объркан. Щом ме пусна видя тъжните ми очи.***

***-Заради Агус ли си в това състояние?- постави ръка на рамото ми и ме погледна с онези зелени очи, онези очи, които ме краха да не мога да излъжа.***

***-Твърде много ли си личи?- измъмих и посмъркнах.***

***-Да... Всички сме така, Рудже. Това, което направи Бернас... беше ужасно. Не мислиш ли, че постъпи глупаво?- заапита тя, като внимателно отметна един кичур от косата си в страни.***

***-Не знам защо го е направил... може би ако имаше основателна причина... щеше да не звучи толкова странно. Не мога да преживея това, което му се случи.- думах, като все повече сдържах сълзите си.***

***-Хей, няма да позволя да се самосъжаляваш заради това! Минало-заминало. Не можем да върнем времето назад. Трябва да гледаме позитивно на нещата.- опита да ме успокои Севиля, но безуспешно.***

***-Карол, осъзнаваш ли, че Агустин се самоуби? Това е голяма работа и няма как да гледаме на нещата позитивно.- опитах да обясня на Карол, но безуспешно. Тя беше сигурна, че трябва да продължим сериала без никой да разбира за случилото се, но това е невъзможно, бяхме записали 3/7 от сериала и Агус беше през цялото време. Не е възможно ей така изведнъж просто да... изчезне.***

***-Може би всички имаме пръст в цялата тази история със самоубийтвото, дори и ти. Не си толкова невинен, Руджеро. Никой то нас не е.- издума Севиля, усмихвайки ми се. За какво по дяволите говореше? Реших да си примълча и просто да се заслушам щом г-н Сабан дойде. Карол се премести до Гастон и ето, че режисьорът се появи. Седна в средата на масата и започна да говори. Щом се обърнах, до мен седеше Агус. За нещастие, това беше спомен, не истината. Напоследък ми се случваше много често, липсваше ми, липсваше ми много.***

***-Брат, изобщо слушаш ли го?- започна той, но сякаш аз не слушах. -Ей, Руджерито, какво става?- усетих топлата му длан на рамото си.***

***-Какво, извинявай, не те чух.***

***-Пак ли беше на Луната?- засмя се. Имаше невероятен смях.***

***-Май, май...- последва моят смях.***

***-Хей, нека довечера излезем, да отидем да вечеряме някъде, нещо такова. Да се позабавляваме, не сме го правили от седмици. Напоследък или ти, или аз сме в леглото болни.***

***-Звучи страхотно.- направихме поздрава си и се прегърнахме по братски.***

***-Руджеро... Руджеро... РУДЖЕРО!- каза режисьора, а аз се осъзнах.***

***-Да?- отговорих, почесвайки се зад врата.***

***-С нас ли си?- притеснено попита Сабан, като ме погледна.***

***-Да, така мисля.***

***-Добре ли си?***

***-Да, напълно.- отвърнах.***

***-Чудесно, нека продължим.- каза той и започна да говори, ала аз не го слушах. Каро леко ме настъпи и аз я погледнах.***

***-За него ли мислиш?- натъжена попита тя.***

***-Очевидно ли е?***

***-Не, очеизвадно е. Знам, че ти липсва, на мен също.- гушна се в мен Каро. Аз обвих ръце около нея и опрях глава на нейната.***

***Търсехме начин да променим сериала и да го направим така, че хората да не разберат за смъртта на Агус, но беше късно. Още в деня на самоубийството му се спомена по новините, разпространи се като зараза навсякъде, където излъчваха сериала и това направи феновете разбити. Сега всеки ден по новините се говори за самоубийството му, всеки ден една гвария хора ме причаква и понеже бях най-добрият му приятел ме разпитват нон-стоп, явно предполагаха, че знам защо го е направил. Пресата е притеснена, не искаше да се споменава никъде какво е станало, защото голяма част от хората обичаха Агус и персонажа му, Гастон, но след като разбраха, всяко едно дете, гледащо Сой Луна не спира да плаче заради случилото се.***

***Боли ме от всичко това, което се случи, чувствам се виновен. По някаква причина започна една песен, песен, която винаги караше очите ми да сълзят - Mitad y Mitad. Това беше песента на Агус и Каро, песента на която споделиха първата си целувка на концертите, една от любимите му. Щом Каро чу как той пее, веднага сълзите й бликнаха, не можеше да се успокои. Аз я прегърнах силно и целунах косата й. Тя хлипаше, сълзите й не спираха да текат, красивата й усмивка беше изчезнала, нямаше я.***

***-Спокойно, спокойно. Той не би искал да си тъжна.- започнах да я успокоявам аз, но безуспешно. Режисьорът бързо смени песента, но стана зле не само на Каро, но и на мен... Aqui Estoy... така се казваше нашата песен... Все още си спомням колко много се забавлявахме докато пеехме, докато записвахме 2-ри сезон, на концертите... Една част беше в главата ми... не можех да спра да мисля за нея и когато дойде, през плач запях:***

***-Ще видиш, че всичко ще се промени... Ще бъда с теб до края... Връзката на нашите сърца... Казва ти... Заедно ще бъдем... Това е знак, опитай... защото винаги ще бъда тук... с теб до самия край... Връзката на нашите сърца... Казва ти... Заедно ще бъдем...- щом го изпях избърсах сълзите си и подсмъркнах.***

