Cesty osudu

V osmé kapitole knihy **Nevyzpytatelné jsou cesty osudu** je hlavní trio – **Pipin**, **Eiri** a **Sebas**, vysláno po **kouzelné stezce** skrz temný hvozd. Jeden z nich nedbá rady **divouse** a zapříčiní tak, že každý z nich musí sám čelit své minulosti ve zkreslené podobě. Poté se příběh přesouvá k **bratrům Malletovým**, kteří se ukryli v **opuštěné uhlířské osadě**.

**Následující řádky vyzrazují podrobný děj kapitoly**:

**Divous** vyvede dobrodruhy na palouček před chaloupku. Je noc arhrna obloze svítí nezvykle velký měsíc. Každému zrhrhrdinů se při pohledu na stříbřitou lunu začnou vracet vzpomínky. Eiri znovu prožívá noční běh **Zlatouchy** po střechách domů, když znenadání šlápne do prázdna a pocítí, jak padá. V dalším okamžiku je zpátky na palouku a oztřesená odvrací pohled od oblohy.
SPOILER: V symbolice je měsíc spojován s ženským aspektem a tokem času. V astrologii je považován za symbol duše a schopnost sebereflexe a adaptace jedince. Z pohledu psychologie vyjadřuje přechodnou oblast mezi vědomým a nevědomým. Ve všeobecném pojetí se k němu váže příliv a odliv moře, a rovněž i menstruační cyklus žen. / Ve spiritualismu a mytologii je úplněk ekvivalentem pro nesmrtelnost (smrt a znovuzrození). Mezi další nejčastější výrazy používané v kontextu s úplňkem patří transcendence a dospělost (vyzrálost, plodnost…). K úplňku reálně dochází, když Slunce osvítí celou polokouli měsíce, která je v té chvíli přivrácená k Zemi. Z pohledu folklóru je úplněk nejmagičtější fází, během níž je nutné provádět nejrůznější magické obřady a rovněž se v této době mění např. vlkodlaci do své zvířecí podoby. / V řecké mytologii se vyskytuje známá postava Ikarose, který se zřítil do moře, neb se odvážil letět příliš vysoko ke slunci, jež roztavilo vosk na jeho křídlech. Z tohoto principu vychází všeobecný strach z pádu a jeho výklad, jako potlučení příliš velkého ega.

Sebas naopak vzpomíná, jak se nechal i přes zákaz vycházení vylákat ven a vyrazil na schůzku za svou milenkou **Dorou**. Té noci probíhá iniciační rituál **strážců kamene Lathzu** a všichni, kdo se ho neúčastní mají nařízeno neopouštět své domovy. Chodec však chce děvčeti dokázat, že je odvážný a rovněž i rozčílit otce, který ho dlouhodobě podceňuje. Schůzka se koná v horách poblíž vodopádu, jenž chrání vstup do podzemních chodeb, kde je uložen i kámen **Lathzu**. Sebas uzří na skále poblíž vody sedět bledou ženskou postavu v bílých šatech a přepadne ho strach. Nakonec se však přemůže a popojde blíž. Podá domnělé Doře ruku a ona ji sevře. Hraničář sebou polekaně škubne, protože ženina ruka studí jako led. v následujícím okamžiku je zpátky před chaloupkou, načež se prudce odvrátí od měsíčního světla.
SPOILER: V západní kultuře je bílá barva dávána do kontextu s čistotou a mírem. Z toho také vychází zvyk bílých svatebních šatů nevěsty. Naopak na východě se v bílém oblečení tradičně pohřbívá, neboť dle tamního vnímání symbolizuje bílá barva smrt, neštěstí i smutek.

Pipin se vrací k události velmi nemilé a to, jak před léty stonal a ležel doma v posteli s vysokými horečkami. Trpaslík blouzní, strašlivě kašle a vůbec nerozumí elfímu jazyku, kterým se v místnosti baví jeho rodiče a mistr. Potom ho někdo donutí vypít hořký lék, ze kterého se málem pozvrací. Následně si uvědomí, že to byl odvar ze semen blínu, jímž mistr **Yordan** s oblibou léčí veškeré neduhy obyvatel **Lexaurrinu**. Pip si rovněž připomene, že tento lektvar se pije i před zkouškou v rozhánění mraků a taky, že se používá jako anestetikum pro pacienty před amputací. Kouzelník se vyděsí, že i jemu bude něco uříznuto a chce se schovat, leč nemůže se pohnout. Pak se vrátí do zpátky do reality na palouček a zakryje si dlaněmi oči, aby se nemusel dívat na měsíc.
SPOILER: Blín černý je lepkavě chlupatá páchnoucí bylina s toxickými semeny. Ve středověku byla v lékařství využívána jako anestetikum při zmíněných amputacích nebo také k léčbě bolesti zubů, revmatismu či zápalu plic. Blín je rovněž známý i ve spojitosti s čarodějnictvím – mast z něj měla uživateli propůjčit schopnost létat nebo ovládat počasí. (O tomto lze najít zmínku např. v Erbenově Kytici.)

Dobrodruzi se snaží opětovně vytěsnit nepříjemné vzpomínky z paměti. Divous, jenž kráčí před nimi, se najednou zastaví a bez vysvětlení se začne svlékat. Černí psi, kteří ho doprovázejí, zakňučí a ucouvnou. Pán drnového obydlí se v měsíčním světle začne měnit v obrovského černého medvěda. Ve zvířecí podobě se rozběhne ke stromům na severozápadě. Hrdinové jsou v šoku a jediný Sebas dokáže říct, co je divous ve skutečnosti zač – **medvědodlak**.

