Jantarové oči

Obálka prvního vydání knihy

*Tento článek pojednává o románu Jantarové oči. Pro první složku Pětice posvátných drog viz gömeršaül.*
***Jantarové oči*** je první díl ságy *Mycelium* Vilmy Kadlečkové. Román vyšel poprvé v roce 2013 a po vyprodání se v roce 2021 dočkal druhého vydání. Děj se odehrává na Zemi, od konce ledna do března roku 2609. Název knihy je odvozený od první složky Pětice posvátných drog: gömeršaülu, terronsky zvaného Jantarové oči, který dle posvátných össenských Knih „prolomí hradby příčetnosti“.

## Oficiální anotace

*Chodí po temných stezkách.* *Klepe u dveří, kterým se ostatní vyhýbají.* *Na zeď svého domu napsal Vzývání Nicoty.* *Pomalou smrt má v žilách.* *Po kapsách nosí jed.*

Planeta Össe. Svět po tisíce let neměnný... a po tisíce let svázaný s vesmírem. Z Össe pocházejí myceliální technologie i nadsvětelné Lodě, bez kterých by se Země neodešla. Jenže zatímco pozemská civilizace vítězně proniká do vesmíru, Össe jí stojí za zády.

Lucas Hildebrandt viděl i temnou stránku Össe: fanatickou víru a nedoknutelnost Církve; kult vesmírných sil; ocelové sochy Hmyzího boha... a krvavé náboženství, které v jeho jménu vyžaduje lidské oběti. Důvěrně zná ochromující sílu trëighrü, záludnost Pětice posvátných drog, spóry nitrožilních hub. Důvěrně to nenávidí. Přihlíží tomu, jak vliv Össeanů vzrůstá; a marně hledá sílu, kterou proti tomu postavit.

Teď se to může změnit.

Aš~šád z Fomalhiwy, člověk nadaný psychotronickými schopnostmi, míří na Zemi. Fomalhiwa je protiváhou Össe; a Lucas dělá, co může, aby zinscenoval Aš~šádův příchod okázale a ve světle reflektorů.

Jenže jak praví össenské přísloví – nejdůležitější věci se odehrají vskrytu.

Invaze. Proměna. Rozhodnutí.

## Vydání

*Jantarové oči* vyšly poprvé 20. května 2013 v nakladatelství Argo, jako kniha s brožovanou vazbou a jako e-kniha. O rok později vydalo nakladatelství OneHotBook audioknihu, z níž byly některé věty a dílčí scény vyškrtnuty. Pro interprety audioknihy viz *Vypravěči*.

V roce 2021, kdy byla celá osmisvazková sága dopsána a první tři díly beznadějně vyprodány, došlo k rozhodnutí vydat postupně všechny svazky v reedici v rámci edice Fantastika (svazky 141–148), tentokrát v pevné vazbě a s bonusovými materiály. První svazek (vydaný 17. prosince 2021) obsahuje kromě románu *Jantarové oči* dvě povídky – *Ten, kdo přišel z vesmíru* (původně 1986, přepsáno v roce 2010) a *Beztvaré měnící se* (2010) –, životopis autorky a nastínění pravidel výslovnosti známých mimozemských jazyků: fomalhiwštiny, gerdánštiny a össeinu. V samotném románu došlo pouze k nepatrným změnám – autorka do knihy doplnila nové össenské výrazy (terronské „volt“ bylo změněno na více se hodící össenské „waëhl“; lodní kult byl obohacen o překlad do össeinu, „Ladëili“) a rozšířila poděkování.

## Vypravěči

Kniha je vyprávěna ve třetí osobě z pohledu následujících postav:

(Hvězdičky \* označují kapitoly, které vypráví pouze jedna postava.)

## Souhrn děje jednotlivých kapitol

POZOR, NÁSLEDUJÍCÍ TEXT OBSAHUJE SPOILERY!

[delší souhrn všech kapitol]
### Kapitola první: Svátost Dalekozření

*Lucas Hildebrandt navštíví össenský chrám a podstoupí zkoušku, aby mohl využít technologii Dalekozření a nenápadně získat informace o D-alfě a Fomalhiwanovi.*

[delší souhrn]

 Lucas Hildebrandt, zmocněnec Rady pro výzkum vesmíru, navštíví össenský chrám v N-n-Yorku za účelem navázání mezihvězdného spojení v souvislosti s tzv. d-alfskou krizí. Aby mu bylo umožněno svátost Dalekozření podstoupit, musí nejprve na břidlicovou tabuli křídou správně napsat dvě stě veršů v lodním össeinu, z obzvláště nemelodické Šestnácté knihy Akkütlixovy. Ačkoli se kněz nejprve zdráhá Lucasovi toto umožnit, neboť se chce vyhnout skandálu – za chybně napsané verše platí i Pozemšťané životem –, Lucas využije svých diplomatických zkušeností, znalostí össenských náležitostí a schopnosti vyklouznout z trëighrü a povede se mu prosadit si svou. Doznívající trëighrü a atmosféra chrámu ale v jindy stoickém bezvěrci Lucasovi vyvolají tísnivé myšlenky na blížící se smrt – a drahocenná křída se mu uprostřed psaní v prstech zlomí. Drásavý sborový vzdech přihlížejících Össeanů mu ale pomůže se vzpamatovat a zbylé verše už dopíše bez zádrhelů; zbytek křídy mu vystačí akorát. Kněz ho neochotně odvede do podzemí chrámu, kde se nachází kádě s plazmodiem a studna Dalekozření – a jakožto Vidoucí po Lucasovi žádá místo, které má za pomoci transmyceliálu zaměřit. Lucas ale kvůli utajení služby Vidoucího odmítne a tuto nevídanou nehoráznost opět zamluví náboženskou rétorikou – a podepře také faktem, že má vlastní transmyceliál. Vidoucí jej nakonec nechá samotného. Lucas ponoří ruce až po lokty do mycelia – škrábance na rukou má již naštěstí zahojené – a snaží se vyhmátnout správné vlákno, aby mohl navázat spojení.