***-Знаете ли? Зарежете музиката!- каза г-н Ниско и спря музиката изцяло. Хвана се за главата и я подпря с ръце към масата. -Аз съм глупак! Ако не бях толкова строг с него... нищо от това нямаше да се случи...- започнаха да се ронят сълзи и по неговото лице.***

***-Господин Сабан, вие не сте глупак, никой не е, този, който се самоуби постъпи глупави. Вие не сте виновен.- започна да го успокоява Карол.***

***-"Този, който се самоуби" си има име, казва се Агустин или Агус и не съм съгласен, че е постъпил глупаво! Сигурен съм, че е имало основателна причина за действията си.- реших да изразя мнение по въпроса.***

***-Хора, нека спрем с тази тема!- започна да се оплаква Гастон, като всички се втренчихме в него.***

***-Напълно съм съгласен с теб, Гаст. Да престанем да обсъждаме Агус и да намерим начин да продължим сериала!- обади се отзад Майк, а всички вторачихме погледи в него, като ги местихме ту към Гаст, ту към мексиканеца. -Да, разбирам, това, което се случи е ужасно, Агус беше наш колега и приятел, но трябва да забравим за него! Депресиращо е да говорим постоянно за това.- заяви той, а гаджето му, Валентина, го изгледа с онзи кръвнишки поглед. -О, хайде де, някой би искал отново да си го припомня, да си представя картиката пред очите си, да се самоубиеш... това е голяма работа и е... ами плашещо. Сигурен съм, че Агус е имал... причина...- след това утихна. Мълча минута-две и отново проговори:***

***-Но никой не знае каква е, дори ти Ру!- завърши и вдигна ръце, обягайки се назад.***

***-Защо ме намесваш?- попитах объркан.***

***-Как защо? Ти си, така де, беше най-добрият му приятел, не ти ли е казвал нещо такова?- сякаш ме нападна с любопитството си Лионел.***

***-Ако ми беше казал какво мисли да направи, нямаше да позволя това да се случи. Агус се отдръпна от всички ни, дори и от мен в последните няколко часа от живота си. Последно говори с мен, но не ми каза нищо за самоубийсво.***

***-Не го ли намекна по някакъв начин?- любопитният поглед на Ана се вторачи в мен.***

***-Не, но говореше несвързано, целият трепереше. Думите му не бяха свързани в нормални изречения, беше нервен, сякаш искаше да ми каже нещо, но... нещо го спираше. Факт е, че не ми сподели причините за терзанията си. Знаех, че нещо не е наред, но не посмях да попитам.- съвсем спокойно обясних. Помня този ден, сякаш беше преди час или два. Сигурен съм, че щеше да ми каже нещо, но не го направи.***

***-Самоубийството е за страхливците, а Агус не е такъв. Можеше да продължи с живота си, имаше всичко: хубав живот, пари, апартамент, семейство, голяма роля, множество обожателки, фенове, хубав глас и... няма какво да отричаме, беше много красив. Много е жалко, че постъпи така, но и много, ама много глупаво.- каза Карол, което привлече вниманието на всички.***

***-О, нима мислиш, че не е страшно да отнемеш живота си? Та той е използвал един от най-болезнените начини. Взел е едно бръснарско ножче, напълнил е ваната с хладка вода, влязъл е във ваната, все още с дрехите, прерязал е китките си и е кървял до смърт.- щом каза това Валентина, от очите на Каро отново бликнаха сълзи, сгуши се с мен и заплака, в моите очи също се появиха сълзи.***

***-Водата се е напълнила със кръвта му и е умрял сам.- довърши и избърса сълзите си Зенере.***

***-Знам как го е направил, невъзможно е след всички тези статии и репортажи, постове в социалните мрежи и подобни. Не искам да си го припомням, дори не искам да си помислям колко много го е боляло.- започна да клати отрицателно глава Карол, като се появиха кристални капчици в очите й. Мексиканката затрепери и отпи глътка от дългото си еспресо. -Горкият Агус...***

***По този депресиран и тъжен начин продължихме още 3 часа и половина, след което бяхме свободни. Карол се опита да ме спре, но аз не й позволих и просто излязох от сградата и тръгнах пеша към нас. Естествено, папараци и фенове ме чакаха по пътя ми. Попринцип ми отнема около половин час пешачката, но от месец ми отнема час-два най-малко. Новинари също имаше по пътя ми и ме спряха.***

***-Господин Паскуарели, господин Паскуарели, може ли да ни отговорите на няколко въпроса свързани със смъртта на Агустин Бернаскони?- това беше най-ужасният въпрос, точно сега, когато си припомних начина, по който моят Агустин е отнел живота си. Да, точно така, МОЯТ АГУСТИН! Толкова много го обичах, не бях единствения, сигурен съм, и ми липсва страшно, страшно, страшно много.***

***-Моля ви, не искам да говоря за това!- проправих си път през тълпата, която се движеше като гербова марка залепена за гърба ми. Щом стигнах до една уличка рязко свих и минах по най-скришния път до нас. Гвардията не беше вече зад мен, явно ме бяха изгубили.***