Lochské království

Zpět na hlavní stránku: Everon

## Úvod

Na severozápadním cípu Everonu se rozprostírá poslední svobodné království lidí. Loch je země řek a dlouhých úzkých jezer, hlubokých borových lesů a vysokých hor, jejichž vrcholky jsou po celý rok pokryté tlustou dekou sněhu. Zem obývají Lochové. Lochští muži jsou vysocí a svalnatí a jejich ženy silné a půvabné, často s pihatými tvářemi a rusými vlasy. Tento houževnatý národ zde žije po tisíce let a za tu dobu se dokonale sžil se zdejší překrásnou divokou přírodou.

Lochové však nebyli prvními obyvateli této kouzelné země, vedle nich zde žijí jedni z poslední elfů Everonu. Skryti ve stínech hlubokých hvozdů před zraky lidí tráví elfové nerušeně své dlouhé životy. Uctívají všemožné bohy, bůžky a duchy přírody, víru v něž naučili i Lochy. Generace druidů se vydávají do hlubin lesů hledat moudrost elfů, porozumět duchovnímu světu a naučit se zázrakům přírodní magie. Mezi Lochy a Elfy panuje dlouholetý mír a po desítky let brání bok po boku svou zem před nekonečnými útoky Larské říše, která již pohltila všechna ostatní lidská království.

## Historie

### Válka s Larskou říší

Válka s Lary začala v roce 276 P.P. a táhne se až dodnes. První roky války byly obzvláště brutální. Říše se znovu a znovu marně snažila penetrovat silnou obrannou linii, kterou proti ní Lochové s elfy v průběhu let vztyčili na své jižní hranici, když viděli, jak jeden za druhým jejich jižní sousedé, království Runhir a Beinir padli do područí říše. Z týdnů se staly měsíce a z měsíců roky. Vítězství v nedohlednu. Kromě drobných územních zisků a několika bezvýznamných vyhraných bitev nezískala říše v této válce nic, co by mohlo vykompenzovat masivní ztráty na životech a vyčerpanou říšskou pokladnici. To nakonec Lary přimělo své snahy o dobytí této divoké země odložit a soustředit se na expanzi na východ do království Mirkeniru a Oithiru.

S tím se však odmítli smířit ti nejzarytější členové Řádu bílého štítu. Nenávidí vzpurné elfy a jejich přírodní bohy a byli to právě oni, kdo se zasloužili o jejich téměř kompletní vyhlazení. Tito radikálové se odtrhli od řádu a založili si svůj vlastní. Později si začali říkat Řád planoucího stromu. Usadili se v Morportu, bývalém královském městě Beiniru, nyní hlavním městě stejno jmenné larské provincie a zřídili si tam hlavní sídlo svých operací proti Lochům, elfům a jejich náboženství. Odtud vedli svou svatou válku prakticky sami bez širší podpory říše.

Několik let solidifikovali svou moc v regionu a střádali síly pro obnovení vojenských operací. Jakmile měli konečně dost síly, zahájili svůj útok. Avšak na místo toho, aby se bezhlavě vrhli do temných hvozdů Lochu, jako to udělali jejich neúspěšní předchůdci, přišli s poněkud radikálnějším a ve výsledku mnohem efektivnějším způsobem. Lochské hvozdy tvoří přírodní štít království a byly hlavním důvodem neúspěchu mocné larské armády, jejíž největší silou je její obávaná těžká kavalérie. Její nasazení je však v tomto hustě zarostlém prostředí takřka nemožné. Přitom je řešení tohoto problému tak prosté. Oheň. A, že rytíři nového řádu mají oheň opravdu rádi. S ohněm a mečem tedy vyrazili k lochským hranicím a začali lesy pálit. To brzy přineslo své ovoce. Lochové s elfy moc dobře věděli, že v otevřeném poli by proti Larům neměli šanci, a tak jim nezbylo než ustupovat dál a dál na sever.

Když král a ostatní larové viděli, co nový řád v Lochu dokázal, jejich počty a moc začaly rapidně růst, jak se do řádu hrnuly zástupy nových členů a financí. Po několika letech byl řád dost mocný na to, aby překonal řeku a oblehl velké lochské pevnostní město Pailis střežící východní hranici království. Obléhání trvalo mnoho let a vyžádalo si nespočet životů na obou stranách, ale rytíři nakonec zvítězili, ztekli hradby a město v roce 481 P.P. konečně dobyli. To byla ohromná rána pro Lochské království a otevřelo to dveře do východního Lochu. Další velký úspěch potkal rytíře nedávno na západu, kde v roce 734 P.P. srovnali se zemí velké elfské město Jandarhal. Stejně tak, se pomalu prokousávají i středem země.

Konec války je na míle daleko, ale rytíři mají času dost. Pomalu, ale jistě postupují dál a dál na sever a je jen otázkou času, než jižní Loch obsadí. Lochové a elfové se jim v tom samozřejmě zuby nehty snaží zabránit. Vedou proti nim partizánskou válku. Napadají jejich zásobovací trasy, patroly a tábory. Ne jednou se jim povedlo izolovat část rytířů a naprosto je zmasakrovat, takové incidenty se nedějí moc často, ale i rytíři občas udělají chybu a v průběhu staletí nejednou okusili trpkou chuť porážky.