### Kapitola druhá: Hra na otázky

*Pinkertina Wardová po letech znovu narazí na dopis, který jí svěřil Lucasův otec a na který se snažila zapomenout.*

[delší souhrn]

 Ve stejný den se Pinkertina Wardová, trenérka plazmolyžování a Lucasova dlouholetá kamarádka, probírá u sebe doma krabicemi plnými starých stereofotek, které slíbila přinést ukázat svým svěřenkyním. Nostalgicky vzpomíná na své kamarády ze starého závodního oddílu, Lucase, Donnu, Paula, Gretu a Nicka, a jejich dávný silvestrovský výlet na Lucasovu chatu v Blue Springs, kde se pokoušeli lyžovat na sněhu a nakonec skončili v chatě s lahvemi alkoholu. Pinky si vybaví, že Lucas se opíjel velmi truchlivě, protože celou akci zorganizoval na truc svému otci; a ona zatím dělala Lucasovi společnost a měla (zcela nevídaně) hlavu na jeho rameni. Pinkertina vzápětí narazí na další fotky, tentokrát z večírku, který Lucas uspořádal na rozloučenou předtím, než se odstěhoval na Össe; a po kterém se Pinky opila podruhé v životě, tentokrát z beznadějné lásky. A nakonec, úplně na dně krabice, nahmatá Pinkertina dopis od Lucasova otce, který sem kdysi s hanbou schovala a jehož existenci na mnoho let zcela vytěsnila z paměti.

Objevení dopisu spustí proud vzpomínek na ono odpoledne před sedmnácti lety, kdy bylo Pinky šestnáct a rozhodla se pod falešnou záminkou bez pozvání navštivit Lucase doma (tehdy se ještě nekamarádila s Lucasovou sestrou a do onoho domu šla vůbec poprvé). Místo Lucase jí ale otevřel jeho otec, sveřepý muž pronikavého vhledu, který v Pinky okamžitě vzbudil strach. Přes všechna očekávání ji ale nesmlouvavě pozval dál a ve své pracovně jí nabídl vynikající össenský čaj (dle chuti snad houbový) a sušenky. Po dlouhém pozorování Pinkertiny zpoza stolu se přiznal ke lži – pozval ji dál, i když Lucas v nejbližší době nepřijde –, ovšem s tím, že je záhodno využít příležitosti k rozhovoru. Ostrý, jízlivý tón jeho následných otázek v Pinky vyvolal nesmělost a posléze pláč, což profesor Hildebrandt vyřešil další várkou čaje, papírovými kapesníčky a chvilkovým odchodem.

Když se vrátil, omluvil se za svoji příkrost a otázal se, zda Pinky záleží na tom, co se s Lucasem stane. Když se v odpověď začervenala, nastínil profesor Pinkertině svůj cíl – napsal svému synovi dopis a rád by jej svěřil zodpovědné osobě, která jej Lucasovi předá, až začne mít problémy. Pak Pinkertině umožnil pokládat rozumné doplňující otázky. Z nich se dívka dozvěděla, že svěřit dopis Lucasově sestře by nemělo smysl, protože ji Lucas bude do poslední chvíle před pravdou chránit; zatímco Pinky je ideální kandidátka, protože pro ženy jejího typu má Lucas slabost, ona podle Lucasovy bledosti a kruhů pod očima pozná správnou chvíli na předání dopisu a on jí poví pravdu. Profesor Pinkertinu také ubezpečil, že Lucasova budoucnost leží na Össe a toho „směšného“ plazmolyžování nejpozději za rok sám nechá. Pinky se v záblesku vzpurnosti omylem povedlo Lucasovu otci odhalit, že se Lucas přes výslovný zákaz učí össenské texty na trénincích. A protože podle profesora vposledku položila více hloupých otázek než rozumných, vypotácela se nakonec z domu se záporným skóre. Na to, jak se nakonec dostala domů, si Pinky není s to upamatovat. Nezapomněla však na profesorova slova o tom, že je do Lucase zamilovaná a jistě s ním tedy zůstane v kontaktu – a dlouho si je vykládala jako jasný příslib věcí příštích, které nějak vyplynou, takže se sama od sebe nikdy nepokusila Lucase kontaktovat.

