Zdraví a Medicína

*V závěrečné části naší sérii o sociologii jste se jistě dozvěděli, že sociologie se dotýká všeho.  Pomáhá nám pochopit všechny aspekty společnosti - dokonce i ty, o kterých si myslíme, že jsou přísně osobní, jako je náboženství, pohlaví a gender.  A totéž platí i o dalším aspektu vašeho osobního života: o vašem zdraví a o tom, jak o něj pečujete.  Mnoho faktorů, které určují vaše zdraví, není biologických, ale sociálních a kulturních.  Například výzkum harvardského sociologa Davida Williamse ukázal, že faktory jako rasa a třída, které jsou sociálními konstrukty, mohou mít na zdravotní stav zásadní vliv.  Sociologové také zkoumají, jak se definice nemoci a onemocnění měnila v průběhu času a jak se liší v různých kulturách.  Stejně jako jsou zdraví a medicína běžnou součástí života vás jako společenské bytosti, je jimi i lékařská sociologie.*

Lékařská sociologie se snaží porozumět způsobům, jakými společnost přistupuje ke zdraví, nemocem a chorobám a jak je utváří.  A toto porozumění potřebujeme, protože ať už si to uvědomujete, nebo ne, nemoci, které společnost považuje za hodné výzkumu, nebo dokonce léčby, se v různých společnostech liší.  Ve skutečnosti se způsob, jakým naše společnost přistupuje k nemocem, jen za poslední století strašně změnil.  A to nás přivádí k medicíně, společenské instituci odpovědné za léčbu nemocí a obnovu nebo zlepšení zdraví populace.  Naše pojetí medicíny jako vědního oboru je však relativně nové.

**Historie západní medicíny.** Takzvaným "otcem" západní medicíny byl starověký Řek jménem Hippokrates - ano, ten samý Hippokrates, od něhož pochází Hippokratova přísaha -, který jako jeden z prvních západních lékařů věřil, že nemoci jsou důsledkem životního stylu a sociálního prostředí, v němž člověk žije.  Hippokratův lékařský systém byl založen na humorální medicíně, která se používala až do 18. století.  Humorální medicína tvrdila, že všechny nemoci pramení z nerovnováhy čtyř humorů, které podle ní tvoří fyzické tělo: černé žluči, žluté žluči, hlenu a krve.  Podle této teorie nemocí, pokud někdo onemocněl, bylo třeba obnovit rovnováhu humorů.  Máte horečku?  Je čas pořídit si pijavice, protože podle humorální medicíny máte příliš mnoho krve.  Humorální medicína dominovala západnímu myšlení i ve středověku, kdy se medicína začala silně propojovat s náboženstvím.  Mnozí si nemoc vykládali jako znamení boží nepřízně a léčení často záviselo na modlitbách nebo poutích na náboženská místa.  I když tehdejší lékaři stále používali humorální medicínu, změna těla za účelem vyléčení nemocí byla považována za zásah do Boží vůle.  Postupem času se objevil vědecký přístup k léčbě, který vycházel z teorie dualismu mysli a těla filozofa Reného Descarta.  To bylo nové přesvědčení, že tělo je oddělené od mysli a duše.  A to umožnilo vznik vědeckého modelu medicíny, který při studiu a léčbě nemocí uplatňoval vědeckou metodu.  Stejně jako lze studovat motor, lze podle této myšlenky studovat i anatomii a fyziologii.  A ano, na to existuje rychlokurz.  A stejně jako můžete opravit motor, když se porouchá, pokud pochopíte, co způsobuje dysfunkci v těle, můžete ji opravit - aniž byste se obávali, že jste zasahovali do vůle Boží.  V roce 1847 byla založena Americká lékařská asociace neboli AMA, která měla za cíl prosazovat systematičtější přístup k lékařské praxi, a to lobováním za federální a státní předpisy v oblasti lékařského vzdělávání.  AMA se také snažila stanovit standardy pro odbornou lékařskou praxi.  Zavedením vědeckého přístupu k lékařské praxi pomohla AMA utvářet způsob, jakým přemýšlíme o nemocech a jak je léčíme.