Válka se vleče už skoro pět set let a zdaleka ne všichni Lochové a elfové ji pocítili stejně. Obzvláště na severu už skoro zapomněli, že nějaká válka vůbec je. V bezpečí daleko od fronty se tak mnoho lairdů přestalo o válku úplně zajímat a už dlouho neposlali svým jižním krajanům žádnou pomoc, která by stála za řeč. To vráží mezi jižany a seveřany velký klín a je to důvodem mnoha svárů a šarvátek. Nic neobvyklého v klanovém systému Lochu, kde je mnoho členů klanů loajální nejprve svému klanu a až pak království. Jediné co to vše drží pohromadě je lochský král, který se zoufale snaží v zemi nastolit jednotu a odklonit claymory svých lairdů od krku jednoho druhého a namířit jejich hroty na jih proti Larské říši.

## Magie a nadpřirozeno

Magie je v Lochu běžná a mágové jsou velmi vážení, každá vesnice má svého druida či čaroděje. Hned po náčelníkovi je to nejdůležitější osoba ve vsi.

### Brannova věž

Největší škola magie v celém království. Před stovkami let ji založil legendární čaroděj Brann Osvícený. Věž leží v pohoří Tus na samém vrcholku hory Mulachdom, nejvyšší hory Lochu. Sjíždějí se sem čarodějové ze všech koutů země, a to jak lidé, tak elfové. Škola produkuje ty nejlepší mágy v celém království a její věhlas sahá až daleko za jeho hranice. Výstup nahoru k věži je dlouhý a velice náročný. Každoročně při něm zemře několik aspirantů o studium ve věži. Většina aspirantů výstup vzdá a vrátí se dolů a věže samotné dosáhne jen hrstka z nich. To však nestačí k tomu, aby to odradilo desítky dalších, jež se o to následující rok znovu pokusí.

### Druidi

Druidové se sdružují do velkých regionálních společenstev. Takové skupiny většinou vedou elfové, coby nejstarší a nejmoudřejší z druidů. Tomu je jednoduše proto, že žijí déle než jejich lidští kolegové. I lidští druidi se však díky přírodní magii a zdravému životnímu stylu zpravidla dožívají podstatně vyššího věku než obyčejní lidé. Po většinu času druidové nežijí spolu. Každé lidské osídlení má svého druida, takže jsou roztroušeni po celém regionu. Druid má ještě mnohdy učedníka nebo učednici. Nejvíc druidů pospolu lze nalézt v elfských městech. Druidové regionu se jednou začas sjíždějí na sněmy. Sněmy se konají vždy za úplňku, ale obvykle nejsou pravidelné. Většinou se na nich řeší problémy regionu a druidové tam rokují o tom, jak je vyřešit. Například v jihovýchodním Lochu se druidové sjíždějí v elfském městě Acharn Enedh.

Největší a nejvýznamnější sněm druidů se koná jednou za rok ve Fhàinne na západě Lochu. Fhàinne je kruhové uskupení ohromných kamenů. Jsou na nich matně patrné prastaré texty v jazyce, který neznají ani sami elfové. Lochové s oblibou vyprávějí příběhy o tom, že kameny musely na sebe poskládat obři, protože jsou tak ohromné a těžké, že ani s dnešní technologií si lochští přední architekti lámou hlavu, jak by takové kameny převáželi z hor až sem a poskládali je na sebe. Toto tajemné prastaré místo je prostoupeno magií. Sjíždějí se tam druidové z celého Lochu, aby rokovali nad tím, co by se mělo udělat v příštím roce, probrali nová kouzla a významné úspěchy předchozího roku, jmenovali nové druidy do svých řad a probrali nebezpečí, která Lochu a přírodě hrozí. Tyto druidské slavnosti se konají vždy za úplňku v lednu a trvají vždy celý týden. Osobám, které nejsou druidy je vstup na sněm zapovězen, jedinou výjimkou jsou učedníci, kteří se na sněmu mají stát druidy. Na sněmu se obvykle nesejdou zdaleka všichni druidi a někteří na něj už ani dorazit nemohou kvůli stáří, protože cesta je dlouhá a mnohdy nebezpečná.

Druidové hlásají, že v očích přírody jsou si všechny živé bytosti rovny. Starají se o dodržování tradic a ochranu přírody a zvířat. Snaží se nastolit rovnováhu mezi lidmi a přírodou. Často figurují jako diplomaté svých měst a vesnic a jsou to právě oni, kdo se snaží konflikty mezi klany řešit mírovou cestou, protože obvykle jsou lairdy a náčelníky měst a vesnic vysoce vážení. Jako jedni z mála gramotných obyvatel země se také starají o vzdělání. Díky jejich magickému umění jsou také ochránci své vesnice a starají se i o raněné a nemocné. Celkově tedy druidové hlásají mír, jednotu, dodržování tradic a rovnováhu.

Druidové v Everonu na rozdíl od reálného světa nezastávají přímo duchovní funkci, o to se starají kněží kultů jednotlivých bohů, kteří mají své chrámy po celé zemi a s druidy nemají nic společného. Ale i druid se může stát kněžím nějakého boha, i když většina druidů uctívá jako svého hlavního patrona boha země Talarika. Druidové však coby učitelé a nositelé vzdělání minimálně prosté lidi učí o bozích a jejich uctívání. Uctívání bohů se neobejde bez obětních rituálů. V minulosti byly ve vzácných případech obětováni i lidé, ale od této barbarské tradice se již dávno ustoupilo. Většinou se obětují předměty jako je jídlo nebo cennosti a když je rituál důležitější obětuje se nějaké zvíře, jako je kuře, koza, ovce nebo kráva.