### Kapitola třetí: V obležení

*Roy Stafford se snaží zmírnit následky d-alfské krize, v čemž mu může pomoci informace o člověku s mimosmyslovými schopnostmi, který tajně přiletěl na D-alfu. Vyjednávání s Fomalhiwanem se touží ujmout jak právnička Fiona Fergussonová, tak Lucas Hidebrandt. Stafford navštíví Lucase v kanceláři a je svědkem jeho záchvatu.*

[delší souhrn]

Roy Stafford, ředitel Rady pro výzkum vesmíru, ve své kanceláři přemítá nad d-alfskou krizí a stýská si nad horlivostí mediantů, kteří celou kauzu už dva měsíce přetřásají, rozmělňují a nutí Radu přijmout zodpovědnost, takže on sám dost možná přijde o místo. Zpráva, kterou Stafford v té souvislosti právě obdržel od Lucase Hildebrandta, by Radě umožnila odvést od skandálu pozornost a zároveň ukázat užitečnost institutce do budoucna – při vyjednávání s člověkem „s koňskou tváří“, který jako první z D-alfy zavolal na Zemi, poté však ustoupil do pozadí a v nastálém poprasku jeho přítomnost zcela zapadla. Ukazuje se, že tento vesmířan je na D-alfě na zapřenou a má dle Lucase dost možná psychotronické schopnosti, kterými byl schopen ovlivnit mysli D-alfanů, takže jeho přítomnost zamlčeli a zapomněli (přestože v prvních týdnech ještě občas docházelo k prořekům). Stafford oceňuje Lucasův instinkt, s nímž se na toto tajnůstkaření zaměřil, a zároveň marně přemítá, jakými metodami se Lucasovi podařilo obejít medianty a zákon o informacích – ač je mu jasné, že se svým šarmem snadno mohl vytáhnout informace z kdejaké D-alfanky, například z Ruth. Stafford předpokládá, že tak jako on sám, ani Lucas by nejraději nevěřil tomu, co do zprávy napsal; avšak psychotronika se bohužel jeví jako nejpravděpodobnější vysvětlení. Stafford konstatuje, že má pro Lucase, jeho skepsi a břitký způsob psaní zpráv slabost.

Staffordova sekretářka vzápětí uvede do kanceláře právničku Fionu Fergussonovou. Ihned se ukáže, že ta o cizím vesmířanovi také ví. Zkomolí mu sice mírně jméno (na „Ašád Lymaildan“), ale prokáže znalost jeho původu (Fomalhaut) a tam rozvinutých psychotronických schopností, které má na Fomalhiwě mimo něj dost možná každý. Fiona stejně jako Lucas naznačí přínos takové osoby pro Radu – bylo by možné zajistit si Fomalhiwanovu podporu a navázat styky s jeho planetou. Stafford nejprve v obavách ze zákona o informacích není příliš sdílný a s pokerovou tváří mluví o Aš~šádovi v čistě hypotetické rovině. Nakonec však namítne, že Aš~šád ve skutečnosti z Fomalhiwy nepochází, narodil se na lodi *Trismegistos* pozemským rodičům a pozemské občanství snadno získá i bez podpory Rady. Fiona souhlasí a předestře mu svůj plán – přimět Aš~šáda, aby žádost o občanství vůbec nepodával, když mu na oplátku Rada pomůže zahladit údajnou vraždu tří d-alfských kolonistů. Navrhne, že se vyjednávání s vesmířanem ujme, ale Stafford jí souhlas nedá; ještě neví, zda tento úkol nesvěří někomu jinému. Když je Fiona na odchodu, ještě se jí zeptá, jak k těmto informacím vlastně přišla – ale právnička po prvotním překvapení odvětí, že nemá konkrétní informace, a jak už bylo řečeno, jedná se o pouhé hypotézy.

Stafford dále pročítá Hildebrandtovu zprávu a přemítá o nehostinnosti D-alfy a o tom, proč tam vlastně museli kolonisté zůstat. Před medianty sice tvrdil, že ani jakožto ředitel o ničem nevěděl, ale ve skutečnosti od velitele základny dostával pravidelná, bezobsažná hlášení. Sám ale stav věcí raději neměnil, protože rozhodnutí o izolaci kolonistů bylo učiněno před padesáti lety a odůvodněno tvrzením, že vysílač na D-alfě je ve skutečnosti potenciálně nebezpečný organismus neznámého původu. Staffordovi se to zdá směšné; i sami kolonisté jej posléze ujistili, že jde o přebudovaný organický počítač, a analýza vysílače ukázala obvyklé R-A rozhraní. Padesát let staré informace byly tedy zřejmě kýmsi podvržené, což ale bohužel znamená, že Stafford teď nemá čím izolaci před medianty odůvodnit. Proto dál přemýšlí, komu svěřit misi Fomalhiwan – býval by před Fionou upřednostnil Hildebrandta, ale ten mu před šesti měsíci zčistajasna oznámil, že mu zbývá deset měsíců života. Stafford Lucasovi pošle dva vzkazy na netlog, ale když se nedočká odpovědi, rozhodne se ho raději navštívit v jeho kanceláři a probrat věc osobně.

Stafford nalezne Lucasovu kancelář zamčenou, i když Síť jasně říká, že je Lucas uvnitř. Zděsí se, že by Lucasovi mohlo být špatně kvůli oné záhadné nemoci, a pod pohrůžkou, že nechá vyrazit dveře, je mu nakonec dovoleno vstoupit. Lucas má skutečně právě záchvat, je zmáčený potem, má nepříčetný výraz a drásá si nehty ruce. Stafford nejdřív přemýšlí, že uteče, ale pak převládnou rozpaky a sounáležitost – je mu velice líto, že nemoc potkala právě tak skvělého člověka, jako je Hildebrandt, o kterém vskrytu duše smýšlel jako o svém hypotetickém ideálním synovi. Lucas vysvětlí, že se tentokrát poprvé nestihl dostat z práce včas domů (kvůli užvaněnosti Roberta Travise). I přes jeho protesty mu Stafford chce ulehčit záchvat nějakými léky, takže mu prohlédne stůl a aktovku a nakonec v koženém pouzdru na cigarety nalezne tlakové injekce. Ty ovšem Lucas hbitým manévrem nacpe pod pohovku, mimo dosah, protože směs alkaloidů v injekcích je velice silná a návyková a záchvat bude stejně brzy u konce (trvá obvykle dvě hodiny). Stafford se pokouší navrhnout alternativní prostředky, ale Lucas ho ubezpečí, že ze všeho nejvíc mu pomáhá práce pro Radu a opravdu nechce skončit u pornofilmů ve virtuálu. Tím Staffordovi úspěšně znemožní pokusit se mu další práci pro Radu rozmluvit.

