Balanceridderne

Balanceridderne er en hellig organisation, som vil kæmpe for at opretholde balance i verden. Organisationen får kraft fra guden Supro.

Engang var der en stor episode i Phenolien, hvor dragerne vendte tilbage efter mange år. Her blev en lille gruppe udnævnt til Balanceriddere. De hed Archibald, Xandeyr, Pandora og Oskar.

## Balanceriddernes Eventyr

Engang for længe siden hændte det at dragerne vendte tilbage til Phenolien. Dette ville utvivlsomt have ført til megen død og ødelæggelse, hvis det ikke havde været for en lille gruppe af hellige krigere der nedkæmpede de mørke magter i fredens navn. Deres navn? Balanceridderne.

Som vi alle ved har Balanceriddernes tilholdssted altid været Supros Bibliotek i Mirzai.

Nu kan det måske være i tænker “Supro? Men er Balanceridderne ikke en orden under Balance guden?”, og jo det er sandt, men balance guden er ikke som andre guder. Ser i, balance guden er den eneste gud der kan dø af alderdom, og det har han skam også gjort mange gange, men hver gang bliver han genfødt på ny, helt uden at vide at han er guden for retfærdighed. Det er sandt! Hvem som helst kan være den nulevende inkarnation af balance guden, tja, måske endda mig eller dig. I lang tid var der ikke engang nogen der vidste at Balanceguden fandtes, hvilket er derfor Balanceridderne måtte holde til i Supros Bibliotek.

Nå, men nok om guder og deres helligheder.

Ingen ved hvordan den daværende øverste præst for Biblioteket fandt de kommende helte. Nogle siger de var forbrydere der havde sneget sig vej ind i Biblioteket for at stjæle noget til en ond gud, andre siger der var en profeti og igen andre siger noget andet.

Hvordan det end skete blev de kåret til Riddere af Balance Guden.

Den første der blev kåret var en menneske mand ved navn Archibald Steggerstein. Han havde vokset op i selve templet i Biblioteket og var derfor med sin rustning, sin hest og sit sværd selve ikonet af en ridder. Hans viljestyrke og retfærdighedssans siges at have været så stærk at han kunne udradere onde skabninger i et hav af lys, og blot behøvede at røre ved dine sår, for at kunne heale dem.

Den anden der blev kåret var en dværg ved navn Oskar Ungart. Oskar var ikke som andre dværge. Ikke blot var han mere slank og muskuløs end andre dværge, men var også komplet skægløs. Ikke et hår kunne findes på hans hage og værre endnu, det siges at han foretrak vand frem for mjød. Rygterne siger at han var hurtig som en skygge og kunne blive til et med mørket i hvert et hjørne.

Den tredje der blev kåret var en halfling kvinde ved navn Pandora Parvus. Hun var ikke meget højere end et barn og mindst så naiv hvad angik verdenen. Men lad jer ikke narre af hendes udseende, for hun bar kræfter mere mystiske end noget andet jeg har fortalt. Nogle siger hun fik dem fra sit blod, andre fra en aftale med en ond gud. Uanset hvordan hun fik dem kunne alle være enige om at det var mørke kunstner, der siges at have givet hende evnen til at fremmane et sværd af skygger eller invaderer dine tanke med sin stemme.

Nogle siger at en fjerde balance ridder blev kåret den dag, og at det endda var Xandeyr af Fenérin, elveren der forsøgte at skabe oprør mod kongen af Orazio. En ting er dog sikker: Xandeyr var en nær ven af Balanceridderne og hjalp dem ofte på deres eventyr.

Så hvorfor skal I læse disse beretninger, frem for dem i Pandoras Journaler? Svaret er såmænd, at Pandoras Journaler giver et enkelt synspunkt på hvad der skete. Journalerne er Pandoras version af historien, denne bog er folkets.

### Balanceriddernes første eventyr:

Den første mission Balanceridderne siges at være sendt ud på var den om Sindsstenen, et magisk artefakt der siges at kunne ændre og forvrænge en persons sind.

De havde rejst hele vejen til Orazio på sporet af stenen, som en discipel af drageguden Drako skulle have i sin magt. De havde netop fundet disciplens bolig og trådt indenfor da de blev overfaldt af en flok kæmpe edderkopper. Som vi alle ved kunne den slags kryb intet stille op mod Balanceridderne, og med Xandeyrs hjælp tog de sig snildt af dem. Men da kampen var ovre, var ligene af edderkopperne, til stor forundring af Balanceridderne, forsvundne.

De fortsatte videre ind i disciplens hjem, indtil de blev adskilt og hver især befandt sig i et tomt lokale, med undtagelse af en skattelig genstand så dyrebar, at den ikke ville kunne købes for penge. Hver blev de vist en forskellig skat, men hvad den skat var, tja, det ved kun de selv. Hver så de disciplen vise sig for dem, med tilbuddet om at få skatten, samt deres største ønske opfyldt, hvis de blot tilsluttede sig Drako. Den første der nægtede var selvfølgelig den evige lyskriger Archibald. Den anden var Xandeyr, hvis ambitioner målte mere end at underlægge sig en gud. Den tredje var Oskar, der trods det fristende tilbud, vidste at man ikke kan stole på den slags løfter. Så manglede bare Pandora. Jeg siger jer, længe stod hun og overvejede forslaget, men en enkelt tanke fik hende til at beslutte sig og takke nej. Hun vidste at Drako ville forsøge at få dragerne tilbage til den sydlige side af Phenolien, og skulle det ske, ja, så ville hendes familie blive fanget i dragernes krydsild. Og familie, dem passer man på. Rasende over deres afslag, tog disciplen sit sidste trick i brug. Med et stod de alle i en kamparena, disciplen iført en rustning så hård som drageskæl og et sværd så stor som en fuldvoksen mand. Balanceridderne kæmpede bravt, men intet de gjorde syntes at skade disciplen. Archibalds sværd ville ikke skære, Oskars næver kunne ikke ramme og Pandoras skyggekunster prellede af.