### Rytíři kulatého stolu

Řád rytířů, jež zasvětili svůj život boji s příšerami a ochraně prostého lidu. Cestují křížem krážem po království a pomáhají lidem s jejich problémy spojenými s nadpřirozenými bytostmi a monstry. Žijí z příspěvků a odměn za zakázky. Nejedná se o příliš velikou skupinu, protože málokterý rytíř je ochoten se vzdát svých majetků pro pomoc lidem, ale je to velmi tradiční, vážené a ušlechtilé řemeslo, které je v této kouzelné zemi potřebné. Lidé mají rytíře zpravidla velice rádi a chovají je v srdcích jako své hrdiny. Řád vlastní několik málo hradů a tvrzí v různých koutech království, ale kvůli válce s Lary se jim nedostává takové podpory od bohaté šlechty a krále jako kdysi, a tak jejich hrady pomalu chátrají a jejich počty řídnou. Existuje legenda o tom, že před dávnými věky terorizoval království ohromný drak. Bestie byla prý tak velká a nebezpečná, že dokázala zničit celá města. Tehdy se sešlo osm nejlepších rytířů království a nad kulatým stolem přísahali, že příšeru porazí nebo zemřou. Hrdinové dostáli svému slovu. Po lítém boji se jim podařilo nad obludou zvítězit a draka skolili, leč při tom všichni přišli o život. Když se pak po nějaké době panoš jednoho z rytířů sám stal rytířem, založil na jejich počest Řád rytířů kulatého stolu a do jeho erbu zvolil právě onen kulatý stůl s osmi židlemi, nad kterým rytíři složili svou přísahu, jako věčnou památku jejich hrdinství.

### Voda

Lochové věří, že vodní plochy jsou branami do jiného světa. Myslí si, že skrze vodu se do světa smrtelníků dostávají příšery a démoni a sem tam stáhnou i nějakého neopatrného plavce na druhou stranu. Lochové se proto vody bojí a mnoho jejich mýtů a legend je kolem ní opředeno.

## Geografie

Většina území Lochu je pokryta hustými jehličnatými lesy plnými divoké zvěře a všemožných kouzelných bytostí. Ve vnitrozemí vyrážejí vysoko do oblak skaliska hor, ze kterých pramení četné řeky formující v údolích typické jezerní lochy, kterými je lochská krajina hustě protkána. Severní, západní a východní hranice země tvoří oceán. Na jihu Loch hraničí s mocnou Larskou říší, přirozenou hranici mezi těmito státy tvoří husté lesy, několik velkých řek a jezero Loch Mor. Hranice se v průběhu staletí již několikrát změnila, jak Larové pomalu postupují na sever.

### Pohoří Tus a Airan

Pohoří Tus a Airan svou rozlohou, výškou a prostředím připomínají Alpy. Nejvyšší hora Lochu se jmenuje Mulachdom. Nachází se v centrální části pohoří Tus a dosahuje nadmořské výšky 4319 m. Obě pohoří jsou protkána desítkami zrádných horských průsmyků. Většina z nich je v zimě zcela neprostupná. Pohoří Airan, nebo také v lochštině Stříbrné hory, je, jak už jméno napovídá, bohatým nalezištěm tohoto drahého kovu. Tus a jeho okolí zase oplývá zdánlivě nevyčerpatelnými nalezišti železné rudy. Jsou to říše vznešených orlů a houževnatých borovic. Vedle klasické zvířeny, typické pro horské oblasti tohoto typu, tu však, stejně jako po celém Lochu, žije i nesčetné množství kouzelných bytostí a příšer. Dokonce by se dalo říct, že se jich zde nachází ještě více než v podhůří. Mezi nejvýznamnější z těchto bytostí se bezpochyby řadí obři, kteří v horách pasou svá stáda ovcí a lidí se obvykle straní. Vedle všech těchto fantastických a zvláštních stvoření zvou hory svým domovem i lidé. Žijí tam desítky drobných i středně velkých klanů. Místní lidé jsou známi především pro svou upřímnost, houževnatost a vysoký vzrůst. Věří, že jejich žilami koluje krev obrů, protože většina horalů se tyčí dokonce i nad svými, už tak velmi vysokými, krajany pod horami. Žijí přízemním a poněkud jednodušším stylem života než lidé v nížinách. Kvůli tomu je zlí jazykové zvou barbary a divochy, což má běžně za následek pár monoklů a vyražených zubů. Přes svou poněkud divočejší náturu jsou horalé překvapivě přátelští a pohostinní lidé a jsou zvyklí si mezi sebou pomáhat, aby přežili v krutých podmínkách nebezpečných hor. Není tam stavení, které by neposkytlo přístřeší vyčerpanému poutníkovi. Jestli za to může dobrota tamního lidu nebo nespočet pověr o neštěstí těch, jež před poutníky ve vánici zabouchli dveře, je na vaší představivosti. Vedle horalů však v těchto odlehlých a špatně dostupných krajích nachází úkryt i množství zločinců, černokněžníků a všelijakých dalších uprchlíků před zákonem. Jak vidno, hory jsou velice nebezpečné, ať už z důvodu nehostinné přírody, příšer nebo lapků a další proradné verbeže, jež se zde ukrývá před spravedlností a ostrými claymory pánů pod horami.