Když Lucasovi vzápětí zavolá jeho sestra Sofie, ukáže se, že o jeho nemoci neví, protože ji Lucas chce ušetřit bezmocnosti, než umře; kromě Stafforda o chorobě pověděl jen své bývalé přítelkyni, které se tím úspěšně zbavil. Stafford si s hrůzou uvědomí, že je reakce přítelkyně nakonec pochopitelná, a představuje si, jak bude kancelář vypadat po Lucasově smrti a jak všechno Lucasovo dnešní utrpení zmizí v zapomnění. Záchvat v tu chvíli skončí, Lucas se zvetí a zapíše si délku trvání, aby měl podklady pro extrapolaci. Stafford vyjádří obdiv nad jeho hrdinstvím, na které nikdy nezapomene, ale Lucas odvětí, že se stejně počítají jen prohry a že nakonec určitě použije všechny injekce. Poté znepokojeně hledá pouzdro na cigarety a Staffordovi dojde, že v jedné z ampulí je jed – což je sice nezákonné, ale pro Lucasův vnitřní klid velmi potřebné. Stafford opět nabízí pomoc a Lucas cynicky opáčí, že by měl soucitného rozpoložení svého šéfa využít, aby získal na starost Fomalhiwu; ovšem než to budou dále probírat, odskočí se převléknout. Stafford si uvědomí, že i přes svou nemoc není Lucas v žádném případě bezmocný; i tak ale váhá, zda jeho návrhu vyhovět, protože Fiona o úkol stojí stejnou měrou.

### Kapitola čtvrtá: Plány bez plánů

*Fiona Fergussonová kvůli misi Fomalhiwan neochotně obětuje mši v larhdöenu Prastaré a zůstane v práci přesčas. Na chodbě potká uštvaného Lucase Hildebrandta a opět se nepohodnou. Lucas v kanceláři nastíní Staffordovi svůj plán ohledně Fomalhiwana a pak se chvíli topí v beznaději.*

[delší souhrn]

Fiona Fergussonová se vrátí od Stafforda (kterému přezdívá „tmavé podzvíře“) do své kanceláře a za pomoci stříbrných hůlek položených na podlaze provede očistný rituál, aby na sebe znovu nabrala ochrannou auru kotvy, posílila v astrálním světě a zamezila falonošům, aby nad ní měli moc. Volně se při tom inspiruje össenskými mystickými praktikami, které jí zprostředkovává *Prastará* (je ovšem nucena používat náhražky v podobě antistatických utěrek, protože ještěr tüssü s psychoaktivní kůží je chráněný). Fiona se pro jistotu snaží dál prokousávat stohy práce a čeká na případnou zprávu od Stafforda, i když si návštěvu u něj schválně naplánovala těsně před konec pracovní doby, aby si její návrh nechal projít hlavou přes noc. Myšlenky jí ale stále odbíhají k dění v larhdöenu *Prastaré*, kde se každou středu schází věrní a kde ona kvůli fomalhiwské záležitosti vůbec poprvé není přítomna. Netrpělivě odbyde svou kolegyni Alici, která k ní nakoukne a podivuje se, co tu ještě dělá – svým kolegům Fiona totiž kdysi namluvila, že místo do larhdöenu chodívá ve středu cvičit, neboť nemají takovou míru vhledu jako ona a tonou v urrümaë.

V následujících hodinách ve Fioně narůstá čím dál větší neklid, že dnes není mezi vyvolenými v chrámu. Snaží se harmonizovat svou náladu pěti drahými kameny (dle pěti harökhünů), za které *Prastaré* zaplatila mnoho kreditů, ale v osm hodin nakonec z nervozity vyrazí na toaletu. Na zpáteční cestě narazí na Lucase Hildebrandta – z nějž místo obvyklé neochvějné elegance vyzařuje zchátralost, beznaděj a aura smrti. Fionu to tak překvapí, že poruší zažitou krustu vzájemné nevraživosti a zeptá se, co se mu stalo. Lucas ji odbyde, ale potom se jí zahledí na prsa – a než se může Fiona proti jeho prasáckosti ohradit, přečte össenský znak na jejím přívěsku a s pobavenou ironií ho prohlásí za opravdovou perlu. Jeho nabubřelý tón tváří v tvář absolutnu Fionu rozzuří a vmete mu, že na svou skepsi jednou doplatí a už teď je všude kolem něj cítit smrt. Tomu už se Lucas nesměje; vzápětí ji ale ubezpečí, že žádnou předtuchu smrti neměl, snad jen znamení – pět mrtvolek pavouků podle pěti harökhünů či posvátné Pětice. Fiona mu nadá do idiotů a práskne za sebou dveřmi kanceláře.