Så der stod de: I kamp mod en usårlig kriger, uden nogen vej at flygte. Og netop da alt håb syntes tabt, gik det op for dem hvordan de skulle overvinde ham.
Disciplen havde jo sindsstenen i sin varetægt, der gav ham evnen til at skabe illusioner, der i andres øjne, var lige så ægte som dig eller mig. Ikke så snart havde de opdaget hans trick, før de brød fri fra illusionen og Xandeyr tog sin kniv og gjorde en ende på disciplens liv.

Den aften fejrede de deres første sejr med stor prang og pragt, og mødte efter sigende skovelveren Gwendolyn. Hun ville blive deres ven og hjælpe dem på nogle af deres farligste fædre, men det er en historie til en anden god gang.

Efter at have bevist deres værd blev de af ærke præsten Alvarado indviet i hemmeligheden om De 5 Segl.

Hvert af De 5 Segl siges at få kræfter fra hver deres magiske kilde, og blev skabt for at bandlyse dragerne fra Phenolien. På dette tidspunkt kendte de til 3 af de 5 segl: Gude Seglet, der drog sin magi fra balance guden og befandt sig i Supros Bibliotek. Naturseglet, der drog sin magi fra naturen og befandt sig i Uendelighedsskoven. Det seneste segle de havde opdaget var Drageseglet, der befandt sig nær byen Fenérin og drog sin magi fra dragerne. Xandeyr af Fenérin havde efter sigende i sin barndom været tæt på Drageseglet da det brød, hvilket skulle være derfra han fik magiske kræfter. Drako havde efter sigende brudt de 5 segl, og kun balanceridderne ville være i stand til at stoppe ham.

De begav sig straks ud mod Drage Seglet og elver byen Fenérin.

### Historien om hvordan Oskar Ungart døde:

Da Balanceridderne først drog ud mod Drage Seglet var Archibald ikke med dem. Nogle siger at han var blevet forgiftet af Drako, andre at han blot havde spist en dårlig gulerod. I alle fald lå han sengeliggende, hvilket blot beviser at selv den stærkeste mand kan blive forkrøblet af sygdom. Med en bedrøvet mine og et ønske om god bedring, drog Balanceridderne afsted uden Archibald. Dog var deres venner, Xandeyr og Gwendolyn med dem. Det er uvist hvorfor Gwendolyn drog med, men Xandeyr havde taget med fordi han selv kom fra Fenérin og kendte området.

Det første stop Balanceridderne gjorde på deres rejse mod Drageseglet var i en lille landsby, hvor de blev tilbudt ly for natten af en gammel kone. Tænkende at sådan en lille, gammel dame umuligt kunne være til noget fare, tog de med rumlende maver imod tilbuddet. Men ting er ikke altid hvad de ligner, for trods hendes rare udseende, var den gamle kone ond af sind og havde forgiftet deres mad, så de snart faldt i en dyb søvn. Da de vågnede opdagede Oskar, Pandora og Xandeyr til deres rædsel at de var lænket i den gamle kones kælder. Gwendolyn var dog intet sted at finde.

Heldigvis havde de deres ven, Xandeyr, med sig, for han kendte til magi og dets egenskaber og tryllede sig hurtigt fri af sine lænker. Hurtigt fandt han nøglerne til lænkerne og satte Oskar fri, men lige idet han skulle til at befri Pandora trådte den gamle dame ned i kælderen. Rasende over at de var sluppet fri forvandlede hun sig til en varulv og langede ud efter dem med sine skarpe kløer. Xandeyr, vidende at han ikke ville være til megen hjælp i kamp, skyndte sig op af kælderen for at finde og befri Gwendolin. Dette efterlod Oskar alene i kamp med varulven, da Pandora stadig var bundet. Med en hurtighed som vinden og med næver som stål, regnede Oskars slag ned over varulven. Hans sejr synes så godt som sikker, da varulven, i et sidste desperat forsøg langede ud, ikke mod Oskar, men mod Pandora. Før han nåede at tænke sig om hoppede Oskar ind foran kløerne og faldt om, som var han død. Rædselslagen for Oskars liv, fremmanede Pandora en daggert af skygger og kastede kniven ind i varulvens hjerte. Da kampen var ovre, så de tre venner til deres rædsel at Oskar bar et dybt sår på tværs af sit bryst. Hvad der skete derefter vides ikke. Nogle siger at Pandora brugte sine mørke kræfter til at bringe Oskar tilbage fra de døde. Andre siger at det var en gud der bragte ham tilbage.To ting er dog sikre: Oskar burde være død den dag, og han ville for evigt bære varulvens forbandelse dybt i sit blod.

### Balanceridderne og kampen mod Drakos følgere:

Det næste stop Balanceridderne gjorde i deres rejse mod Drage Seglet var i byen Weise, Pandoras hjemby. Her mødtes de til stor glæde op med Archibald, der var blevet rask og fortalte ham om alt det de havde oplevet. Pandora mødtes med sin familie, til stor begejstring, for de troede hun var død. Glade men forvirrede fortalte Pandoras familie hende at de havde fundet hendes lig den dag hun forsvandt og begravet det i kirkegården. Den aften fejrede de alle sammen deres gode helbred, men Pandoras tanker fløj hele tiden til hvad hendes familie havde sagt. Den nat siges det at hun drog ud i ly af mørket og med sine venners hjælp, gravede hun sit eget lig op af graven. Det vides ikke med sikkerhed om det var sådan det hændte, men hvis det virkelig er sandt ved jeg nok om magi og onde kræfter til at det ikke er et godt tegn at grave sin egen krop op. Hvis I ikke tror mig kan selv finde hendes grav i Weise, hvor folk stadig hvisker om den grav der ikke burde have fandtes.

Næste morgen drog de videre og stoppede ikke før de ankom til elver byen Fenérin.