Vraťme se však ještě na moment k hoře Mulachdom. Lochové ji po právu zvou střechou světa, není sice nejvyšší horou Everonu, ale nad svými drobnějšími sestrami v širokém okolí se s přehledem spanile tyčí. Není tedy divu, že se k tomuto místu váže celá řada mýtů a pověstí. Hora především přilákala pohled kultu boha Adara, boha vzduchu a nekonečných nebes. Před stovkami let vybudoval legendární čaroděj, věštec a Adarův kněz Brann Osvícený na samém vrcholku hory chrám zasvěcený svému bohu. Jeho následníci chrám po jeho smrti na jeho počest pojmenovali Brannova věž. Dnes je věž nejvýznamnějším Adarovým chrámem a největší školou magie v království. Sjíždějí se sem učit čarodějové ze všech koutů země. Kromě toho je chrám také sídlem tajemného orákula, o kterém se věří, že skrze něj přímo z nebes promlouvá samotný bůh Adar. Výstup na horu je velice náročný a nebezpečný. Na učně čarodějů, kněží a další poutníky zde čeká úmorná padesáti kilometrová pouť nehostinnou horskou krajinou. Každoročně se o takový výstup pokusí stovky poutníků, ale jen hrstce z nich se podaří vystoupit až na vrchol. Většina to po cestě nahoru vzdá a vrátí se dolů do bezpečí. Takové štěstí však nepotká každého, kdo se o výstup pokusí. Hora si každoročně vyžádá několik životů. Přes to, je Brannova věž tak věhlasné místo, že i se všemi riziky výstupu neustále láká další a další poutníky, aby se o cestu k ní pokusili.

## Příroda

Zimy v Lochu bývají pěkně tuhé, čím víc na sever, tím větší zima. Sněhu bývá hodně, obvykle je celá krajina zasněžená s vysokými stromy bezpečně přikrytými silnou dekou bělostného sněhu. Vzhledem k tomu, že v Lochu není moc kvalitních cest, je cestování v zimě velmi obtížné až nemožné, pokud se bavíme o přesunu vojsk nebo větších karavan vozů. Je také třeba se na zimu pořádně přichystat, co se týče zásob jídla a dřeva na podpal. Když je úroda špatná, tak si zimní hladomory vyžádají mnoho obětí. V zimě říční toky, lochy a bažiny zamrzají, rybáři pak vysekávají do ledu kruhové díry a loví probuzené ryby. V zimě se na polích nedá pracovat, takže prostí lidé místo toho odhazují sníh ze zasněžených cest a vesnic, vydávají se do lesa na dřevo a po večerech se drží v rodinných kruzích a se sousedy si nad šálkem horkého bylinného čaje vyprávějí u krbu strašidelné příběhy o bozích a příšerách. Ti akčnější jedinci se vydávají do hvozdů lovit, aby přinesli domů nějaké jídlo navíc. Takový úlovek je vždy cenným zpestřením většinou chudého jídelníčku složeného z okoralého chleba, sucharů, sušeného masa, křížal, všelijakých oříšků a sušených ryb.

### Mytičtí tvorové

Husté hvozdy Lochu jsou domovem myriády všelijakých magických bytostí a příšer. Mnoho jich tu je původních a jiné sem utekly před lary. Většina těchto tvorů je spíše divoká, i když třeba takové víly a skřítci jsou poměrně inteligentní stvoření a žijí spolu ve společenstvích v maličkých vesničkách tvořených domečky z kůry a mechu.

## Politika

Zemi vládne král. Království se skládá z územních celků zvaných lairdství. Lairdstvím vládnou lairdi. Každý laird je náčelníkem jednoho z velkých klanů a ostatní členové klanu jsou vládci hradů, měst a vesnic v daném lairdství.

Král - laird - baron - rytíř

### Král

Aart mac Gilderoy je současným králem Lochského království a lairdem klanu Arth. Stejně jako jeho otec a děd před ním je král Aart každým coulem pravý Loch. Hlavu, posazenou na metr devadesát vysoké svalnaté mohutné postavě, mu zdobí dlouhé rusé vlnité vlasy a mohutný plnovous protkaný stříbrnými kroužky posázenými rytinami. Jeho bouřlivě modré oči s hněvem hledí na larský postup a hašteřící se lairdy. Král je rázný divoký muž. Nikdo, kdo s ním mluví se nemusí obávat toho, že by neznal králův skutečný názor. To mu získalo respekt mnoha lairdů, ale i mnoho nepřátel. Stojí před ním nelehký úkol. Znovu sjednotit lairdy a zastavit postup Larské říše na sever. Král Aart není žádná politická figurka oděná v sametu a hedvábí. Je to pořádný chlap a válečník. Dřív padne v boji, než by z bezpečí svého hradu sledoval, jak svoboda lidstva a jeho lidu skončí s jeho vládou.

### Klany

V Lochu je klanový systém. Království se dělí na územní celky zvané lairdství. Každé lairdství patří jednomu z velkých klanů. Členové velkého klanu tvoří šlechtu lairdství. Na území velkého klanu však žije mnoho malých klanů prostého lidu. Vládcem lairdství je laird, který je zároveň náčelníkem velkého klanu. Titul laird je dědičný, čímž je zajištěno to, že po jeho smrti nastoupí další člen klanu v pořadí a klan si tak udrží svou moc.

Klan je příbuzenská skupina, která odvozuje svůj původ od společného předka. Na rozdíl od rodů Larské říše však nemůže doložit svůj původ přesnou posloupností předků v rodokmenu. Společný předek je tedy spíše předmětem kolektivního přesvědčení a může být i mýtický. Nějaké klany považují za svého společného předka například zvíře či rostlinu, jako je medvěd či dub. Některé z takových klanů pak lov daného zvířete, či kácení daného stromu ve svém území zakazují.