Mezitím se Roy Stafford rozhlíží po Lucasově kanceláři a s nelibostí konstatuje, že Lucasův výběr literatury značí velký zájem o d-alfskou krizi, na jejíž řešení má Roy jiné lidi. Když se Lucas vrátí (upravený a v čisté košili), poví Staffordovi anekdotu o svém setkání s Fionou, aby rozptýlil rozpaky po záchvatu. Poté ho Stafford ujistí, že je zbytečné, aby ztrácel čas s D-alfou; Lucas ovšem konstatuje, že jestliže nechtějí Radu rovnou odepsat, zkrátka se angažovat musí, a to především co se týče Fomalhiwana, který představuje eso v rukávu. Nastíní Staffordovi svůj plán: pokud Fomalhiwan dokáže lidem číst myšlenky, je nejlepší zárukou úspěchu poslat za ním vyjednavače bez příliš jasné agendy a doufat, že se telepat uvolí odletět na Zemi s ním, raději než nenápadně se zbytkem kolonistů. Stafforda překvapí, že právě Lucas to chce na Fomalhiwana zkoušet po dobrém, a chvíli mu trvá, než plán do důsledku pochopí. Potom nahlas prohlásí, že tedy bude nejlepší předhodit Fomalhiwanovi Fionu jakožto příjemnou společnici ke konverzaci, což by ho mohlo zaujmout tak akorát – a zároveň Fioně v duchu Lucasova plánu mnoho neříct, aby Fomalhiwan nepojal podezření. Lucas nehne brvou, jen poznamená, že i to je svým způsobem léčka. Stafford se rychle klidí pryč, než si Lucas třeba domyslí, že ani jemu nehodlá Stafford říct zdaleka vše.

Když Lucas osamí, topí se chvíli v zoufalství; je mu jasné, že Stafford by misi býval svěřil jemu, kdyby ovšem právě nebyl svědkem jeho záchvatu. V návalu beznaděje nacpe všechny své pečlivé poznámky o D-alfě za poslední čtyři týdny do molekulárního drtiče; Fiona by je po něm stejně nepřevzala, neboť ho od jistého nevydařeného rande nenávidí. Lucas si s ní kdysi vyšel, protože působila upraveně a inteligentně, brzy se ovšem ukázalo, že vězí v össenském náboženství až po uši. Na její proud „rádoby oduševnělých žvástů“ Lucas odpověděl žertem, což Fionu k smrti urazilo a odešla. Nyní je Lucas nucen konstatovat, že ani pomalé bolestivé umírání na jeho skeptické povaze nic nezměnilo; posledních šest měsíců se místo k náboženství uchýlil k workoholismu, bral si práci domů a seděl nad ní do úplného vyčerpání. Dnes, když skartoval poznámky, ale nic takového udělat nemůže; a tak se z dlouhé chvíle na netlogu prochází nabídku virtuálových programů – útočiště všech umírajících a osamělých lidí, které je pro Lucase synonymem bezbřehé ubohosti. Nakonec dojde k názoru, že příjemnější by bylo už i vykrvácet na oltáři pro Akkütlixe jako správný Össean; jenže když rajskému *Vesmírnému kruhu Dokonalého Bytí* už dvacet let přezdívá *Nesmírný puch Dokonaného Zblití*, nejspíš nemá na místo v nebi nárok. Tím Lucas krizi úspěšně překoná, jde zamknout kancelář a odjet domů.

### Kapitola pátá: Gleewari

*Gleewari Kamëlëmöernü zachytí v n-n-yorském chrámu přítomnost züregahla z Össe a následným průzkumem se dozví o porušené svátosti Dalekozření, za kterou byl odsouzen k smrti zdejší Vidoucí. Podaří se jí züregahlovi uniknout, aniž by ji poznal.*

[delší souhrn]

Össeanka Kamëlëmöernü při cestě z práce svými gleewarinskými smysly zachytí němý křik z blízkého össenského chrámu. I přes svou bezbřehou nenávist vůči fanatickým össenským tradicím se pokouší utrpení ignorovat, protože zrovna ona by se do össenských záležitostí měla plést co nejméně; poté však vycítí přítomnost züregahla, svého starého známého, s nímž si potřebuje promluvit. Neochotně vklouzne do gleewarinské nenápadnosti, vyšplhá po fasádě chrámu a naslouchá, jak züregahl v rámci pracovního nasazení metodicky působí nějakému knězi bolest. Kamëlë potlačí vlnu sounáležistosti a prozkoumává mysl kněze-larhdökawöara, který si již bolest stihl racionalizovat a začal se cele oddávat strašlivému umírání pro slávu Akkütlixe. Kamëlë konstatuje, že na jeho záchranu je už stejně nejspíš pozdě, a maně vzpomíná na svého otce a bratra, kteří zhynuli podobnou smrtí. Pak si vynadá za zbytečnou sentimentalitu – na Össe končí smrtí na oltáři stovky lidí denně – a začne uvažovat, jaký důvod mohl züregahl, prvotřídní gleewarin s obvyklým působištěm na Össe, mít pro svůj neohlášený přílet na Zemi.