Když prokletý tvor dorazí až ke stromoví, ozve se praskání dřeva a les se před ním rozestoupí. Mezi stromy se objeví úzká cestička zahalená v mléčném oparu mlhy. Divous se promění zpátky a psi mu donesou svršky. Když se muž oblékne, vyzve dobrodruhy, aby si sbalili věci a vydali se cestou, již pro ně otevřel. Hrdinové nemají sílu mu odporovat, vezmou si torny, které nechali na okraji lesa a Eiri odváže od stromu jediné jezdecké zvíře, které jim zbylo.
SPOILER: Mlha je ve folklóru často vykreslována jako hranice mezi rozličnými realitami, průchod do jiné dimenze nebo astrálního světa. Ve všech zmíněných případech jde o vymanění se z toku času, jak je všeobecně vnímán.

Kůň byl doposud celkem v klidu, avšak v blízkosti černých psů a poté i **mlžné stezky**, začne šíleně vyvádět a nelze ho přimět k poslušnosti. Eiri se ho však odmítá vzdát, protože ji stál spoustu peněz a taky ho nechce ponechat na pospas divousovi a jeho hafanům. Vtom jí pán drnového obydlí podá hliněnou nádobku se žlutou mastí a řekne zlodějce, aby jí potřela zvířeti nozdry, uši i oči. Dcera města mu slušně poděkuje a udělá, co jí poradil. Divous jí hned připomene, že jsou mu všichni tři dlužni a taky, že se za ním musejí vrátit do svítání i s **náhrdelníkem**, neboť kouzelná stezka se uzavře s prvními paprsky slunce.

Pipin dostane strach a koktavě se medvědodlaka zeptá, co je čeká, pokud to nestihnou. Divous mu odvětí, že v takovém případě si ho osobně najde a pověsí ho na dub k ostatním mrtvolám. Kouzelník se nafoukne, ale než stačí něco říct, vloží se do toho Eiri a vybídne přátele k odchodu. Medvědodlak dobrodruhy též varuje, aby se během putování po mlžné stezce neohlíželi a za žádnou cenu z ní nescházeli. Pipovi pak dá ještě jednu speciální radu – „Jestliže potkáš lišku, nesnaž se ji zabít.“
SPOILER: Liška je v lidových bajkách a příbězích vykreslována jako symbol chytrosti a divokosti. v západním folklóru je mnohdy spojována s ženou – čarodějnicí. Pro Kelty byla liška průvodcem v posmrtném životě tzv. jim pomáhala najít cestu dál. Japonská mytologie, podobně jako u většiny zvířat, rozlišuje dva druhy lišek. Prvními jsou Kitsune – liščí démoni. a druhými Inari – liščí božstvo plodnosti, rýže, saké, čaje a celkově zemědělské produkce.

Kouzelník vůbec nechápe, která bije, a navíc se cítí hrozně dotčený, neb ho muž nazval trpaslíkem. Chce se proto s medvědodlakem hádat, avšak neústupná Eiri ho přinutí, aby s nimi vyrazil na cestu. Pán drnového obydlí vyprovází trojici pohledem a teprve potom, co všichni včetně koně ztratí v mlze, se ohlédne do tmy mezi stromy. Tam spatří stát okřídlený stín s rudýma očima, který k němu opět přiblížil o kousek blíž. *Svému osudu nikdo neunikneme*, pomyslí si hořce medvědodlak a vrátí se do chalupy.
SPOILER: Okřídlený stín mezi stromy je démon **Andars**, který rovněž stvořil i **rubínový náhrdelník**, pro něž medvědodlak hrdiny poslal.

Trojice putuje po mlžné stezce a svědomitě dbá divousova varování. Sebas jde jako první, odhodlaný překonat svůj strach a co nejrychleji odtamtud vypadnout. Za ním kráčí Eiri, která v levačce svírá otěže koně a v pravačce Pipinův hábit. *Elfovi* se to nelíbí a průběžně protestuje, avšak zlodějka ho nechce pustit, neb se bojí, že se jim někde tam někde zatoulá. v duchu přitom přemítá nad slovy medvědodlaka určené kouzelníkovi. Moudrá z nich ovšem není.

Na stezce je kvůli mlze špatně a hrdinové začínají být unavení. Vtom si Pip vzpomene, že nutně potřebuje na velkou. Zlodějka není jeho oznámením dvakrát nadšená a chce vědět, zda to nemůže ještě chvíli vydržet. Chodec se naopak rozčílí, že to kouzelník nebyl schopný říct dřív a… ohlédne se. Vše okamžitě pohltí mlha. Hrdinové uslyší pochmurnou hudbu a do nosů je uhodí pach smrti a kadidla.
SPOILER: Obřad posledního rozloučení s nebožtíkem byl v minulosti často doprovázen okuřováním kadidlem, zpěvem na rozloučenou, výkropem rakve svěcenou vodou apod. Mezi kadidla používaná při posmrtných rituálech patří např. kombinace jasmínu, šalvěje a myrhy.

Eiri ztratí orientaci. Pip se jí vyškubne a Sebas před ní se rozplyne v mlze. Dcera města se přimkne ke koni, který ovšem nereaguje. Potom do ní někdo prudce vrazí. Zakolísá, pustí uzdu a propadne se zpátky do vzpomínky, jejíž začátek si připomněla na paloučku před chaloupku. Některé detaily se však zdají být poněkud pomotané a jinak, než se reálně odehrály.