Členové klanů se stejně jako členové rodů tradičně nekříží mezi sebou a partnery si hledají mezi členy jiných klanů. To je stejně jako u rodů Larské říše stavebním kamenem klanové politiky, uzavírání spojenectví a různých dalších dohod. Členové klanů mají mezi sebou povinnost solidarity, a to především povinnost pomstít zabitého člena, postarat se o sirotky, vdovu, staré, nemohoucí a podobně. Příslušnost ke klanu se vyjadřuje předponou mac. Mac znamená v lochštině syn, tedy například Aart mac Gilderoy znamená Aart syn Gilderoyův.

Mnoho členů klanů je známo tím, že jsou předně věrní svému klanu a až pak své zemi. Jsou ochotní bojovat a zemřít za svůj klan a náčelníka. V čele každého klanu je náčelník a ostatní členové klanu na něj koukají skoro jako na krále. Mnoho členů klanu, kteří nejsou s náčelníkem přímo spřízněni krví, si často berou jeho příjmení jako ukázku oddanosti a způsob, jak si zajistit ochranu klanu. Ochrana členů klanu je totiž hlavním účelem klanů.

Klanová společnost se značně liší od klasické feudální. Klanový systém je založen na vztazích a loajalitě. Členové klanu jsou jako rodina a je prací klanu a náčelníka bránit jejich životy a majetek výměnou za jejich absolutní loajalitu náčelníkovi a laskavosti, jako je účast v bitvách, kdykoli jsou náčelníkem povoláni do zbraně. Bitvy jsou v klanovém systému běžné. Vzhledem k omezenému množství úrodné půdy a střetu zájmů jednotlivých klanů, dochází často k šarvátkám. Lochští králové využívají přátelství, která budují s náčelníky klanů, aby je mohli jednoho dne povolat do bitvy v zájmu koruny.

#### Klan Arth

Arth je vládnoucí klan Lochského království. Jeho členové jsou pány lochského hlavního města Cathrigu a lairdství Ear Ghalladh. Arth znamená v lochštině medvěd. Členové klanu totiž věří, že jejich společným předkem je právě toto silné zvíře. Na to poukazuje i velikost a divoký zjev členů klanu. Většina z nich se nad svými krajany tyčí o dobrou polovinu hlavy a muži klanu s oblibou nosí husté mohutné plnovousy. Králem je lov medvědů v Lochu již po staletí zakázán.

#### Klan Bradan

Klan Bradan je hlavním rivalem vládnoucího klanu Arth. Jeho členové jsou páni nejbohatšího a nejúrodnějšího kraje Lochu, lairdství Lar Ghalladh a vládci velkého města Comar, které svou rozlohou i počtem obyvatel již stihlo přerůst hlavní město Cathrig. Klan je bohatší než vládnoucí klan Arth a jeho členové mají díky tomu pocit, že by království měli vládnout oni. Mezi dvěma klany panuje již dlouhá léta napjatá atmosféra a rivalita o nadvládu nad úrodnými nížinami středního Lochu. Od sjednocení království před stovkami let zatím mezi klany nedošlo k totální válce, avšak při každé sebemenší příležitosti si vzájemně škodí, jak jen to je možné. Obzvláště poslední roky je situace vyhrocenější a vyhrocenější, jak moc klanu Bradan neustále roste. Pohraniční spory a šarvátky nejsou ničím neobvyklým.

Bradan znamená v lochštině losos. Jeho členové věří, že jejich předkem je bájný losos vědění. Díky tomu si klan velmi vysoce cení a zakládá na vzdělání svých členů. Neb bystrá mysl je mnohem mocnější zbraní než ta nejlepší sekera. To však členům klanu nijak nebrání v lovu lososů, ba naopak, losos je jejich oblíbenou pochoutkou.

### Armáda

#### Pikenýři

Stroze vybavená, leč efektivní lehká pěchota ozbrojená dlouhými píkami. Píka je dlouhá pěchotní dřevcová bodná zbraň, používaná v boji s nepřátelskou pěchotou i při obraně před jízdním útokem. Tito vojáci tvoří jádro lochských vojsk nasazených proti Larům a jejich obávané těžké kavalérii. Většina z nich jsou branci, ale časté boje z nich udělaly ostřílené válečníky.

#### Claymore

Claymore je tradiční lochská zbraň. Slovo claymore pochází z lochského výrazu claidheamh mór, což v překladu do larštiny znamená velký meč. Claymore je dvojbřitý velký obouruční meč. Může dosahovat délky až 140 cm, má rovný jílec se zpravidla kulovitou hlavicí, lístkovité zakončení záštity a kovovou rukojeť často potaženou kůží.

## Ekonomika

Těžba dřeva a železné rudy, rybolov, kůže, pastevectví skotu a ovcí.

### Peníze

* Pence = 5 Kč
* Šilink = 10 pencí = 50 Kč
* Libra = 20 šilinků = 1000 Kč

Pivo stojí 5 pencí a bochník chleba 6.

## Vzdělání

Většina obyvatel země je negramotná. Výjimkou je šlechta, bohatí měšťané, druidi, kouzelníci a elfové. Království se nachází zhruba ve 13. století reálného světa, bohatá šlechta má však přístup k lepšímu vybavení z Larské říše.