For Xandeyr, der stammede fra Fenérin, var byen et sædvanlig syn, men resten af vores helte havde aldrig set noget lignende. Alle husene i byens gader var ens, fra toppen af tagene til blomsterne i haverne. Murene var pastelfarvede og gaderne vandrede i mærkelige mønstre og retninger. Det var som om byen var en stor labyrint og det var kun med Xandeyrs hjælp at de ikke for vild. De fik audiens hos ældsterådet, lederne af byen og de viseste af alle elvere. De fortalte dem at drageseglet kunne findes lidt uden for byen, men det blev vogtet af onde følgere af Drako, der havde slået lejr op omkring seglet. Hvis det lykkedes de aspirerende helte at tage det tilbage ville elverne holde det sikkert fra de onde kræfter. Med stålfaste blikke og slebne våben drog de afsted.

De havde ikke gået længe før de fandt seglet, og ganske som de var blevet fortalt, var seglet vogtet af en flok Dragonborns, for de har nemlig dragernes blod i årene, så deres sind havde lettere ved at blive forvrænget af Drako.

I et forsøg på undgå unødvendig kamp forklædte Xandeyr sig og sneg sig ind i lejren. Han var ikke nået langt før han blev opdaget, for Dragonbornsne var på vagt og havde to ulve med sig der vogtede Drageseglet. En mægtig kamp brød ud mellem Balanceridderne og Dracos følgere. Archibald kaldte gudernes kræfter til sig, og i et hav af lys kløvede han sine fjender i to. Oskars slag kom med sådan en mængde og hastighed, at dragonbornsne ligeså godt kunne have forsøgt at undgå regnen i et stormvejr. Pandora var så lille og smidig at hun syntes umulig at ramme, og hun huggede alle ned med sit skygge sværd der gjorde forsøget. Xandeyr drog på sine magiske kræfter og fremmanede kugler af ild, så varme at de ville kunne smelte jern, og brændte de onde disciple op. Trods deres indsats var dragonbornsne for mange, men netop da det så ud som om vores helte ville tabe, kom Gwendolyn til hjælp. Ser I, Gwendolyn var ikke en normal skovelver. Hun havde nemlig evnen til at forvandle sig til en kæmpe ørn, og med sine skarpe kløer greb hun fast i dragonbornsne og tabte dem fra himlen, så de faldt døde om på jorden.

Med Gwendolyns hjælp lykkedes det dem at besejre Drakos følgere og med Drageseglet nu i de sikre hænder af elverne, fejrede de deres succes ved at feste lige til solen stod op.

### Balanceridderne og historien om hvordan verden gik i stykker:

Nogle gange er de ting man leder efter lige for næsen af en, uden at man ved det. Dette var tilfældet for Balanceridderne, da det en dag hændte at Oskar viste et mystisk tegn til ærkebiskoppen Alvarado, som genkendte tegnet som et segl. Oskar fortalte at det mystiske tegn havde vist sig, da hans søster forsvandt for mange år siden. Hvordan hun forsvandt vides ikke. Nogle mener at hun legede med magiske magter så store, at selve universet bandlyste hende til et sted i intetheden, andre siger, at hun i et forsøg på at undgå tyveknægte, der var efter hendes viden, skjulte sig selv på en demi plane. En ting er dog sikker: Hvis tegnet som Oskars søster havde fremmanet virkelig var et segl, havde de brug for hende til at genaktivere seglene.

Det hændte så belejligt at Alvarado havde fået fat i et spor om Kronoskopets lokation. Ser I, Kronoskopet var et af Vitalis Artefakterne, et af de magiske genstande skabt af den store troldmand Vitalis. Den selv samme troldmand der, i tidernes morgen, bandlyste dragerne fra Phenolien. Sindstenen var også en af disse artefakter, men hvor sindsstenen kunne forvrænge en persons sind, så var Kronoskopet i stand til at rejse tilbage i tiden. Mange havde forsøgt at finde det, men ingen havde endnu lykkedes. Heldigvis havde vores helte en ting som ingen andre før dem havde haft: En ledetråd til at finde den hemmelige indgang.

Efter mange dages rejsen ankom Balanceridderne til en dal, hvor de fandt den hemmelige indgang. Ikke så snart havde de trådt indenfor, før en illusion af selveste trolmanden Vitalis viste sig for dem. Han fortalte at for at bevise at de var værdige til at bruge Kronoskopet, måtte de først klare hans prøvelser.

Deres første prøve var i form af et kæmpe hjul, med syv mystiske tegn, kaldet for Offerhjulet. Hver måtte de dreje hjulet og enten ofre hvad det landede på eller stå over for en endnu større fare i den kommende prøve.

Den første var Archibald, der vemodigt opgav sine medaljer han havde fået som bevis for sine bedrifter. Xandeyr og Oskar var de næste og hver måtte de give en finger. Således var Pandora den sidste, men da hun blev bedt om at ofre et minde om værdi fra sit liv, nægtede hun. Straks fandt de sig i et nyt rum, hvor de til deres store rædsel måtte stå overfor en mægtig ildspyende kimære. Straks drog de deres våben og gik til angreb på monstret, men til deres store forfærdelse så de at dens sår lukkede sig igen som ved magi. De kæmpede længe i en grufuld kamp mod kimæren, men deres viljestyrke var stærkere end som så. Sårede og trætte lykkedes det dem til sidst at fælde monstret, men heldigvis havde de Archibald med sig, der blot rørte deres sår, før de atter lukkede sig i.

Endnu ikke tilfreds med deres bedrifter stillede Vitalis dem atter foran Offerhjulet, der denne gang kostede dem dobbelt så dyrt. Denne gang lod Pandora den tage en del af selve hendes livskraft. Xandeyr måtte ofre sit gode syn, og både Archibald og Oskar måtte give flere år af deres liv. Trods deres tab gjorde de sig klar til at møde deres næste prøve, da de lagde mærke til en ældre mand, der sad grædende i hjørnet. Han fortalte at han var en rejsende der havde forsøgt at finde Kronoskopet, men havde fejlet Vitalis’ prøver og havde været fanget der lige siden. Med kolde øjne dukkede Vitalis’ ånd op og fortalte dem at hvis de skaffede ham af vejen, så ville deres næste prøvelse være mildere.