Zlodějka opětovně padá ze střechy, a byť se nikdy nebála výšek, má v té chvílí hrozný strach. Přitom odněkud v pozadí slyší kapat vodu. v momentě, kdy už se nosem téměř dotýká černého skla hladiny na dně hlubiny, kam se dosud nezastavitelně řítila, vzpomene si, že oné noci svítil úplněk a spousta hvězd. Ty vykvetou na temném baldachýnu pod ní a ona se do něj začne snášet jako pírko. Křeč, která jí nedovolovala se pohnout, poleví. Eiri má však stále neodbytný pocit, že je něco špatně. Potom jí dojde, že vše je vzhůru nohama. s tímto poznáním se celý svět i s ní zhoupne doprava.
SPOILER: v textu je uvedeno, že „měsíc se vzdaloval pryč jako zakutálený míč při dětské hře až nakonec dočista splynul s Jitřenou“ (danrijský výraz pro Jitřenku), podobně tomu bylo v momentě, kdy Eiri přišla na svět. / Z pohledu symboliky i psychologie je pravá strana spojována s adaptací, vědomím a principem správnosti. Naopak levé straně je přisuzována zlověstnost, nevědomí a neschopnost adaptace.

Dcera města se zachytí zábradlí a zmírní tak svůj pád. Potom se vyškrábe na balkon domu a spatří pootevřené dveře. Neovládne se a zvědavě nakoukne škvírou dovnitř. v místnosti se svítí a ven se společně s kouřem line sladká vůně jasmínu. Eiri v oblaku kouře spatří ženu klečící před malým oltářem, kam posléze položí vyřezávaný talíř. Na něm jsou vyobrazeny slunce a měsíc oddělené od sebe v polovině oblaky. Zlodějka ví, že jde o náboženský symbol **Muže a Ženy bez tváře**.

Do místnosti vejde další osoba a klečící žena se po příchozím ohlédne. Eiri uvidí jejich obličeje z profilu a dojde jí, že jsou to cizí zloději, kteří příležitostně pracují pro cech. Jsou to samotáři, kteří se s nikým moc nebaví, a dokonce i **Shannor** se jim vyhýbá. Dvojice se začne líbat a zlodějka se prudce odvrátí. Na obličej jí dopadne kapka vody, což ji překvapí, neb si vzpomíná, že několik dnů nepršelo.

Otře si ji a ke svému překvapení zjistí, že nemá rukavice. Místo chladné vody navíc ucítí něco teplého a lepkavého. Nechápavě se podívá na prsty pokryté hutnou tmavou tekutinou. Potom si k vlastnímu údivu vsune ukazováček do pusy a odhalí, že je jde krev. Štítivě ruku odtáhne a v duchu zalže sama sobě, že je to jen voda. Následně se odvrátí ode dveří, avšak vzápětí k nim opět stojí čelem.
SPOILER: Krev zde odkazuje na menstruační cyklus, který u žen většinou probíhá v období okolo úplňku nebo novu. Její chuť je zde přirovnána k pachuti, „která zůstává na jazyku po olizování mincí.“ / Eiri se po návratu domů uklidní masturbací, a protože má zrovna své dny, ušpiní prostěradlo.

Čím víc si snaží namluvit, že toho večera utekla a nezůstala tam šmírovat dvojici milenců, tím rychleji se přibližuje ke dveřím. Žena v pokoji dovádí na muži a Eiri touží být na jejím místě. Dotyčný se jí totiž už nějakou chvíli líbí, leč není schopná s ním navázat kontakt. Není to ovšem proto, že by se styděla, nebo měla strach z nechtěného otěhotnění, nýbrž protože se obává, že by se z toho mohl vyvinout dlouhodobější vztah a to pro ni znamená přílišný závazek, na který se necítí být ještě připravená. Uvědomění, že její odvaha není bezmezná, ji zabolí a vzápětí nato pocítí žárlivost vůči ženě v pokoji. Protože má něco, co ona ne a celkově zpodobňuje to, čím by Eiri chtěla být. Přesněji, čím se do té chvíle cítila být. Roztoužená a zhrzená současně, seskočí z balkonu a dá se na útěk. Poté prchá snovými uličkami **Zlatouch**, jimiž ji stíhají černí vlci z jejích nočních můr a temný stín, jenž na ni volá, aby se ohlédla.

Sebas spatří, jak se závoj mlhy, jenž ho oddělil od zbytku družiny, mění ve strakatého psa. Nemůže uvěřit vlastním očím, neboť ve zvířeti pozná svého čtyřnohého přítele. Toho, kterého zabil jeho bratr Akles. Pes zavyje a rozběhne se pryč. Hraničář ho zavolá jménem a vyrazí za ním do mlhy. Pak do někoho vrazí. Zapotácí se. a vzápětí ucítí, jak mu paži sevřela ledová ruka. Vše se propadne do tmy.
SPOILER: Zde poprvé zazní jméno psa – **Inue**. Jedná se o slovní hříčku v japonském jazyce, kterou vymyslel Nathaniel, když jméno psa úmyslně zapsal jako 犬餌 (pes, žrádlo). Pes se měl původně jmenovat Inuki, podle psího ducha patřícího Yazuhire Nekoi z mangy X/1999. / Ten, do koho Sebas vrazil, byla zlodějka Eiri, jak vyplívá z textu o několik odstavců dříve.