## Obyvatelstvo

Lochská společnost je velice pestrá. V Lochském království žijí Lochové, elfové a Everonci. Obyvatelstvo země tvoří z poloviny Lochové, ze třetiny elfové a z pětiny Everonci. Za normálních okolností by toto soužití elfů a lidí, kteří považují Loch za svůj, asi nebylo možné, avšak společný nepřítel a nutnost kooperace k přežití to činí možným, a tak až na výjimky koexistují oba světy v míru a přátelství, i když elfové nevěří jen tak někomu, aby ho pustili do svých tajemných lesních měst.

### Lochové

Loch znamená v lochštině země jezer a Lochové jsou tedy jezerní lidé. Lochové jsou silní vysocí svalnatí rusovlasí lidé, kteří zde žijí již po generace. Jsou vládnoucí vrstvou království a byli prvními lidmi obývajícími tuto kouzelnou divokou zem.

### Elfové

Obecně se věří, že to jsou poslední přeživší elfské rasy na Everonu. Osidlují nitra hlubokých temných hvozdů Lochu. Lidí se obvykle straní a jsou spíše autonomní, než že by se o nich dalo mluvit jako o občanech Lochského království. Mají své vůdce a své zákony. Žijí sice na území království, ale nejsou poddanými lochského krále ani šlechty. Nedá se o nich mluvit jako o jedné skupině, existuje totiž hned několik elfských měst, která jsou na sobě zcela nezávislá a pečlivě ukrytá před zraky lidí.

### Everonci

Everonci jsou lidé, kteří do Lochu uprchli před Larskou říší. Je to shluk etnik a národů původních království lidí, která kdysi stála tam, kde se dnes rozpíná mocná Larská říše. Do Lochu s sebou přinesli svou kulturu, znalosti a tradice. Dnešní lochská kultura tedy díky nim rozhodně není původní, ale spíše kombinuje vše dohromady.

## Náboženství

Lochové a elfové věří v nepřeberné množství všemožných bohů a bůžků, jejichž důležitost a známost se v různých koutech království značně liší. Dá se asi bezpečně říci, že nikdo je nezná všechny, a tak mezi obyvateli Lochu neustále dochází k výměně příběhů, mýtů a legend. A, že takové příběhy jsou v Lochu opravdu oblíbené. Někteří pohádkáři a bardi se dokonce živí tím, že celý život jen cestují z jednoho kraje do druhého a vykládají tam své příběhy, jen aby na oplátku shrábli pár mincí, dobře se najedli a vyslechli příběhy tamních lidí, které budou moci opět vyprávět jinde. Díky tomu je lochský folklore velmi živý, různorodý a neustále se vyvíjí.

Lochská víra vychází z přírody a Lochové s elfy věří, že přírodu tvoří pět základních elementů. Oheň, voda, vzduch, země a smrt. Každý z těchto elementů představuje jeden z hlavních bohů. Tito bohové jsou známi po celém království a každé malé dítě je dokáže vyjmenovat. Lochská víra tedy není přímo centralizovaná, avšak tyto hlavní bohy uctívá drtivá většina obyvatel země a jejich kulty, svatyně a oltáře se dají najít ve všech koutech království. Ostatní drobnější bohové a bůžci jsou pak často označováni jako synové a dcery hlavních bohů. Ti mocnější z nich jsou obvykle přímými potomky hlavních bohů a ti méně mocní jsou potomky jednoho z hlavních bohů a nějaké další mocné nadpřirozené bytosti. Například Rigor - bůh kovařství, syn boha země a bohyně ohně nebo Maisa - bohyně lovu, dcera boha smrti a bohyně ohně.

### Hlavní bohové

* **Adar** - Bůh VZDUCHU, hromu, osudu a kouzel. Patron a hlavní bůh kouzelníků a čarodějů.
* **Amrot** - Bůh SMRTI, rozkladu, hniloby a nemocí.
* **Diona** - Bohyně VODY, života, plodnosti a lásky. Je patronkou žen a dětí.
* **Farena** - Bohyně OHNĚ, války, hněvu a odvahy. Patronka a hlavní bohyně vojáků a válečníků.
* **Talarik** - Bůh ZEMĚ, síly, tradic a stálosti. Patron a hlavní bůh druidů.

### Náboženské symboly

#### Strom

Strom je hlavní náboženský symbol lochského a elfského náboženství. Nepředstavuje žádného konkrétního boha ani bůžka, ale přírodní náboženství jako celek. Dá se najít v nepřeberném množství variant, ale nejčastěji se nosí jako malý bronzový přívěšek kolem krku.

#### Pentagram

Lochský pentagram představuje koloběh života. Začíná nahoře a jde po směru hodinových ručiček. Každý vrchol patří jednomu z hlavních bohů. První, modrý vrchol patří bohyni Dioně. Značí začátek nového života a zrození. Další, azurový vrchol patří Adarovi. Představuje první nádech právě narozeného dítěte a začátek nitě jeho osudu. Červený vrchol náleží bohyni Fareně. Symbolizuje plamen mládí a divoký zápal do života. Hnědý patří bohu Talarikovi. Značí stáří, moudrost a zkušenosti. Poslední, černý vrchol náleží Amrotovi. Přestavuje smrt a konec života, ale také uvolnění místa pro život nový, neb po něm opět následuje modrý vrchol bohyně Diony a cyklus se opakuje.