Der stod de, tvivlende om hvad de skulle gøre. Xandeyr mente at deres mission var vigtigere end et enkelt liv, mens Archibald mente at det ikke ville være retfærdigt at skade en uskyldig person for at fremme deres mål. Ynkeligt tryglede manden for sit liv, og netop som Oskar skulle til at gøre en ende på diskussionen, fremmanede Xandeyr kugler af ild for at gøre en ende på den gamle mands liv. Så langt nåede han aldrig, for med det samme åbnede Pandora porten til den næste prøvelse, og en owlbear med tænder og kløer dryppende af gift kom brasende hen imod dem. Takket være deres ofringer var monstret intet problem for vores helte, der sammen hurtigt tog sig af den. Xandeyr overbevist fortalte Vitalis at de ville bringe den gamle mand med sig ud i live og med milde øjne fortalte Vitalis dem stolt at de nu var værdige til at bruge Kronoskopet. Før han forsvandt gav Vitalis dem en sidste advarsel: Hvad der er sket, er sket. Fortiden må ikke ændres eller det kan få katastrofale følger, og med et sidste sigende blik til Oskar forsvandt han. Men Oskar var ikke kommet så langt for at fejle og via Kronoskopets magi rejste han sammen med sine venner tilbage til den skæbnesvangre dag. Med vemodigt hjerte måtte Oskar se til mens han mistede sin søster endnu en gang, dog nu med den nyfundne viden om hvor hun var sendt hen.

Hvad der præcist hændte er ikke til at sige. Selvfølgelige ønsker vi alle at de bar en stålfast vilje og intet ændrede. Men der er dog en ting der er sikkert og vist:

Da de var kommet tilbage blev de mødt af et frygteligt syn. En sprække, hvid og lysende som solen svævede i luften. Det var en revne i selve tiden og rummet, som om verden selv var gået i stykker. Jeg siger jer, mange forfærdelige og frygtindgydende ting har jeg hørt om i min tid i denne verden, men aldrig noget til sådan en grad som denne sprække. Enhver med forstand i deres hoved ville vide at skynde sig væk fra riften i verdenen, og det var præcis hvad Balanceridderne gjorde. Da de nåede udgangen nåede de akkurat at se riften udvide sig tifold, og stoppede ikke i deres flugt før de atter nåede Mirzai.

Således gik det til at verden gik i stykker.

### Balanceridderne og eventyret om Tryllestaven:

Hvis jeg virkelig vil forsøge at genfortælle alle de historier der bliver fortalt om Balanceridderne, så må jeg også nævne de mindre rygter.

Det siges at være på dette tidspunkt i historien at Xandeyr opgav sin rejse med Balanceridderne og optog et mål om at vælte kongen af Orazio. Ligeledes siges det at, det lykkedes Balanceridderne at bringe Oskars søster tilbage, der genkendte Alvarados højre hånd, hidtil kendt som Carola, som selveste drage-guden Drako. Uvidende for vores helte havde han været ved deres side hele tiden, men det lykkedes ham at undslippe, før de så meget som nåede at trække deres våben.

Men det jeg mest ønsker at fortælle om er den farligste tryllestav af dem alle.

Ser i, gennem tiderne er der et af Vitalis artefakter der bliver ved med at gå tabt for så at dukke op igen og igen.

En dag hændte det at at Supros øverste præst, Alvarado, meddelte Balanceridderne at en gal troldmand var sluppet løs i Orazio, og at han skulle være i besiddelse af det farligste af alle Vitalis artefakterne. Mere behøvede vores helte ikke at vide før de straks drog mod Orazio. De havde ikke ledt længe før de så en gal gammel troldmand stå og kaste besværgelser mod Den Phenolske Mur. Straks var de over ham og før den gale troldmand kunne nå at hæve sin tryllestav havde Oskar fastgjort ham til jorden, Pandora havde taget hans tryllestav og Archibald havde sit sværd mod hans strube. Ingen længe var trolmanden atter bag lås og slå, og som tak fik de audiens hos Dekanen for Vitalis Universitetet. Han fortalte dem til deres store glæde, at Det Arkaniske Segl, var blevet holdt hemmeligt i Universitetet, og hvad det virkelig var for en tryllestav at Pandora havde fået fat i.

Tryllestaven selv siges at kunne gøre én utrolig og tilfældig ting, hver gang man svang den, uanset hvor mægtig eller ufattelig. Jeg snakker ikke blot om at fremmane en enhjørning eller sætte ild til dine bukser. Nej, jeg taler om at ændre selve tyngdekraftens retning eller bringe stjernerne ned fra himlen. Alt dette er muligt fordi den er bundet til den næststærkeste, men mest ukontrollerbare af alle magiformer: Tilfældighed. Trods disse evner vides det at tryllestaven ikke skulle ligne andet end en helt normal pind fra et træ.

Og det er derfor man til tider kan se børn og unge samle en pind op og svinge den, for man kan jo aldrig vide om netop den pind faktisk skulle vise sig at være tryllestaven WoQaLoFT.

### Balanceridderne og tågernes rige:

Da Balanceridderne endelig var kommet tilbage til Mirzai og de havde fået Oskars søster tilbage, var det blevet tid til at kåre Archibald som Engel af Balanceguden. Ser I, mægtige guder kan hver kåre en dødelig til deres Engel, og dermed give dem en del af deres kræfter. Man vil også, som bevis for sin engel status og for at få del i gudens kræfter, blive givet et artefakt fra guden. Archibald havde endelig vist sig værdig til sådan en titel, men til stor mismod var Balancegudens artefakt, Balance Sværdet, gået tabt. Det lykkedes dem at købe en ledetråd af en mystisk gud, men med løftet om at bringe en magisk genstand kaldet for Træuglen tilbage til ham, og begav sig ud på deres hidtil farligste færd.