Kamëlë chvíli doufá v amnestii pro sebe – svého času na Össe sice vyhrála finále božího soudu, trestem jí ale bylo doživotní vyhnanství –, je ovšem jasné, že ani jakožto gleewari, tedy věčně nedostatkové zboží, ji milost nečeká. V protonaci zjistí, kde se oba muži nachází, a nenápadně nahlédne do místnosti: drobný züregahl po jednom vytrhává mohutnému stoickému knězi z obličeje rituální kroužky a na podlahu crčí krev. Kamëlë se opět připomene minulost a její vlastní jizvy na stranách nosu, zbylé po kroužcích vytrhaných za ničím netlumené bolesti. Ač si je jistá, že tohoto kněze už čeká jen smrt, počká, až züregahl opustí celu, a pokusí se sugescí nalomit jeho vůli zemřít. Kněz se jí brání, a když její odhodlání zakolísá, vmete Kamëlë, že si smrt z vůle koncilu zaslouží, neboť porušil svátost Dalekozření. Kamëlë dojde, že züregahl od Vidoucího přišel vyzvědět obsah nějakého meziplanetárního hovoru navázaného z chrámu, a za toto vyzrazení informací musí kněz zemřít – ač teď kvůli Kamëlině sugesci mnohem méně smířený. Gleewari ze střípku jeho vzpomínek zachytí, o jaký hovor šlo, a nevěří svým očím. Snaží se kněze ještě přesvědčit, aby s ní utekl, ale ten vidí její jizvy a ve svatém pobouření ji prokleje do temnot za to, že se sama vůli koncilu kdysi vzepřela.

Kamëlë je jasné, že se v chrámu nemůže dále zdržovat, a dá se v nenápadnosti na ústup. Protože nemůže provádět v protonaci rozsáhlejší průzkum a hledat züregahla, ani ji nepřekvapí, když jí protivník vzápětí zkříží cestu. Kamëlë se snaží nenápadně uniknout a zároveň v rámci utajení nedat najevo, že je gleewari, protože těch je ve Sluneční sotva pár desítek. Přestože züregahl se na rozdíl od ní neostýchá využívat levitace naplno, Kamëlë se podaří mu zmizet pomocí prozíravě připravených záplat. Je jí jasné, že dalších pár dní si bude muset dávat ohromný pozor, aby ji züregahl nenašel; rychle tedy doběhne do svého bytu na okraji össenské čtvrti, převlékne se do elegantních šatů a vklouzne do davu, aby se mu mezi lidmi v protonaci snáze ztratila z očí.

### Kapitola šestá: Cizí území

*Pinkertina zajde s Lucasem do össenské čajovny a chce mu povědět o dopisu, nedokáže se ale odhodlat. Vzpomíná na své mládí a strasti, které se s dopisem pojily.*

[delší souhrn]

Pinkertina si zoufá nad tím, že dnes ráno sice pracně sesbírala síly a zavolala Lucasovi ohledně případné schůzky, ovšem on měl zrovna práci a nevěděl, zda bude mít večer čas. Teď, v devět hodin večer, Pinky už pomalu ztrácí naději na to, že by mu zvládla zatelefonovat znovu. Vtom jí Lucas při cestě z práce sám zavolá a posléze navrhne zajít někam na skleničku, protože má dnes zrovna čas. Pinky se zdráhá – schůzku sice iniciovala, jenže se Lucasovi bojí o dopisu povědět pravdu –, ale nemůže se zbavit vzpomínky na lahodnou vůni čaje, co jí naservíroval Giles Hildebrandt, a tak vysloví přání navštívit össenskou čajovnu. Teď je naopak obezřetný Lucas a velmi ho pobaví, když se Pinky bezelstně zeptá, jestli se mu össenský čaj opravdu zdá tak hrozný.

Než ji Lucas vyzvedne, oblékne si Pinky osvědčené švestkové šaty a vzpomíná na smutnou historii svých selhání, která se s dopisem pojí. Když jí bylo šestnáct, dopis ze zvědavosti otevřela – a až poté zjistila, že obálku tvoří samotné psaní a dopis nepůjde nepozorovaně zalepit. Navíc byl psaný össeinem a brzy pochopila, že aby jej mohla přepsat, musela by se písmo Össeanů naučit. Napadlo ji také navštívit znovu profesora Hildebrandta a k chybě se přiznat, ale než se stihla odhodlat, zemřel. Když si Pinky nakonec pořídila učebnici össeinu, psanou právě předním össeistou Hildebrandtem, zjistila, že nerozumí ani překladu do své rodné řeči („Tento chlapec je tekutý kov ve tmě. Jeho jméno není.“) a že profesor pro komunikaci se synem stejně nejspíš zvolil össein lodní, který je tak obtížný, že se z učebnice naučit nedá.

Další roky se Pinky soustředila na plazmolyžování a studium marketingu, zatímco její rodina se přestěhovala na Eridan a její kamarádi ze starého plazmolyžařského oddílu se každý vydali svou cestou. S Lucasem se občas zběžně vídala, ale ve světle smrti její kamarádky Donny byla záležitost s dopisem podružná. Navíc Pinky napadlo, jak je divné, že profesor Hildebrandt svěřil takto klíčový dopis právě jí, místo aby zvolil trochu spolehlivější způsob předání – a došlo jí, že psaní dost možná obsahuje nebezpečné informace. Nakonec dopis schovala na půdu a přestala na něj myslet.