### Božské kulty

#### Kult Diony

Doktoři - Modrá roucha

* **Svatá Ailidh** - Legendy praví, že před tisíci lety terorizoval země Lochu strašlivý drak. Ohromná bestie ze severu s rudými šupinami a ohnivým dechem zvaná Thumsir, ničitel měst. Zprvu útočil jen na osamělé ovčáky a jejich stáda v horách, ale netrvalo dlouho a začal požírat celé vesnice a menší města. Příšera si oblíbila chuť lidského masa a zdálo se, že její strašný hlad nedokáže nic ukojit. Když už vesnice nestačily, drak obrátil svůj nenasytný pohled směrem k větší ceně, která mu vysloužila jeho ponuré přízvisko. Airslat bylo kdysi vzkvétající důlní město na březích jezera Loch Fin. Městu vládl hrdý prastarý klan Crechmar a jejich železná ruda a kovové výrobky byly proslulé po celém Lochu, a dokonce i daleko za jeho hranicemi v ostatních lidských královstvích. Obyvatelé města tou dobou ještě nevěděli, že jejich směrem se na mohutných kožnatých křídlech blíží zkáza, a že jejich město spolu s jejich životy je odsouzeno k zániku. Obránci města byli útokem ohromného draka naprosto zaskočeni a přes všechny jejich snahy a hrdinství se jim nepodařilo bestii zastavit. Dračí oheň spálil domy chudých i bohatých bez rozdílu a ani klan Crechmar a jejich hrad nebyl ušetřen dračího hněvu. Ti, které drak nepozřel nebo je neschvátily jeho plameny, se pokusili uprchnout do bezpečí železných dolů, tam na ně však čekal osud ještě horší, než potkal nebožtíky na povrchu. Řádění draka narušilo podpůrné sloupy a podstatná část důlního komplexu se zhroutila. Nechávaje uprchlíky, které nezabily padající trámy a kusy horniny, pomalu zemřít žízní a hlady ve tmě a bez pomoci. Jedinou přeživší tohoto masakru byla lairdova nejstarší dcera Ailidh. Dívka, nyní ve svých dvaceti letech, měla vždy blíž k chlapcům než k ostatním děvčatům a navzdory nesouhlasu jejího otce lairda se potají učila umění meče. Nyní, když bylo její rodné město v troskách a rodina po smrti, se její srdce naplnilo žalem a touhou po pomstě. Nechtěla, aby další města potkal osud Airslatu, a tak v hlubinách zoufalství padla na kolena před polorozpadlým oltářem bohyně Diony a přísahala jí svůj život výměnou za sílu potřebnou k poražení obludy. K jejímu zklamání, a ještě hlubšímu zoufalství se však nic nestalo. Usměvavý obličej sošky bohyně se nijak nezměnil, ani se kolem neobjevila žádná nadpřirozená záře. Dívka pochopila, že se na stezku musí vydat sama. Ostříhala si vlasy, aby vypadala jako muž a oblékla si otcovu zbroj. Zamířila do ptačí věže a děkovala bohům, že poštovní holubi řádění draka přežili. Rozeslala dopisy opatřené lairdovou pečetí, vyzývající hrdiny celého království, aby se dostavili k ruinám města a vydali se spolu draka zabít. Když poslední pták zamával křídly a odletěl, opustila i ona to, co zbylo z jejího domova a vydala se ke břehům jezera. Tam si zřídila svůj tábor, kde bude čekat a modlit se za to, aby nějaký hrdina vyslyšel její volání. Jezero Loch Fin je známé tím, že v něm žije spousta kosatek. Hrdá, nebezpečná zvířata, která klan Crechmar považoval za své společné předky. Ailidh slyšela po nocích jejich volání, jako by se ji snažily zavolat k sobě. Každou noc bylo jejich volání naléhavější, až to osmé noci Ailidh nevydržela a opustila bezpečí svého stanu. Uprostřed temné noci ji uhodila do očí jasná namodralá záře linoucí se z jezera. K jejímu údivu se záře začala zvětšovat, jak se rychle přibližovala. V ten moment to spatřila. Ohromná bílá kosatka plavala na hladině jezera přímo k ní a cosi jí jasně zářilo v tlamě. Jako by nesla nějaký předmět. Ohromená dívka se jako v nějakém transu vydala pomalými kroky vstříc kosatce a než se nadála stála po prsa ve vodě a bílá kosatka byla přímo před ní. Zprvu dívku zaplavil strach. Kosatka byla ohromná a dívka moc dobře věděla, že kdyby chtěla, mohla by ji roztrhat jako bezmocnou hadrovou panenku, jako to už tolikrát viděla kosatky dělat s tuleni. Bílá kosatka však nejevila žádné známky agrese a něžně do dívky drkla čumákem. V ten moment si teprve dívka všimla, co kosatka svírá v tlamě. Meč. Zbraň byla překrásná, nic podobného dívka v životě neviděla, a to zbraně klanu Crechmar byly špičkové kvality. Kromě nepřirozené kouzelné namodralé záře, která ostří meče obklopovala, dívku zaujal planoucí nápis vyrytý do ostří meče. „Neamhnaiden“, v lochském jazyce perla. Než si to vůbec uvědomila, držela meč v obou rukou a ten v reakci na to zaplanul ještě jasněji, jako by byl určen přímo jí. Zmatená dívka se podívala na kosatku a přísahala by, že se na ni kosatka téměř láskyplně usmála, jako milující matka na svou dceru. Kosatka mávla ploutví a stejně rychle jako se objevila, zmizela v hlubinách jezera. Zmatená dívka si teprve potom uvědomila, že bohyně ji přeci jen vyslyšela. Posílena novou jiskrou naděje a vyzbrojena kouzelným mečem opustila chladné vody jezera a uložila se opět ke spánku. Ráno ji v táboře čekali dva hosté. Dorazili první rytíři, jež vyslyšeli její volání. O den později dorazil další a pak další a za týden další tři. Až jich nakonec bylo osm. Osm rytířů, jež se později zasloužili o zabití draka Thumsira a zachránili Loch před ohněm a zkázou. Smrtelnou ránu drakovi však zasadil právě Neamhnaiden v rukou Ailidh. Jako všichni rytíři i Ailidh v boji padla, přesně jak tehdy před oltářem bohyni přísahala. Tak byl Loch zachráněn a drak mrtev. Později jeden z panošů rytířů, jež vyslyšeli volání Ailidh, založil na jejich počest Řád rytířů kulatého stolu a jedna z židlí na jejich znaku náleží právě statečné Ailidh. Meč Neamhnaiden se však opět ztratil. Někteří věří tomu, že ho vzal právě onen panoš a dnes ho rytíři mají v úschově. Jiní zase říkají, že meč hodil zpět do jezera Loch Fin. Kde je však pravda, to nikdo neví. Ostatně i celý tento příběh je jen legendou. Ailidh byla svatořečena, její příběh se vypráví v království dodnes a její sošky zdobí chrámy bohyně Diony po celé zemi.