Efter mange dages rejse ankom Balanceridderne til en gård. Trætte og udmattede håbede de på at kunne få ly for natten, men da de nærmede sig mødte deres øjne med et forfærdeligt syn. Ude foran huset lå et gammel ægtepar, med dybe flænger langs deres torso, med deres mælkehvide øjne stirrende op mod den mørknende himmel. Trods deres udmattelse sikrede vores helte sig at gerningsmanden endnu ikke luskede omkring, før de begravede ægteparret og overnattede på gården. Den nat havde Archibald et syn: En kutteklædt skikkelse, svøbt i mørke, der bar en le så sort som døden: Mortos engel, manden med leen. Disse folk var ikke bare døde. Nej, de havde fået skåret sjælen ud af sig.

På deres rejse stødte de på mange sådanne gårde, men uanset hvor meget de ledte og spurgte var der ingen spor af dødsenglen. Denne epidemi af mord ville sprede sig over landet som en skygge af Morto selv. Sammen svor Balanceridderne at stoppe denne engel af mørke og bringe retfærdighed og lys tilbage til Phenolien.

Til sidst tog Balanceriddernes rejse dem ud i ørkenen nord for Orazio.

Der vandrede de i mange dage og nætter før de tilsidst skuede en palisade i det fjerne. Et øjeblik tænkte de at det måtte være en fatamorgana, da det pludselig hørte krigsråb komme fra fæstningen og en hel hær af orker kom stormende mod dem.

Men selv en hel hær af orker kunne intet stille op mod Balanceridderne.

Pandora drog skyggerne til sig og fremmanede illusioner der gjorde orkerne lamslåede.

Archibald kaldte på sine gudelige kræfter og velsignede ridderne med overmenneskelige styrke og fart.

Oskar var så hurtigt og smidig at selv ikke én ork kunne nå at ramme ham, før at to blev fældet til jorden af hans næver.

Hurtigt opdagede orkerne at de var overmandet af de tre krigere og bukkede sig i støvet for dem. For orkere er der nemlig ingen større respekt end ens kampevner, og for at vise deres gode vilje overrakte lederen af orkerne dem en mystisk amulet. Da blev de ledt ind i orkernes storhal, og blev fremvist et skinnende sværd til deres ære. Med rystende næver greb Archibald sværdet, men han havde ikke behøvet at være bange, for straks blev deres ører mødt af himmelsk musik og sang, for han var dømt værdig af Balance Sværdet til at bærer Balance Gudens kræfter.

Den nat havde Archibald endnu et syn. Denne gang stod han foran en smuk kvinde i hvide klæder, der fortalte at hun var Miriam, Balance Sværdet personificeret, og at det kun var sværdets klinge han havde fundet. Hilten var en anden, og uden originalen ville det aldrig kunne genvinde sine fulde kræfter.

Atter måtte de drage tilbage til Orazio, hvor de hørte om en gammel grav i Bjergkæden Ralgurr. Den skulle efter sigende have tilhørt en gal, gammel mand, som skulle være blevet begravet med alle de mystiske, magiske genstande han havde samlet i sin tid.

Straks drog de afsted og ankom snart efter til Ralgurr, dværgenes by.

Storslået må den være, for det siges at Balanceridderne brugte flere uger i byen før de fik besøgt den gale mands grav, men hvad de brugte tiden på er ikke til at sige.

Da de endelig ankom til graven opdagede de hvorfor at ingen andre havde forsøgt at få fat i dens skatte før nu. Graven var nemlig bevogtet af mystiske gåder, fælder, døre der gemte sig bag illusioner, monstre forklædt som genstande og mange andre farer. Mange skatte fandt de i graven, men den de var kommet efter, Hilten til Balance Sværdet, var ikke til at finde. Til sidst ankom de til et rum der ikke indeholdt andet end en kiste. Varsomt nærmede de sig og så til deres rædsel at kisten indeholdt en tomhed mørkerer end intetheden selv. Oskar var den første der drog mod til sig og hoppede ned i kisten. Den næste var Archibald, der ikke havde nogen anden vej end fremad. Således var Pandora den sidste, for hun kunne ikke lade sine venner møde de kommende fare alene.

Ser i, kisten syntes at bære en hel verden i sit indre, en dyb grotte af klipper, flagermus, skygger der langede ud efter dem og en evig mængde af tåge.

Dybere og dybere vandrede de, til de til sidst stod ansigt til ansigt med en gammel mand. Han fortalte dem at de var i tåge dimensionen, en verden hvor magi var ikke-eksisterende, med undtagelse for de 3 Tåge Artefakter: Tåge Sværdet, Tågeamuletten og Tågestaven, som den gamle troldmand selv bar. Hver af disse genstande holdt enorme onde kræfter i tågernes dimension. I undrer jer måske over hvorfor han fortalte alt dette til Balanceridderne, men i må forstå at han genkendte den medaljon, som ridderne havde fået af orkerne, samt hilten af Balance Sværdet, som netop de Tåge Artefakter. Forbløffede over deres fund, spurgte Balanceridderne den gamle troldmand hvor de ville kunne finde Tågesværdet, for de havde nemlig den mistanke at den gale, gamle samler havde byttet om på klingerne fra Balance Sværdet og Tåge Sværdet. Før den gamle troldmand kunne nå at svare, dukkede en skikkelse så sort som mørket frem, ledende en hær af skygger. Med hævet klinge slog den ud efter dem med et sværd, hvis blad synes at glimte, som var håbet selv smedet ind i klingen og en bølge af ondskab gik til angreb mod dem. Med en hastighed som en tanke hævede den gamle troldmand en barriere, så kun nogle få skygger slap ind.

Hurtigt var Oskar over dem, for selvom skygger kan være svære at ramme, så var Oskars evner mægtigere og brudte mørket med sine kraftige slag.

Selv uden sine magiske evner var Pandora en farlig kriger og med en adræthed uden lige huggede hun sig vej gennem skyggerne.

Archibald drog sit sværd mod skyggernes leder og i en fægtekamp hvis gnister oplyste mørket, mødtes sværdene hver sin halvbroder i kamp.