Lucas Pinky vyzvedne a v taxíku probírají specifika össenské čajovny. Pinky se zmocňuje mírná tíseň, protože Lucasovy kryptické narážky dávají tušit, že mu návštěva čajovny není tak úplně po chuti; zároveň ale doufá, že jí chuť čaje dodá odvahy ukázat mu dopis. Málem se prořekne, že už čaj kdysi pila u jeho otce, ale chabě to zamluví. Před čajovnou jí Lucas doporučí, aby se za žádných okolností nedívala Össeanům do očí, protože při trëighrü je velmi těžké odvrátit pohled – a pokud ji někdo osloví, raději ať položí hlavu na stůl a nereaguje. Pinky se diví závažnosti situace a nebezpečnosti Össeanů, ale Lucasovo sebevědomí ji trochu uklidní.

Uvnitř čajovny se Pinky snaží potlačit strach a odpor k neobrýleným Össeanům a přemítá, proč přesně se na Medianetu o össenských očích a dalších záležitostech téměř nemluví. Zařekne se, že do össenské čajovny už nikdy nevkročí. Když ji Lucas pobídne, aby mu řekla, co má celou dobu na srdci, zmůže se jen na polopravdu: chtěla znovu ochutnat čaj, který jí kdysi nalil Lucasův otec a jí se ho pak už nepovedlo najít. Lucas si na její návštěvu vzpomíná a zeptá se, o čem vlastně tehdy s otcem povídali. Pinky mu tentokrát málem řekne o dopisu, ale nakonec proti své vůli zadrmolí, že jen dostala za úkol zůstat s Lucasem v kontaktu; a i když byl zrovna na Össe, informovala se o něm u jeho sestry Sofie. Omlouvá se Lucasovi, ale ten ji ubezpečí, že bezohledné krutosti jeho otce se jistě dalo postavit jen stěží. Než to Lucas hladce zamluví, z jeho dalších slov vysvitne, jak moc svého otce i po tolika letech nenávidí. A Pinky, místo aby si užívala vysněnou Lucasovu blízkost a to, že ji drží za ruku, se dál topí v bažině studu a strachu; o dopisu už nepadne ani slovo.

### Kapitola sedmá: Pití össenského čaje

*Lucas vzpomíná na den, kdy k nim před lety Pinky přišla na návštěvu, a na počátky své nemoci. Zatímco v čajovně obstarává gömeršaül, Pinky uhrane neznámá Össeanka; záhy však bez vysvětlení zmizí. Pod vlivem čaje pak Lucas Pinky přizná, jak málo času mu zbývá.*

[delší souhrn]

Lucasovi je jasné, že mu Pinky o návštěvě u jeho otce neříká celou pravdu, ale nemá sílu to z ní po tak náročném dni páčit; už proto, že si na rozdíl od Gilese Hildebrandta nemyslí, že na něco takového má svaté právo. Přesto Lucas připouští, že v práci si takové servítky nebere – Roberta Travise z firmy Spencer ArtiSats, který Radě přišel vypovědět smlouvu, dnes zpracoval ukázkově a zítra hodlá zajít ještě dál.

Mysl mu sklouzne ke vzpomínkám na ono letní odpoledne, kdy se jako obvykle doma v komoře učil patnáct pitomých össenských veršů, s rukama připoutanýma nad hlavou a infrazvukem ztěžujícím soustředění burácejícím do uší. Jeho otec tehdy přišel, sluchátka mu sundal a oznámil, že přišla jeho kamarádka Pinkertina, což v Lucasovi vyvolalo naději na trochu oddychu. Místo toho mu otec dal napít nenáviděného gömeršaülu a připomněl mu, že si své kamarády domů nikdy nemá zvát. Když Lucas nebyl s to vybavit si konec jednoho verše, pohrozil mu otec, že sem Pinkertinu přivede. Zatímco Lucas rudl ponížením a dusil v sobě prosby o slitování, které by starý pán stejně netoleroval, dal mu otec za úkol se naučit ještě jednu stránku veršů, protože před Pinkertiným odchodem se stejně Lucas z komory nedostane. Pak mu zase nasadil sluchátka s infrazvukem a Lucas se zoufale snažil soustředit, i když mu teď pozornost naleptával také gömeršaül.

Lucas si stále živě vybavuje pocit neskutečného vzteku a ponížení, nad který bylo nutno se mlčky povznést, protože starý pán se přeci nikdy nemýlí. Málem při tom přeslechne naléhání Pinky, aby jí konečně prozradil jméno toho össenského čaje. Lucas rozněžněle vzpomíná na jejich dlouhé přátelství, které čítalo mnoho trapných epizod plných Pinkiny neohrabanosti, neumělé žárlivosti a teď i lží – a také ono velmi trpké vyzrazení jeho otci, že se Lucas tajně učí össenské verše ve škole –, přesto jí však nikdy nedokázal ublížit; ví, jaká je, a celkem vzato se mu líbí, co vidí. Po troše zdráhání se nad svou averzi k čaji povznese a poví Pinky, že se mu říká gömeršaül.

Pinky se na čaj upne, aby nemusela znovu začínat o dopisu. Lucas jí sdělí i terronský název a vysvětlí, že žádná z Pětice posvátných drog se z rozhodnutí velekněze na Zemi oficiálně nedováží. Když vidí Pinkyno zklamání, vyloví z peněženky hexy a vyrazí k baru vyjednat neoficiální ochutnávku. Pinky se osamotě zase zmocní strach, ale místo aby na sebe neupoutávala ničí pohled, zcela proti své vůli se ohlédne a v moři össenských tváří spatří neznámou Össeanku s harmonickými rysy a zavřenýma očima. Žena poslepu vykročí Pinkiným směrem; potom se náhle dá na ústup a zmizí. Pinky vstane a snaží se ji pohledem najít, pak si však vynadá za hloupé počínání, které ji málem přivedlo k navázání „trejgrý“, a předrážděné nervy, díky nimž málem uvěřila, že ji Össeané k čemusi nutí. Lucas ji najde s nosem zabořeným do jídelního lístku, jak jí doporučil.