#### Kult Fareny

**Valkýry** - Jsou bojové kněžky, jež zasvětily svůj život bohyni Fareně. Jsou ztělesněním jejího hněvu a zuřivosti. Uctívají svou paní skrze boj a umění války. Zběsile se vrhají na nepřítele bez ohledu na vlastní bezpečí. Vyznačují se tím, že v boji strašlivě ječí. To dokáže nahnat strach i těm nejodvážnějším válečníkům, jež se jim postaví. Své vlasy si barví na rudo jako jejich bohyně a před bojem používají speciální drogy, aby se dostaly do krvežíznivého transu. Nosí jen velmi skromnou zbroj a bojují téměř nahé na důkaz svojí odvahy. To ještě více podtrhuje jejich nepříčetný děsivý vzhled. Jedná se o opravdu šílené a děsivé nepřátele a podcenit je na základě jejich pohlaví je častou a fatální chybou. Když nejsou zrovna v boji, oddávají se výcviku a službám bohyni v jejích chrámech. Kromě klasických prací s tím spojených mají i na starost rozdávat požehnání bohyně války válečníkům, jež o ně přijdou požádat. Samozřejmě výměnou za oběti a dary chrámu. Když nejsou zrovna v boji, nosí dlouhá červená roucha.

## Kultura

### Dudy

Dudy jsou prastarý tradiční lochský dechový nástroj. Kořeny jejich vzniku jsou v pastýřství a mezi pastýři jsou oblíbené dodnes. Dudy si však v Lochu nezamilovali jen pastýři, ale i všichni ostatní lidé napříč profesemi. Díky tomu jsou dnes dudy ikonickým lochským národním hudebním nástrojem.

### Jmelí

Jmelí je v lochské kultuře posvátné a je základem většiny druidských obřadů a rituálů. Je symbolem života a používá se jako ochranný talisman. Lochové věří, že jmelí je pozemským ztělesněním bohyně života Diony, a že léčí všechny nemoci a neduhy těla.

### Kilty a šerpy

Kilty a šerpy jsou tradičním lochským oblečením. Vyrábí se z vlněné kostkované látky zvané tartan. Každý klan má svůj ikonický barevný vzor, kterým se odlišuje od ostatních.

### Svátky

* **Příchod jara** - 1. března Lochové oslavují konec zimy a příchod jara. Tento den se v každé vesnici a městě pořádá veliká hostina, kam všichni přinesou zbylé zimní zásoby a společně je slavnostně snědí. Chudší rodiny, které zásob neměly dost nebo jim nezbyly, jsou přizvány ke stolu taktéž, aby se najedly se svými sousedy.
* **Den lásky** - Poslední den v květnu je dnem lásky. Je to den kdy by měl muž vyznat lásku své milé a požádat ji o ruku. Když v ten den nebo brzy po něm totiž žena otěhotní, tak by se její dítě mělo narodit po tom, co skončí zima. Ne všechny páry se tím řídí, ale je to velmi tradiční a praktický svátek. Červen je tak díky tomu plný svateb a radosti.
* **Den svobody** - Den 23.9. je v Lochu oslavován jako Den svobody, protože toho dne Larové před lety odtáhli a ukončili tak svoje první lochské tažení, které v pozdějších letech obnovil až Řád planoucího stromu. Je to nejvýznamnější lochský svátek a také ho náležitě bouřlivě slaví, protože jsou na svou svobodu patřičně hrdí.
* **Den mrtvých** - Tento svátek se slaví vždy poslední den listopadu. S odcházejícím podzimem se lidé loučí i se svými blízkými a vzpomínají na ně. Navštěvují místa odpočinku svých předků a zapalují na nich svíce. Lochové také věří, že v tento den je hranice mezi světem živých a mrtvých nejtenčí. Proto vůbec nevycházejí po setmění ven a už vůbec ne do lesa nebo k vodě. Věří totiž, že lesy se prohánějí duchové a démoni, a právě vodní hladiny jsou branami, kterými tyto zlovolné entity vstupují do světa smrtelníků, aby jim škodily.