V dalším okamžiku se ocitá ve vzpomínce na vlastní iniciační rituál, kdy je veden zužující se průrvou do podzemní jeskyně. Přestože nikdy netrpěl klaustrofobií, má strach a nemůže téměř dýchat. Zezadu ho někdo neustále postrkuje, aby šel dál a nezastavoval se. Hraničář si uvědomuje, že na něj dole něco čeká. Bojí se a nechce tam jít. Má pocit, že veškerý odpor je marný. Protože sám nic nezmůže a na světě není nikdo, kdo by se postavil na jeho stranu. Potom si vzpomene na svého psa. Dusivý pocit ihned poleví a průrvou se zarezonuje výkřik. Chodec nejdříve nechápe, co se děje. Potom mu dojde, že křičí on sám a zoufale volá svého psa. Vše opět zčerná a svět se zhoupne doleva.

Vzpomínka se změní a Sebas je zpátky u vodopádu, kde měl schůzku s Dorou. Ta o něm ví, že má strach ze strašidel a vysměje se jeho úleku kvůli ledové ruce. Potom ho vyzve, aby ji následoval. Hraničář má obavy, že ho chce zatáhnout do podzemí a tam tajně přihlížet posvátnému rituálu. Jenže dívka zamíří na opačnou stranu rokle. Během strmého výšlapu do kopce, podklouzne chodci noha a odře si pravé předloktí o skálu. Následně ho překvapí květinová vůně, která mu přijde nezvykle povědomá, leč nedokáže si ji spojit s ničím konkrétním.
SPOILER: Vzpomínka na setkání s Dorou pochází z dřívější doby, než vzpomínka na Sebasův iniciační rituál. Tu noc, kdy se hraničář setkal se svou milou, probíhalo zasvěcení jeho bratra **Aklese**, jenž se později stal nejvyšším **strážcem kamene Lathzu**. Sebas chtěl z domu odejít potichu a nenápadně, a proto uspal oba psi, tj. svého **Inueho** i psa Aklese. Bohužel k tomu použil kořen z mandragory, o němž nevěděl, že se nesmí podávat zvířatům. Pes jeho bratra proto uhynul.

Když vystoupají až nahoru, ocitnou se v zahradě plné pivoňkových keřů. Sebas je květy fascinován. Jejich výrazná vůně je mu známá z dřívějška, leč neví odkud. Navíc si je jistý, že pivoňky, jejichž jméno ani nezná, vidí tu noc poprvé v životě. Zmatený zakoktá začátek otázky a Dora ji za něj dokončí – Jak se sem dostaly? Poté mu na ni odpoví: „Vypráví se, že je kdysi dávno přivezl z východu první ze strážců kamene Lathzu a vysadil je tady. a od tý doby tu rostou.“ v závěru ještě dodá, že se o květiny stará její dědeček a místu se přezdívá **zahrada smyslů**.
SPOILER: Zahrada smyslů nebo též smyslová zahrada je speciální místo určené primárně pro nevidomé, slabozraké nebo Alzheimerovou chorobou postižené návštěvníky. Hlavním účelem těchto zahrad je zaujmout a podnítit všech pět lidských smyslů. Z tohoto důvodu se na tato místa primárně vysazují rostliny s velmi výraznou vůní a chutí, případně na dotek zajímavým povrchem, přičemž samozřejmě nechybí ani zvukové prvky jako např. zurčící voda.

V další chvíli se zpoza keře vynoří stařec opírající se o hůl. Dora ho osloví jako dědečka a oznámí, že přivedla Sebase, jak si stařec přál. Hraničář je poněkud rozčarovaný, neb očekával, že stráví noc s dívkou. Stařec ho vyzve, ať k němu přistoupí blíž. Rozmrzelý Sebas uposlechne. Dědek ho poté požádá, aby mu podal pravou ruku, již si poranil o skálu. Brblající chodec mu vyhoví. Potom ustrne, neb spatří, že je stařec slepý a vypadá na umření. Sebas si pomyslí – *Takhle nechci jednou skončit*. A Dora mu odpoví: „Neskončíš, neboj… Sebasi.“
SPOILER: Stařec zde jasně říká: „Ano, chtěl jsem tě vidět a mluvit s tebou, než podstoupíš zasvěcující rituál,“ což potvrzuje, že se jedná o vzpomínku předcházející sestupu do podzemí.

Chodec je zmatený, jak ho mohla Dora slyšet, ale než se stihne nad situací rozčílit, pocítí bolest v paži. Překvapeně pohlédne na pravačku, aby zjistil, co mu s ní stařec provádí a uvidí, jak se oděrky na předloktí zatahují a mizí. A jak společně s nimi mizí i tetování strážců kamene Lathzu. Sebas se vyděsí a na okamžik má pocit, že je lapený v úzké podzemní chodbě. V duchu začne přesvědčovat sám sebe, že v oné době tetování ještě neměl, takže nemohlo zmizet.
SPOILER: Zde je vysvětlení déjà vu, které měl Sebas v **medvědodlakově** chaloupce při léčení ruky.

Hlas starce ho vrátí do zahrady smyslů – „Ah, chlapče, co jsi to jen učinil? Copak jsi zapomněl, že každého tišícího prostředku je potřeba použít jen určitou dávku, protože jinak se z něj snadno stane smrtelný jed?“ Chodec chvíli nechápe, která bije. Potom si vzpomene, že toho večera uspal oba psi (svého **Inueho** i bratrova psa) s pomocí kořene z mandragory, který koupil od potulného apatykáře. Bohužel se ho nezeptal, zda je rostlina vhodná i pro zvířata.