Stejně jako se v průběhu času měnil způsob studia a léčby nemocí, měnilo se i to, co považujeme za "zdravé".  Lékařští sociologové se nesoustředí pouze na biologii zdraví, ale definují zdraví jako stav tělesné, duševní a sociální pohody.  Zdraví je tak sociokulturním fenoménem, kde se hranice mezi "zdravím" a "nezdravím" může velmi lišit v závislosti na tom, kdo jste nebo kde jste vyrůstali.  Např: Jak poznáte, že je někdo nemocný?  Někdy je to snadné poznat.  Když slyšíte někoho kašlat a kýchat přes celou místnost, je pravděpodobně čas vytáhnout Emergence-C a dezinfekci na ruce.  Jindy to ale pouhým pohledem nebo poslechem nepoznáte.  Někdy se nemoci, jako je lupus nebo cukrovka, neprojevují snadno patrnými příznaky - což znamená, že lidé, kteří vypadají viditelně zdraví, mohou být stále nemocní.  Sociolog Talcott Parsons, který pracoval v rámci strukturálního funkcionalismu, popsal sociální a kulturní reakce na nemoc prostřednictvím konceptu, který nazval role nemocného.  Role nemocného je chování spojené s nemocí.

Aby byl člověk považován za nemocného - a aby se mu dostalo zacházení, které si nemoc zaslouží -, musí se chovat tak, jak společnost očekává, že se bude chovat nemocný člověk.  Funkcí nemocné role je vytvářet "sociální prostor" pro nenormativní sociální chování spojené s nemocí ve společnosti.  Nemůžete tedy zůstat doma ze školy jen proto, že se vám chce - musíte přesvědčit rodiče, že jste opravdu nemocní.  A pokud nemáte nenápadné schopnosti Ferrise Buellera, znamená to dodržovat společenské normy, které se od vás očekávají: zůstat v posteli, jíst slepičí polévku, hodně spát, smrkat a vypadat mizerně.  S rolí nemocného jsou tedy spojena určitá práva - můžete vynechat své běžné povinnosti a nejste zodpovědní za to, že jste nemocní.  Lidé mají tendenci věřit, že nemoc nepředstíráte, abyste se vyhnuli svým povinnostem.  Znovu opakuji, pokud: Ferris Bueller.  S nemocenskými rolemi jsou však spojeny i určité povinnosti.

Aby byl člověk "správně" nemocný, musí se chtít uzdravit.  Musí také vyhledat péči lékařů.  Když plníte roli nemocného, máte výjimku z běžného společenského chování, které se očekává od zdravých lidí.  Pokud vás však lidé nevnímají jako "správně" nemocného, nemusíte dostat stejnou míru volnosti.  Proto jsou lidé, kteří trpí neviditelnými nemocemi, často odmítáni s tím, že jsou jen líní.  Samozřejmě ne každý, kdo trpí nějakou nemocí, hraje roli nemocného.  Některé nemoci, jako například HIV/AIDS, jsou silně stigmatizovány, což nutí některé lidi svou nemoc skrývat a "vydávat" ji za zdravou.  A někdy mohou zdravotníci, na kterých jsme závislí, odmítnout přijmout naše tvrzení o nemoci, což vám v podstatě upírá možnost zapojit se do role nemocného.  Existují i další kritiky Parsonovy role nemocného, ale zde jde o to, že být "nemocný" je stejně tak sociální a kulturní zkušenost jako biologická dysfunkce.  Pomocí dalšího sociologického paradigmatu, paradigmatu symbolického interakcionismu, ukazují lékařští sociologové, jak jsou zdraví, nemoc a choroba konstruovány společností.  Medikalizace je proces, kdy se sociální chování, které je v mezích toho, co bychom považovali za typické, přebírá a nově definuje jako zdravotní stav, který je třeba napravit.  Jedním z nejčastěji diskutovaných stavů je například porucha pozornosti, hyperaktivita neboli ADHD, stav vyznačující se trvalým vzorcem nepozornosti nebo hyperaktivity a impulzivního chování.

Od doby, kdy byla ADHD uznána jako lékařský stav, se počet diagnóz výrazně zvýšil - z přibližně 900 000 v roce 1990 na 10,9 milionu v roce 2013.  Lidé se však neshodnou na tom, zda je rostoucí počet diagnóz u stavů, jako je ADHD, důsledkem nadměrné medikalizace potenciálně rušivého sociálního chování, nebo zda je to jen důsledek nedostatečné diagnostiky v minulosti.  A hranice mezi "legitimním" a medikalizovaným zdravotním stavem není vždy jasná.  Například se mění definice toho, co je nemoc.  Obvykle se definuje jako strukturální nebo fyzická dysfunkce těla.  Lékaři tedy posuzují, zda člověk trpí nemocí, tak, že zkoumají jeho příznaky a pomocí objektivně měřitelných údajů, jako je krevní tlak nebo počet buněk, určují, zda odpovídají profilu určité nemoci.  Co se však považuje za "nemoc", není nesporné a parametry pro určení, zda někdo takovou nemoc má, jsou politicky sporné.  Ano, politicky!  Nezapomeňte, že sociologie se dotýká všeho!