Trods deres mangel på magiske evner var de tre krigere af lyset stærkere end væsenerne af mørke og i et hav af lys ramte Archibald skyggernes leder i brystet, så den udraderedes i strålerne. Mørket var endnu en gang blevet overvundet og endelig var Balance Sværdet atter helt.

### Balance Ridderne og eventyret om kampen mod dragen:

Hvis du intet andet tager fra mine fortællinger, så husk i det mindste denne ting: Verden holder sig selv i balance. Drako bragte dragerne tilbage til den nordlige del af Phenolien og Balanceridderne blev samlet. Balanceridderne fandt endnu et segl og Mortos englen skabte en plage over landet. Når mørket rejser sig vil lyset gøre det samme og ligeledes den anden vej. Sådan har det altid været og sådan vil det altid være.

Således var det da Balanceridderne kom hjem til Supros bibliotek, efter at have samlet Balance Sværdet og nu kun manglede at finde det sidste segl, at de fik besked om Ærkepræsten Alvarados endelit. Han var taget til muren for at hjælpe i kampen mod dragerne, men var faldet i slaget. Oskars søster blev da udvalgt til den nye Ærkepræst for Supro, hvilket hun stadig er til den dag idag. Det er rigtigt: Ærkebiskoppen Camilla er Oskars søster og hvis i ikke tror mig kan i selv besøge hende, for hun bærer titlen endnu.

Balanceridderne var kommet langt i deres søgen om de fem segl. De kendte til Drageseglet I Fenérin, Gude Seglet i Supros Bibliotek, Det Arkaniske Segl i Vitalis Biblioteket og Sjæle Seglet i Rall’gurr, der drager kræfter fra den stærkeste form af magi af dem alle: kærlighed. Den havde Ærke Præsten Camilla nemlig studeret før hun forsvandt.

Nu manglede Balanceridderne blot at finde det sidste segl: Natur Seglet, der lå et sted dybt inde i Uendelighedskoven. De vidste at kun en der var knyttet til Naturmagi ville kunne aktiverer seglet, men heldigvis havde de deres ven Gwendolyn. Hun var nemlig en skovelver, som siges at stamme fra Uendelighedskoven. Nu var der blot et problem: Uendelighedskoven lå uden for Den Phenolske Mur, lige midt i dragernes gab.

Men Balanceridderne var ikke bange. Ikke et øjeblik tøvede de da de hentede Gwendolyn og drog til Orazio. Nej, da de stod foran muren, og så den uendelige kamp dragerne og Phenoliens troldmænd kæmpede mod hinanden, var der kun viljestyrke i deres øjne og sammen løb de ud i kampens hede. Straks blev de mødt af en øredøvende larm fra slagmarken. De var omringet af lugten af brændt kød, syre, sved, blod og død, og konstant syntes de at se krigerere falde fra muren. Men de phenolske troldmænd kæmpede bravt og med deres manøvre lykkedes det Balanceridderne at snige sig gennem slagmarken uopdaget. Nu ventede kun den store, golde ørken på dem. Flere dage måtte de vandre i det hede sand, med den konstante frygt om at blive overfaldet af en drage. Heldet var med dem, for de så ikke en i den tid de havde vandret, men til sidst må selv en halflings held slippe op.

De havde netop fundet en flod, hvor de endelig kunne få sig en tår at drikke, da en skygge lagde sig over dem. Et blåt hav af skæl og kløer landede for øjnene af dem og med rungende stemme befalede dragen dem at forsvinde. Trodsigt drog de til våben, men det var allerede for sent. Dragen åbnede sit gab og fra havet af tænder skudte torden og lynild ud, og ramte Pandora, så hun faldt til jorden som var hun død. Med et enkelt lyn fra dens mave havde den fældet hende.

Men hun ville ikke dø, for denne gang var Archibald med dem. Hurtigt var han over hende og med sine helende kræfter bragte han Pandora tilbage til sine fulde kræfter. Med sine nyvundne kræfter og vrede i blikket kaldte Pandora på sine mørkeste evner og fremmanede et sfære af mørke, kulde og tentakler lige midt hvor dragen stod. Straks så Oskar sin chance og ramte dragen med slag så kraftige og præcise at dragens muskler lammedes, så den intet kunne stille op. Med lysende klinge og balancegudens vilje huggede Archibald ud med Balance sværdet og kløvede dragens hoved fra dens hals. Balanceridderne havde vundet og dragen var død.

Ikke længe efter ankom de til en ruin, hvorinde de fandt et mystisk artefakt kaldet Træuglen. De var blevet bedt om at finde den af en mystisk gud, men med det forbehold at Pandora ikke måtte røre den. Ikke så snart havde de fundet før at der atter lagde sig en skygge over dem. Men denne gang mødte deres blikke et gylden skær og for deres øjne landede Den Gode Drage, Oxirillian, foran dem. Han fortalte dem sit navn og at han var en nær ven af deres mål. Han vidste at de onde drager ikke kunne tillade sig at være i Phenolien og ønskede dem held i deres mission om at bringe freden tilbage til Phenolien. Og sådan gik det til at Balanceridderne fældede en ond drage.

### Balanceridderne og kampen de tabte:

Alle er forskellige. Nogle er mennesker, dværge eller halflings. Andre er dragonborn, half-orcs eller guder. Nogle er stærke krigere eller mægtige magikere. Andre er landmænd eller historiefortællere. Men vi er allesammen humanoids. Og alle humanoids kan fejle.