Stařec mu poté řekne, že z něj dobrý strážce kamene nikdy nebude, a současně ho ujistí, že to není Sebasova vina, neboť ne každý je onoho posvátného údělu hoden. Hraničář se rozčílí a dědeček pokračuje v monologu: „Rád bych o tom pohovořil s tvým otcem, ale obávám se, že mi nebude naslouchat. Nakonec… Mým slovům již dlouhé roky nikdo nenaslouchá.“ Jakmile stařec domluví, květy v zahradě začnou uvadat, keře usychat a samotný starý muž umírat. Sebas, jenž přihlíží šířící se zkáze, se vyděsí a dá se na úprk. V patách má duše ztracenců jako je on sám, kteří se po něm sápou a on zoufale volá na pomoc svého psa.

Pipin seběhl ze stesky vykonat velkou potřebu. Stihne to v poslední chvíli a když je pohroma zažehnána, zjišťuje, že neví, jak se vrátit za ostatními. Zoufale začne přátele volat a běhat okolo v bludném kruhu. Potom to v houštinách předním hlasitě zapraská a ven vyleze rezavá liška. Kouzelník na ni zůstane překvapeně zírat, neboť kožich zvířete tvoří živé plameny. V dalším okamžiku mu liška skočí do obličeje. *Elf* zaječí, upadne na záda a vyrazí si dech. V záchvatu šílenství začne zvíře tlouct holýma rukama, aby si je popálil o jeho kožich. Les okolo něj zachvátí plameny.

V dalším momentě se Pip ocitne doma ve světnici a zděšeně sleduje, jak jeho rodný dům hoří. Kouzelník nemůže vstát z postele. Oheň se blíží a jeho hrozně bolí na hrudi, jako by mu tam sedělo pekelné zvíře. Plameny se vyšplhají po stěně vzhůru a střecha domu se na jednom místě zhroutí. Pipin uvidí hvězdnou oblohu a zářící lunu, o které si myslí, že se mu vysmívá, zatímco jeho milované hvězdy se mu zdají být nedostižitelně daleko. V duchu začne prosit **Matku Přírodu**, aby se mohl vrátit domů. Pak spadne i zbytek střechy a celý dům se zkroutí jako papír v ohni. Vzniklý popel se vznese k obloze a promění se v pampeliškové chmýří.
SPOILER: Z pohledu psychologie a symboliky je dům v kombinaci s ohněm často vysvětlován jako tělo zchvácené horečkou. O pampelišce se naopak věří, že reprezentuje naději, lásku a štěstí. Sfoukávání pampeliškového chmýří bývá spojováno s přáním nebo touhou po lepších zítřcích.

Pipin se ve vzpomínkách vrací k jedné z kouzelnických zkoušek v rozhánění mraků, jež probíhaly na stráni za vesnicí. Mistr mu dal vypít odvar z blínu a zdrogovaný *elf* věří, že dokáže nejenom rozehnat všechna mračna, ale rovněž i odletět na dubové haluzi do neznáma. Tyto představy ho přimějí, aby se vydal najít tu surovinu na čarovné elfí koště. Do oka mu padne strom, o němž si myslí, že pod strání roste již mnoho jar. Během sestupu dolů mnohokrát upadne a nejedenou se i kutálí, avšak díky drogovému rauši necítí žádnou bolest a domnívá se proto, že je nesmrtelný.

Když ovšem stane před samotným stromem, zachvátí ho neklid. Mohutný dub na sobě nemá ani lístek, přestože je začátek července a vše okolo se zelená. Potom Pip ucítí kafrovou vůni yzopu, který roste na stráni. Ohlédne se a zhrozí se, jak hluboko až sestoupil a jaká je dole pod strání tma, oproti prosluněnému vršku. Kouzelníkovi vyschne v krku. Chce se napít, ale nikde nevidí potok, ze kterého by se mohl napít. V zoufalství vyrve ze země několik výhonků yzopu a nacpe si je do úst. Chutnají mu příšerně hořce a tak je vyplivne a vzteky rozdupe.
SPOILER: Yzop lékařský je medonosná rostlina s drobnými modrofialovými kvítky, již lze nejčastěji najít na slunných stráních. Již ve středověku byla hojně používána v léčitelství např. na trávící potíže či záněty dýchacích, ale i močových cest. / V gastronomii je naopak známá jako dochucovadlo do salátů, omáček nebo paštik a rovněž se využívá i v likérové výrobě. V některých východních zemích se z kvašených lístků yzopu vyrábí nápoj zvaný sharbat, (též şerbet, sherbet či šerbet). / Z pohledu čarodějnictví a folklóru je yzop dáván do kontextu s podsvětím a používán při očistných rituálech např. pro překonání extrémního strachu, nutkavých myšlenek a stavech spojených s posednutím. V tomto směru má také napomoci osobám, které se utápějí v černých myšlenkách, aby opětovně nalezli ztracenou sebelásku.

Roztrpčený *elf* se obrátí zpátky k dubu a ošklivým úsměvem na rtech ulomí nejnižší větev, již chce použít pro své čarovné koště. Kolem uší mu zakvílí ledový vítr a strom pokryje jinovatka. Pipin se roztřese v zimnici. Dub začne hrozivě praskat a v jeho kmeni se otevře průchod, z něhož vyleze ohnivá liška. Kouzelník vyděšeně zaječí a chce utéct, jenže ulomená větev mu spoutá ruce jako živé lano a vzápětí nato ho popadnou kořeny stromu, jež se začnou drát na povrch.