Jeden ze systémů používaných k definování diagnóz se nazývá Mezinárodní klasifikace nemocí neboli MKN, která se používá od roku 1900.  Reviduje se každých 10 až 20 let na základě nových údajů a změn ve společenských perspektivách.  Někdy revize odstraňují předsudky a nepřesné definice nemocí, jako například odstranění homosexuality jako duševní poruchy z MKN v roce 1992.  Revize mohou také rozšířit parametry onemocnění, jako když byla diagnostická kritéria pro autismus, Aspergerův syndrom a další příbuzné poruchy rozšířena na název poruchy autistického spektra, což je kategorie, která zahrnuje širší škálu sociálních poruch a poruch chování pod jednou hlavičkou.  Tato změna byla provedena na základě zlepšení chápání této poruchy ve společnosti.  Odráží však také změny v zájmu americké společnosti o tyto poruchy.  Dalším způsobem, jak nyní lékařští sociologové přistupují ke zdraví, je pohled na nemoc.  Někdy se říká, že člověk přijde do ordinace lékaře s příznaky, ale odchází s nemocí.  Zatímco nemoc definuje tělesnou dysfunkci, nemoc je sociální a kulturní reakcí na nemoc.  A vaše vnímání nemoci se bude pravděpodobně hodně lišit podle toho, kdo jste.

Lidé mají tzv. přesvědčení o nemoci - domněnky o závažnosti a povaze příznaků.  Přesvědčení o nemoci nemusí být přesné, ale na jeho přesnosti záleží méně než na tom, jak se díky němu cítíte.  Přesvědčení o nemoci pomáhají vysvětlit, proč někteří lidé vyhledávají léčbu příznaků, zatímco jiní je mohou ignorovat.  Nebo proč někteří lidé striktně dodržují lékařské rady, zatímco jiní se na ně vykašlou.  Reakce na nemoc mohou utvářet také faktory, jako je rasa, sociální třída, pohlaví nebo věk.  Například ženy se na lékaře obracejí podstatně častěji než muži.  Muži častěji ignorují bolest nebo bagatelizují význam příznaků.  Názory na nemoc mohou ovlivňovat také sociální instituce.  Jednou z těchto sociálních institucí je rodina.  Dělali vaši rodiče velký rozruch, kdykoli jste onemocněli, a nechávali vás v případě nemoci doma?  Nebo jste byli vychováváni tak, abyste to vydrželi a nezameškali školu, pokud vám neupadla ruka?

U dospělých může vaši reakci na nemoc ovlivnit také pracovní prostředí.  Ve Spojených státech nemají podniky povinnost poskytovat zaměstnancům placené volno z důvodu nemoci.  Lidé, kteří si nemohou vzít volno, aniž by přišli o mzdu nebo o práci, si mohou přiznat, že jsou skutečně nemocní, jen při nejtěžších příznacích.  V širším měřítku hrají při definování reakcí na nemoc významnou roli instituce v rámci zdravotnických služeb - nemocnice, pojišťovny, farmaceutické společnosti: 1) definují, co je nemoc, a 2) určují, kdo má přístup k léčbě.  V americkém zdravotnickém systému si nejsou všichni pacienti rovni - to, kteří pacienti dostanou kvalitní péči, se liší podle sociální skupiny a podle toho, jak moc si naše společnost cení určitých nemocí.  To následně formuje reakce na nemoc a chování v souvislosti s nemocí.  A tak se dostáváme tam, kde jsme začali: ke skutečnosti, že lékařská sociologie nám pomáhá pochopit způsoby, jakými kultura a společnost formují zdraví, nemoci a onemocnění.

V dnešním díle jsme se dozvěděli, co je to lékařská sociologie a jak se v průběhu historie měnil přístup Západu k lékařskému poznání.  Poté jsme si povídali o tom, co znamená být nemocný, a představili jsme si pojem role nemocného.  Dále jsme hovořili o tom, jak jsou zdraví, nemoc a choroba sociálně konstruovány.  Nakonec jsme hovořili o rozdílu mezi nemocí a chorobou a o individuálních a institucionálních faktorech, které ovlivňují přesvědčení člověka o nemoci.