Pinky se ještě naposledy snaží odhodlat, ale místo za dopis se Lucasovi nakonec omluví za nezákonné shánění čaje. Lucas nad tím mávne rukou – Pinky si ale najednou všimne, jak je unavený a že začíná vykazovat známky podobné těm, které předpověděl profesor Hildebrandt; ovšem to bude jistě jen tou spoustou přesčasů v práci. Pak se Pinky konečně slastně napije; po chvíli se však zarazí, protože Lucas se svého čaje zatím ani nedotkl. Přizná, že nejspíš zcela odvykl a už dávno nepokoušel štěstí. Snaží se s Pinky vyměnit hrnek, aby si čaje dosyta užila alespoň ona, ale Pinky za jeho snahou o lehký tón vycítí opravdovou nechuť a výměnu odmítne. Lucas do sebe nakonec obsah šálku ostentativně obrátí, a když se Pinky chvíli užírá kvůli své bezohlednosti, nasadí smířlivý tón a nalije jí jiný čaj. Pinky se rozpláče a pod náporem citů přizná, že Lucase už dvacet let tajně miluje. Lucas odpoví v žertu, ale pak sedí tiše a Pinky náhle postřehne bezbřehé zoufalství a nezadržitelné směřování ke smrti, které vyzařuje z celé jeho osobnosti – a nic, co by Pinky mohla říct, už náhle nemá význam.

Lucas tiše vzpomíná na počátky své nemoci. První rok šlo jen o krátké, pravidelné záchvaty bolení hlavy, jejichž fyzické projevy ovšem nebyl schopen před lidmi maskovat, takže se vždy stáhl do ústraní či záchvatu trochu podřídil rozvrh. Přesto si nemyslel, že by mohlo jít o něco vážného, dokud mu během hádky jeho tehdejší přítelkyně Sharon nevmetla, ať si se svou bolavou hlavou zajde k lékaři. Lucas, stále ještě nepřesvědčený, navštívil kliniku doktora Petersona, aby měl klid – a z vyhýbavé reakce dříve flirtující sestřičky na snímek jeho mozku vyčetl, že diagnóza bude zřejmě vážná. Po prvotním šoku byl schopen se opanovat a do ordinace již vešel klidný. Doktor Lucasovu domněnku potvrdil s tím, že se jedná o nevyléčitelnou Morrisonovu chorobu, která způsobuje nezadržitelné změny v mozkovém kmeni, ne však úpadek kognitivních schopností. Jak půjde čas, záchvaty se budou stupňovat a intervaly mezi nimi zkracovat. Lucasovi zbývá deset měsíců života.

Po odchodu Lucase dostihl pečlivě odkládaný šok, dokázal se však zvetit a v dalších týdnech se zavalil prací a nedával na sobě před nikým nic znát, přesně jak doktor Peterson prorokoval. Kliniku ještě několikrát navštívil; šance na vyléčení byly mizivé, ale druhou možnost – dožít ve virtuálu – Lucas zarytě odmítl. Doktor ho varoval, že si nedovede představit, jak strašně bude za pár měsíců trpět, a jen neochotně navrhl předepsat silná analgetika; předpokládaje, že Lucas deset injekcí zakrátko spotřebuje a ke konci života mu už nebudou zabírat. Lucas lékaře ubezpečil, že po svých mladických zkušenostech se závislostí na össenských houbách, způsobenou vlastním otcem, má k drogám respekt, a požádal jej o důvěru. Peterson mu vyhověl.

Pinky si v kavárně náhle všimne, že se Lucasovi na řasách lesknou slzy. Lucas jí bezbarvě vysvětlí, že gömeršaül znásobuje veškeré vjemy a emoce, což není stav mysli, který by běžně vyhledával. Není už dál schopen přemáhat únavu a Pinky ho chce útěšně pohladit po ruce – se zděšením si však všimne hlubokých otisků nehtů a zubů různého stáří, které se Lucasovi klikatí po předloktí. Lucas trpce podotkne, že Pinky nedokáže věčně chránit před následky její zvědavosti, a pokud se ho bude vyptávat, řekne jí pravdu; ale prosí ji, aby to nedělala, aby odjela domů a zopakovali si rande někdy jindy. Pinky se vybaví hlas Gilese Hildebrandta a pobídne Lucase, aby jí pověděl pravdu. A on, náhle téměř pobavený, přizná, že pár schůzek snad ještě stihnou; zbývají mu čtyři měsíce života.

## Reference

1. ↑ KADLEČKOVÁ, Vilma. *Jantarové oči*. První vydání. Praha: Argo, 2013. zadní přebal.
2. ↑ *Mycelium I: Jantarové oči.* audiolibrix.com
3. ↑ *Mycelium je dokončené, ale ještě se máte na co těšit.* argo.cz
4. ↑ KADLEČKOVÁ, Vilma. *Jantarové oči*. Druhé vydání. Praha: Argo, 2022. p. 435 (obsah).
5. ↑ *Audiokniha Mycelium: Jantarové oči*. imago.cz