Pipin hystericky křičí, ale není mu to nic platné. Strom ho neúprosně stahuje dolů do hlubin, kde září drahé kovy a vzácné nerosty. Bránící se *elf* rozrývá rukama černou půdu, již si poté začne sám lačně cpát do úst. Zalyká se jí a vykašlává rezavou měď, přesto však nepřestane, neboť umanutě touží zformovat třpytivé zlato.

Strom začne hořet a kouzelník na chvíli zatouží vrátit se zpátky na sluncem prozářený vrh. Rád by tam utíkal, ale nemůže. Není to však vina dubu. Ten ho již svými kořeny nedrží. Ten, kdo Pipinovi brání, je on sám, neboť se kořenů umanutě drží. Potom se začne vysmívat umrlcům visícím ve větvích, mezi nimiž je i mistr **Yordan**, který od něho odvrací tvář. Elfa to ovšem vůbec netrápí a cítí se být spokojený tam, kde je.

V následujícím odstavci se krátce objeví okřídlený démon **Andars**, jenž před svým společníkem nahlas okomentuje situaci dobrodruhů. Jméno jeho kočičího služebníka pohltí s jeho vyřčením mlha. Sluha mu něco odpoví, avšak jeho slova nejsou vyjevena v přímé řeči. Démon ve svém monologu taktéž zmíní rubínový klenot, jenž hrdinové hledají a který mu patří, současně dodá, že si bohužel nemůže přivlastnit duše těchto dobrodruhů.
SPOILER: Toto je vůbec poprvé, co se démon Andars v sérii **Božské tragikomedie** takto otevřeně projeví. Větší prostor poté dostane až ve druhém díle **Tři jezdci apokalypsy**, konkrétně v kapitole **VII. Tři jezdci apokalypsy**. Zatímco v kapitole **VIII. Čarodějův učeň** se ve vězeňské cele zjeví jeho „bezejmenný“ kočičí společník.

Eiri utíká dál iluzí městských uliček, když vtom se nečekaně vrátí do reality a narazí do svého koně. Okamžitě zrudne, neboť si vzpomene, co prováděla poté, když dorazila oné noci domů – své roztoužení utišila masturbací pod přikrývkou a dalšího dne pak zahanbeně odnášela přeprat prostěradlo ušpiněné od menstruační krve.

Sebas rovněž procitne z oné noční můry, padne na kolena a nemá daleko k tomu, aby začal zvracet. Ani jemu se v pozměněných vzpomínkách nepodařilo doběhnout zpátky domů, leč připomnělo mu to, co tenkrát provedl a posléze našel v rodné chalupě. Ze dvou psů, které uspal kořenem mandragory, dýchal jen jediný – jeho **Inue**. Bratrova psa našel ležet ztuhlého ve smrtelné křeči a s páchnoucí kaluží u tlamy. Tenkrát se nad tím zaradoval a pojal to jako pomstu za všechna příkoří, kterých se mu od **Aklese** dostalo. Poctivě uklidil zvířecí zvratky a naaranžoval mrtvého psa tak, aby na něj nepadlo podezření. Onehdy z toho měl radost, nyní má však výčitky.
SPOILER: Zde stojí za zmínku připomenout, že až do tohoto odhalení, se Sebas prezentuje jako chudáček, jemuž zlý starší bratr hrozně ublížil a zahubil mu psa.

Pipin se probudí na zemi, s obličejem od bláta a zemitou pachutí v ústech. Na zápal plic, jenž před mnoha jary prodělal, si i po jeho částečném znovuprožití vzpomíná jen matně. Co ovšem ani po letech nedokáže dostat z hlavy, je odpověď rodičů na jeho dotaz ohledně dubu bez listí, jenž viděl v horečnatém snu. Zmíněný strom tam totiž prý rostl před několika stovkami let. Pipinova matka si vybavuje, že jí její dědeček jako malé vyprávěl, že mu jeho děd kdysi říkal, že onen dub pokáceli a mezi jeho kořeny pak našli kostru malého muže, nejspíš trpaslíka, který se tam musel schovat v době velké války, když hořel les.
SPOILER: Toto je jedno z možných vysvětlení, proč se v čistokrevné elfí vesnici narodilo o několik generací později vousaté dítě neboli trpaslík, z biologického hlediska by se jednalo o zapomenutý gen.

Dobrodruzi se několik dlouhých chvil vzpamatovávají z toho, co zažili a celkově se snaží vyrovnat s emocemi, které to v nich probudilo. Potom uslyší zakvílení sýčka a všichni do jednoho sebou trhnou, aby ke svému překvapení zjistili, že již nejsou na mlžné stezce, ale na okraji lesa, odkud je v měsíčním světle vidět na zemnice v opuštěné uhlířské osadě.
SPOILER: Svým nezaměnitelným hlasem si sýček vysloužil nejedno mnohdy nelichotivé přízvisko a stal se tak ve folklóru poslem smrti či průvodcem posmrtným životem. V Mezopotámii, Sýrii a starověkém Řecku byl poměrně váženým symbolem moudrosti a častým motivem na předmětech určeným pro zesnulé. Ve středověké Evropě byl naopak považován za jedno z ďáblových převtěleních podobně jako např. kozel.