Efter at have fundet Træuglen begav balanceridderne sig videre ud i ørkenen i deres søgen efter Uendelighedsskoven. Efter at have vandret i hvad der føltes som en evighed ankom de endelig til en mur af træer, der stod så tæt at end ikke en kat ville kunne smide sig forbi. Da trådte Gwendolyn frem og bad skoven om adgang, og til deres store forundring, så balanceridderne hvordan træerne trådte til side og gav dem adgang. Skoven var mørk og tæt og syntes næsten at være levende, på trods af at de ingen dyr kunne se eller høre. De havde ingen ide om hvor længe de havde vandret, da en skygge pludselig sprang ud af mørket og gik til angreb mod dem. Balanceridderne og Gwendolyn gik straks til angreb, men så til deres rædsel at alt der rørte skyggen, sad fast eller blev suget ind i mørket. Archibald hævede Balance-sværdet for at kløve skyggerne i et hav af lys, men mørket var mægtigere og han blev suget ind. Tilfreds med sin sejr forsvandt skyggen, og efterlod Oskar, Pandora og Gwendolyn tilbage. Gwendolyn forvandlede sig til en ørn, Oskar vandrede mellem skyggerne og Pandora rakte ud med sit sind, men uanset hvor meget de ledte eller søgte var hverken skyggen eller Archibald nogen steder at finde. Netop da alt håb syntes tabt dukkede et lysglimt op for deres øjne og efterlod dem en såret og bedrøvet Archibald. Han fortalte dem at han var blevet sendt tilbage til Tåge Dimensionen. Den gamle mand der før havde hjulpet dem, havde nu indgået en aftale med Drako og ville have fat i Balance Sværdet. Archibald nægtede, men lige idet den gamle mand skulle til at dræbe Archibald, havde Miriam kaldt ud til ham og sendt Archibald tilbage til sine venner, men Miriam selv var ikke længere i sværdet. De havde tabt.

Da var det at Gwendolyn rakte Oskar en mystisk ring. Hun fortalte at han også bar evnen til at forvandle sig til et af skovens væsener og da han tog den på, så Archibald og Pandora forundrede til idet han langsom forvandledes til en Varulv. Gwendolyn forvandlede sig da til en ørn, og med Archibald ridende på Oskar og Pandora på Gwendolyn, begav de sig med nyfunden mod, dybere ind i Uendelighedsskoven. Inden længe viste Natur seglet sig for dem og med hjælp fra Camilla, blev de teleporteret sikkert hjem til Supros Bibliotek. Skønt de havde tabt slaget, var krigen ikke fortabt.

### Balanceridderne og eventyret om det sidste slag:

Efter en dyb nats søvn afleverede Balanceridderne Træuglen, som de havde lovet. Da den mystiske gud bad Pandora røre ved den, så de til deres forbløffelse at en ånd af selve Trolmanden Vitalis trådte frem fra uglen. Han fortalte dem mange fantastiske ting, ikke mindst at hvert af Seglende havde brug for ikke bare den samme slags magi til at genaktiverer seglende, men den selv samme.

Drageseglet ville kunne fornys af Xandeyr, da han havde fået sine magiske evner af at have komme i kontakt med seglet.

Naturseglet ville kunne fornys af Gwendolyn, da hun bar natur magien i sine blodåre.

Det arkaniske segl blev aktiveret af Vitalis selv, dog blev Pandora fortalt at han var hendes morfar, til stor glæde for Pandora selv, så hun ville kunne forny seglet.

Kærlighedsseglet blev skabt af to dværge der ofrede sig selv for deres tvillingebørn, hvilket var det selvsamme dværge der var Oskars og Camillas fortabte forældre.

Nu manglede bare Gudeseglet, for selvom Archibald tilbed Balanceguden, så havde de brug for guden selv og den forsvundne Miriam til at forny seglet.

Nu vil i nok gerne vide hvordan de fandt balanceguden. Hvordan det præcis gik til er ikke til at sige, men da Archibald kaldte ud til Balanceguden med sine guddommelige kræfter, blev han indhyllet i lys, der drog alle skygger bort. Det er sandt. Archibald var Balanceguden selv. Henrykte for Archibald og over at de nu kunne genaktiverer seglende festede de hele dagen, med højt humør og glimt i blikket. Næste morgen ville de alle være i position til at aktiverer seglende, men den nat ville ikke gå uforstyrret hen…

Den nat vågnede Pandora til en sortklædt kvinde, indsvøbt i mørke og bærene på en le af det skarpeste stål, stå for enden af sin seng. Hendes navn var Tiana, Mortos engel der havde spredt døden over landet. Hvad hun sagde eller gjorde er ikke til at vide, men da Pandora endelig kom stormende ud fra sit værelse, var hendes ansigt blegt som sne. Hurtigt fandt hun sine venner og bønfaldte dem ikke at aktiverer seglene. Ser i, Tiana havde nemlig taget Pandoras familie til fange og hvis Pandora ikke stoppede seglenes genaktivering, så ville hun aldrig få dem at se igen.

Straks drog Balanceridderne mod Weise og efter hvad der føltes som en evighed ankom de til Pandoras gamle hjem. Men hvad de fandt i huset var ikke Pandoras familie, men derimod Tiana. Hånligt fortalte Tiana at hun havde gemt Pandoras familie. Ved hendes ord vækkedes en vrede i Archibald og en frygtelig kamp brød ud. Archibald huggede ud efter Tiana med sit guddommelige sværd, men hver gang var Tiana's le i vejen. Oskar slog ud med slag der kunne splitte sten, men hver gang var Tiana et skridt foran. Og Stakkels Pandora. I frygt for sin familie måtte hun forråde sine venner og kæmpe ved Tianas side. Men trods deres evner og viljestyrke måtte de indse at de intet kunne stille op mod Tiana så længe Pandoras familie var i hendes varetægt. Da kampen var ovre var der intet andet for vores helte at gøre end at flygte. Tiana havde vundet slaget, men kampen var endnu ikke tabt. Længe trænede Balanceridderne, mens Tiana bragte mere og mere død over landet. Jeg siger jer, Balanceridderne søgte længe efter en måde at besejre Tiana på, men uanset hvor meget de søgte og ledte synes hun uovervindelig. Da var det de fik en sidste desperat ide. Sammen drog de til Drakos tempel og bad om hans hjælp. Ikke så snart havde de spurgt før de stod i et luksuriøst kammer med Drako selv der bød dem velkommen. Jeg ved hvad i tænker. Det er sandt at Drako var deres svorne fjende, men nogle gange må man lægge alle fjendtligheder til side og høre hvad selv sin værste fjende har at sige. Så de gjorde den ædleste ting man kan gøre med sine svorne fjender: De talte sammen. Det var tydeligt at Drako og Tiana samarbejdede, da Tiana forbød Balanceridderne at genaktiverer seglende. Derfor, for at redde Pandoras familie, spurgte de Drako hvor Tiana skjulte sig. Det nægtede han at fortælle dem, for Tiana havde nemlig lovet at hjælpe ham med at dragerne kom til det sydlige Phenolien. Længe sad de og forsøgte at finde en løsning, som begge parter var tilfredse med. Til sidst da det så ud som om at de aldrig kunne blive enige, gik noget op for Pandora. En enkelt lille tanke, som gjorde forskellen mellem Balanceriddernes sejr eller et Phenolien henlagt i drageild og død.