**Po těchto událostech se příběh vrací k bratrům Malletovým, kteří se ukryli v opuštěné uhlířské osadě.**

Rozzuřený **Neven** vyběhne do noci a vyrazí dveře u zemnice, v níž umírá jeho bratr **Ewin**. Nejmladší zbojník běsní kvůli rozhodnutí **Veiga** nejet dál do **Kessenu**, ale ukrýt se do konce slavností v **opuštěné uhlířské osadě**. Chápe, proč bratr zvolil tuto cestu a ví, že je to rozumné řešení situace z hlediska problému, že jsou hledanými zločinci, avšak současně si uvědomuje, že tímto Veig podepsal Ewinovi rozsudek smrti. v duchu proto Veiga obviňuje, že mu na bratrovi vůbec nezáleží, stejně jako mu nikdy nezáleželo na nikom jiném kromě něj samého, a rovněž ho začne přirovnávat k násilnickému otci. Potom si vybaví, jak se mu Ewin jednou zmínil, že Veig po matčině smrti neuronil ani slzu. Co mu naštěstí zamlčel je, že Veig nad matčiným hrobem vykřikl, že ji nenávidí. Kdyby toto Neven věděl, nejspíš by bratra už dávno zabil.

Nejmladší zbojník nadále spílá prostřednímu bratrovi a utápí v depresi z nadcházející smrti Ewina, jíž není schopen zabránit. Současně vzpomíná, jak mu nejstarší bratr slíbil, že společně navštíví **hlavní město**, a dokonce se s ním i vsadil, že tam sníh vypadá jinak, než v ostatních koutek království. Neven se zhroutí do trávy a zvrátí hlavu k nočnímu nebi, kde uzří zářící hvězdy a úplněk. Propadne cynismu a začne přemítat o jejich dosavadním životě a budoucnosti, která je čeká. Nakonec sám sebe označí za stejně naivní bytost, za níž považoval **Alexandru**, neboť se nechával chlácholit Ewinovýmy pohádkami.
SPOILER: V tomto úseku je podruhé za celou knihu zmíněn sníh ve spojitosti s **Nevenem Malletem**, který ho od dětství zbožňuje. První nenápadný náznak se objevil v kapitole **VII. Krvavý náhrdelník** ve vzpomínce Ewina Malleta na den, kdy zemřela jejich matka.

Neven si uvědomí, že dál se jako bratři již společně nepodívají a připomene si, kolik v životě si přál oba sourozence opustit a žít si vlastní svobodný život, ve kterém by nad ním Ewen nedržel ochranou ruku a Veig ho neustále neponižoval. Následně vznese několik výtek k nespravedlnosti bohů, kteří do jejich životů nikdy nepřinesli nic hezkého a místo, aby si vzali krutého Veiga, chtějí Nevena připravit o Ewina. Vtom za sebou uslyší kroky a spatří svou drahou Alexandru, již v duchu přirovná k bledé a jedinečné sněhové vločce.

Poté si Neven vybaví vzpomínku z jednoho zimního večera, kdy mu bylo sedm let, a přestože se nacházeli v nepříjemné situaci, cítil se na pár okamžiků skutečně šťastný. Nejmladší z bratrů Malletových již od útlého věku miloval sníh a nedokázal pochopit, proč ostatní zimu tak nenávidí.

V myšlenkách se vrací do rodné chalupy, kde se Ewin třese zimou a Veig nepřítomně hledí do prázdna, doufaje, že jejich otec někde umrzl. Neven sedí zabalený do deky a pozoruje s bratry dohasínající oheň v kamnech. Když plamen spálí poslední kus dřeva, který mají, Ewin se bez slova zvedne, dojde pro sekeru a před sourozenci rozštípe postel, v níž jejich matka před třemi roky zemřela. Nejstarší z bratrů poté hodí polínka do kamen a společně s nimi i své dětství.
SPOILER: V textu je uvedeno, že vzpomínka má pro Nevena Malleta „sladkohořkou“ příchuť. Z pohledu jazykového se jedná pouze o synonymum pro „hořkosladký“. v rámci nejenom moderní psychologie, ale i poezie, má každé z těchto přídavných jmen poněkud jiný význam. Výraz „hořkosladký“ má totiž vyjadřovat „ztracenou lásku“, neboli hořkost, v níž se proměnily dřívější radostné (sladké) pocity. Naopak slovní obrat „sladkohořký“ je považován za synonymum k „zamilovanosti“ čili přetrvávající radostný (sladký) pocit, který má hořký (bolestivý) základ nebo spojitost s nepříjemnou událostí, již však přehlušily pozitivní pocity.

Ewin se poté sveze zpátky vedle malého Nevana, který se marně pokouší vybavit si matčinu tvář. Chvíli potom ke dvojici přistoupí prostřední Veig a nastaví ruku. Nejstarší bratr nechápe, o co mu jde. Veig mu tedy vysvětlí, že chce sekerku proto, aby mohl dojít pro dříví. Ewin stále nerozumí jeho pohnutkám a připomene mu, že venku je všechno hluboko pod sněhem. Prostřední bratr ho ujistí, že nepůjde nikam daleko, jenom vedle k sousedovi, jehož má v úmyslu okrást. Zbylí sourozenci se zhrozí, neb ze starého **Blaira** má strach i jejich neurvalý otec.

Veig začne mluvit o tom, že soused má u domu dříví na další dvě zimy, a hlavně, že už dva dny neviděl z jeho chalupy stoupat kouř, takže je velmi pravděpodobné, že starý Blair už natáhl bačkory. Přesto chce mít, ale raději pro všechny případy v ruce zbraň, již následně vytrhne Ewinovi z ruky. Následně se bratrům vysměje, že jestli hodlají doma zmrznout, je to jejich problém. On má však v úmyslu jednat, a proto se vydá ke dveřím. Okamžik před tím než zmizí v bílé tmě vznese k Ewinovi: „Jestli se do svítání nevrátím, jdi mě pomstít!“

Čas se vleče. Veig se nevrací. Ewin a Neven klimbají. Vtom k nim zvenku dolehne křupání sněhu pod blížícími se kroky. Někdo zabuší hlasitě na dveře a poté ještě jednou slaběji. Neven se probudí a uvidí nejstaršího bratra, jak bere nůž a jde ke dveřím. Ewin se obává, že příchozím by mohl být opilý otec a chce být na tuto možnost připravený. Když ovšem otevře, najde stát na prahu cizince pokrytého sněhem. Krátce s ním pohovoří a pozve ho dál.

Když host trochu pookřeje, začne se rozhlížet po světnici jakoby tam někoho hledal. Neven muže nezná, leč pochopí, že Ewin se s ním už někdy dříve setkal. Cizinec se obrátí na nejstaršího bratra a zeptá se ho, kde má matku. Ewin mu neodpoví a rovněž se mu nedokáže podívat do očí. Host pochopí, že žena již nežije. Potom se otáže, kdy zemřela. Ewin mu řekne, že před třemi lety. Muže zpráva zarmoutí a poznamená, že přišel pozdě. Po dlouhém mlčení se omluví, že jim nemůže nabídnout víc, než dobrý příběh.

Ewin se pootočí na Nevena s dotazem, jestli chce slyšet pohádku. Ten souhlasí a současně vznese připomínku, že by raději měli počkat na Veiga, aby opět nenadával. Nejstarší bratr tuto možnost zamítne s tím, že Veig i on sám jsou na pohádky již moc staří. Cizinec chce po Nevenovi, aby si vybral, jaký příběh chce slyšet. Chlapec si poručí, že to musí být o zimě a sněhu. Ewina to překvapí a namítne, že tohoto je dost k vidění venku. Neven však trvá na této tématice a na dotaz cizince, co pro něj představuje sníh, odpoví: „Krásu… Třpytivou krásu, kterou… Chce jeden obejmout. Ale ona vždycky hned roztaje.“

Cizinec jim tedy nabídne příběh O Ženě z křišťálu a Neven poté hltá každé jeho slovo. Když se vyprávění chýlí již téměř ke konci, dveře do chalupy se nečekaně rozletí a objeví se Veig. Zakrvácený, bez sekery, s výrazem šílence, avšak s náručí plnou polen. Jakmile uvidí cizince sedícího u kamen, upustí polena na zem, načež se na něj vrhne a začne ho tlouct. Nadává muži, vyhání ho ven a následně se i začne sápat po noži, od něhož se ho Ewin pokouší držet dál. Vzpomínka končí Nevenovým povzdechem nad tím, jak prostřední bratr dokázal vše pokaždé zničit a zkazit.
SPOILER: Cizinec hledají matku bratrů Malletových je biologický otec Veiga, jemuž tuto skutečnost matka sdělila na smrtelném loži. / Sníh má v symbolice a rovněž i literatuře mnoho významů, mezi ty nejčastější patří nevinnost, čistota, změna, ale i smrt a emocionální chladnost. / Křišťál byl v dřívějších dobách mylně považován za zkamenělý sníh.

Hlas dcery purkrabího vrátí Nevena do reality. Dívka chce vědět, jestli je její milý v pořádku. Ten ji ujistí, že je a zeptá se, zda náhodou nezná příběh O Ženě z křišťálu. **Alexandra** pohádku bohužel nezná, ale nabídne Nevenovi, že jí to může převyprávět. Zbojník to odmítne s tím, že tak učiní, až bude znát konec.

Chvíli nato se vedle nich objeví Veig, který se jde vymočit. Nejmladší bratr položí šlechtičně ruku na rameno a vybídne ji, aby se vrátili do zemnice. Prostřední lapka ho však zastaví rozkazem, aby s ním šel k lesu, kde společně nasbírají dříví na oheň. Neven neochotně uposlechne a přesvědčí sám sebe, že to dělá pro Ewina.

Veig poté začne bratra instruovat ohledně plánu na další den a jejich budoucího odjezdu. Opakovaně před ním nazve Alexandru „kurvou, jíž je zapotřebí se urychleně zbavit“, než je navede do ještě větších problémů. Potom zahájí svůj další monolog slovy: „Až se to vyřeší s Ewinem…“, čímž nejmladšího zbojníka rozzuří. Neven popadne bratra za límec a obviní ho, že se nemůže dočkat, až Ewin zemře. Veiga jeho slova na okamžik šokují, ale když mu sourozenec začne vykládat, že není malý spratek a nenechá si od něj proto poroučet, udeří ho pěstí do obličeje.

Bratři se spolu začnou rvát a spadnou do trávy. Veig vytáhne nůž a přiloží ho Nevenovi na krk. Pak uvidí, jak ze zemnice vyběhla plavovlasá dívka v drahých, leč potrhaných šatech a dala se na útěk. Veig se rozzuří. Vyskočí na nohy a vyrazí za ní s úmyslem ji podříznout jako podsvinče.

Pro jejich zobrazení klikněte na rozbalit/expand.