“Men Drako, Tiana holder ikke med dig, men med døden. Først vil hun dræbe alle folk i Phenolien, det er sandt, men hvad kommer derefter? Dyrene? Planterne? ...Dragerne?”

Det var som et lyn var slået ned i Drako og uden så meget som at sige et ord gav han en seddel til Pandora og med et stod Balanceridderne atter i Supros Bibliotek. På sedlen stod der blot to sætninger: “Tiana er i Skovby. Slå hende Ihjel!”

Den aften mødtes Balanceridderne med Gwendolyn og Camilla og lagde en plan for at sætte en stopper for Tiana en gang for alle.

Med Gwendolyn som følge drog Balanceridderne til Skovby, hvor de sent om aftenen kom til en kro, der ikke kunne tilhøre andre end Tiana. Straks satte de deres plan i værk: Oskar drak en magisk bryg, der straks gjorde ham helt usynlig. Gwendolyn gik da ind i kroen med Oskar lige i hælene og mens hun distraherede bartenderen, sneg Oskar sig ind i baglokalet. Tiana var ingen steder at se, hverken i kroen eller baglokalet, men til deres store glæde fandt Oskar Pandoras familie bundet i Tianas soveværelse. Straks band Oskar dem op og fik sneget dem ud af vinduet til hans venner. Archibald ville følge dem til en teleportations cirkel, hvor Camilla ville tage imod dem, men så langt nåede de aldrig. Straks hørte de et brag fra kroen, og da Pandora og Oskar løb derind, så de Tiana stå truende med sin le pegende mod Gwendolyn. Hvad der fulgte var en kamp så mægtig at det skulle have troet en storm var sluppet løs i kroen. Med det samme var Oskar og Pandora over Tiana. Oskars slag kom som lyn, der bragede mod Tianas le hver gang hun parerede. Pandora kaldte på mørke kræfter, som hævn over hendes familie, men Tiana regerede også over mørket og skubbede Pandoras skygger bort. Gwendolyn drog sin bue og regnede pile mod Tiana, men hver gang var Mørkets engel et skridt foran. I vrede og desperation hævede Tiana sin le, så torden og lynild sprang frem mod vores helte, som satte hele kroen i brand. Men Oskar blev til et med skyggerne, Pandora holdt sit magiske skjold fremme og Gwendolyn undveg med en hast som vinden. Men selv de tre kunne ikke hamle op med Tiana. Da var det at Archibald, Balanceguden selv, kom frem til kroen, og som lyset der bryder mørket slog han et, to, tre slag mod Tiana med Balance Sværdet, Miriam, så Tiana splintredes i tusinde stykker. Alt der var tilbage af Tiana var en lille bunke af aske. Den lille bunke af aske samlede Oskar op, og skulle du en dag møde Oskar, så vil du se at han bærer den endnu.

Men der var ikke meget tid for vores helte til at fejre deres sejr, for så snart de teleporterede til Camilla, fortalte hun at muren var faldet. Stakkels Pandora fik knapt nok set sin familie, før de måtte iværksætte deres plan for at genlukke seglene. Gwendolyn tog til naturseglet, Xandeyr tog til drageseglet, Pandora til det arkaniske segl, både Oskar og Camilla til kærligheds seglet og Archibald forblev i Supros tempel til gudeseglet. Da var det at fem søjler af lys strålede op mod Phenoliens himmel, der hver synes at pulsere med magisk kraft der fik alle dragerne, store som små, til at opløses til stjernestøv.

Dragerne var endnu en gang bortvist fra Phenolien.

Ingen ved hvad der blev af Drako. Nogle siger Balanceridderne jagede ham ned (og dræbte ham), andre siger at han sejlede ud mod østlige ukendte lande.

Gwendolin og Xandeyr siges at have forsøgt at vælte Den Phenolske Konge af tronen, men efter det mislykkede komplot forsvandt de begge, men siges stadig at befinde sig et sted i Phenolien.

Camilla påtog sig jobbet som Øverste Præste af supro, hvor hun stadig er den dag i dag og studerer magi i Supros Bibliotek.

Archibald forblev en ridder af lyset og hjalp mange med et opretholde balancen og levede lykkeligt til sine dages ende. Men trods alt var han stadig et menneske. Da han dragede sit sidste åndedrag var hans venner dybt bedrøvede over hans bortgang, men inderst inde vidste de at at han aldrig virkelig kunne dø, for han lever videre i den nye balance gud, der vandrer iblandt os et sted.

Pandora siges at have giftet sig med en mægtig gud, men da guder ikke kan få børn som os andre, tog hun i stedet alle de børn ind, fra oprøret mod den Phenolske konge. Med sin mand og sine foster børn levede hun lykkeligt til sine dages ende. Dog efterlod hun os Pandora Journalerne, hendes fortælling om alt hvad der hente på disse eventyr.

Oskar er den sidste af Balanceridderne der endnu siges at vandrer omkring i Phenolien. Hvis man spørger ham vil han med glæde fortælle om alle de bedrifter han og hans venner gjorde, og hvis han ikke er faldet om, så vandrer han der nok endnu.

***The End***