Норвегія

Творці серіалу не пояснюють, де конкретно знаходиться поселення Каттегат. Мало того, за описом воно може бути зовсім не в сучасній протоці Каттегат між Ютландією і Скандинавським півостровом, а безпосередньо в одному з фіордів Норвегії.

## Коротка історія часів подій серіалу

IV ст. — поява на території Норвегії германських племен. З 400 року н.е. кількість населення збільшилася за рахунок мігрантів з півдня, які прокладали «шлях на північ» (nordwegr, звідси й назва країни — Норвегія). У цей час, з метою самозахисту, були створені перші крихітні королівства. Зокрема, **Інглінги**, гілка першого шведського королівського роду, заснували одну з найдревніших феодальних держав на захід від Осло-фіорду.

### До вікінгів

З давніх саг можна зрозуміти, що у віддалені часи норвежці займали область від південної частини затоки Віці до Тронхейма, колишнього Нідаросе, але, подібно своїм сусідам — готам і шведам — не утворювали згуртованого політичного цілого. Населення розпадалося на 20-30 окремих груп, званих **fylke** (від старонорвежського **fylki** — народ).

У кожного фюлка був свій конунг, або ярл, за винятком тих випадків, коли військова необхідність поєднувала кілька фюлків під владою одного конунга.

В народі, однак, рано проявилося усвідомлення необхідності виробити якесь право, яке регулювало б взаємні відносини фюлків і перешкоджало б постійним чварам між ними. Для цієї мети **кілька фюлків з'єднувалися в одні загальні збори — тінг (ting)**.

**Тінг** скликався в певному місці в гарний час року . На ньому були присутні всі вільні члени товариства, але справи вирішувалися особливими уповноваженими, які призначаються кожним конунгом окремо і становили верховне зібрання, або верховний суд; в ряди їх не допускалися особи, які перебували в залежності від конунга. У пізніші часи країна була розділена на чотири великі округи, кожен зі своїм окремим тингом, зі своїми окремими законами і звичаями; а саме: Frostating, укладав фюлки, розташовані на північ від Согнефьорда; Gulating, який обіймав південно-західні фюлки, і тінгі Упланда і Віке, що включали всю країну на південь і схід від Центральної гірської ланцюга і збиралися спочатку разом у Eidsivating, але згодом округ Віке відокремився і утворив окремий тинг.

Всередині фюлка існував поділ на herad (сотні); на чолі херада стояв hersir, який обіймав цю посаду по спадковому праву і завідував громадськими і релігійними справами округу. Конунги, що носили назву инглингов (yngling), вважалися відбувалися від бога (у деяких фюлков вони називалися ярлами) і були представниками фюлков у зовнішніх справах і вождями військ на війні. Однак їх права перебували у великій залежності від їх особистих якостей і від розміру їхніх особистих володінь. Важливо відзначити, що всі найбільш важливі справи вирішувалися самим народом, селянами (бондами, bonde), на тинге.

Селяни платили конунгу виру в разі порушення ними світу і приносили конунгу добровільні дари. Якщо конунг «водворял насильство замість права», тоді всім мешканцям фюлка посилалася стріла в знак того, що конунга слід схопити і вбити. Якщо вбити не вдавалося, конунга навіки виганяли з країни. Права на престол мали, нарівні з законними, і незаконнонароджені діти, походження яких доводилося випробуванням залізом.

**Древньонорвежське суспільство складалося, таким чином, з двох станів: князів і вільних поселян, або селян.** В суворій залежності їм перебували невільні люди, або раби (треллы), з якими вони зверталися, однак, не суворо. Це були, здебільшого, бранці. В земному житті вони залежали від сваволі панів, а по смерті не допускалися в Валгаллу, куди приймалися тільки вільні люди, померлі в бою. Два вільних стану не становили відокремлених один від одного каст. Звання селянина вважалося почесним. Надходження на службу до конунгу вважалося ганебним для селян і накладалося в деяких випадках у вигляді покарання. Конунг був найбільшим землевласником і своїми землями управляв за допомогою осіб, що називалися armadr. При дворі конунга жив загін воїнів; це були добірні, отважнейшие люди, звані домашніми людьми. Вони знаходилися в залежності від конунга, чому їх не зараховували до самостійним людям, хоча вони користувалися повною особистою свободою.

### Епоха вікінгів

**VIII — XI ст. — «епоха вікінгів»** — завойовницькі і грабіжницькі походи в країни Європи. Протягом двох наступних століть норвезькі вікінги активно займалися грабунком чужих земель. Вони завоювали володіння в Ірландії, Шотландії, північно-східній Англії і північній Франції, а також колонізували Фарерські острови, Ісландію та Ґренландію. Опинившись в іноземних країнах, вікінги оселялись там і розгортали торгівлю. В самій Норвегії ще до утворення міст (вони виникли лише в XI ст.) на узбережжях фіордів з'явилися ринки.

Внаслідок природних і кліматичних особливостей в Норвегії погано розвивалося общинне землеволодіння; відокремлені двори становили приватну власність власника, який або сам користувався нею, або здавав в оренду. Земля звичайно передавалася в спадщину старшому сину; молодші отримували свою частку рухомим майном, і нерідко відправлялися шукати щастя на чужині. У VIII столітті набіги скандинавів на Європу набули небачених масштабів. Учасників цих набігів називали вікінгами. Формально точкою відліку епохи вікінгів прийнято вважати напад на монастир святого Кутберта на острові Ліндісфарн в 793 році. Однак очевидно, що скандинави здійснювали грабіжницькі рейди і раніше.

Середньовічні хроністи (Дудо Сен-Кантенский, Адам Бременський) висловлювали припущення, що вікінги йшли в грабіжницькі походи через перенаселеності або бідності. Однак сучасні дослідження спростовують цю точку зору. Одним з головних спонукальних мотивів вікінгських походів, пише Е. Ресдаль, були пошуки слави й багатства, як про це свідчать скальдические пісні і рунічні камені. Вікінги також шукали нові торгові бази і місця для поселень. Не останню роль зіграло розвиток кораблебудування в Скандинавії. Крім того, в цей час в норвезькому суспільстві відбувалися докорінні перетворення. Нерідко в завойовницькі експедиції вдавалися і самі конунги. Серед них найбільш відомі — Ейрік Кривава Сокира і Харальд Суворий.

Розрізняють два періоду експедицій вікінгів: у першому норвежці плавають за море невеликими загонами, нападають лише на береги й острови і видаляються додому на зимівлю; в другому — збираються великими військами, заходять вглиб території, залишаються на зиму в країні, яку грабують, будують там укріплення і, врешті-решт, оселяються в них. У деяких з відвідуваних вікінгами землях цей період починається раніше, в інших — пізніше: в Ірландії і в гирлі Луари — 835 році, в Англії і низов'я Сени — 851 році. Вікінги побували практично у всіх частинах Європи: плавали навколо Піренейського півострова, грабували Прибалтику, висаджувалися на Апеннінах, подорожували по Київської Русі і навіть служили в варязької гвардії візантійського імператора у Константинополі.

В епоху вікінгів, в кінці IX століття, вперше відбулося об'єднання південно-західних земель Норвегії. Заслуга належить ця Харальду Прекрасноволосому. Вирішальну перемогу над об'єднаним військом ярлов він здобув у битві при Хаврсфьорде. Традиційна дата цієї битви — 872 рік. Харальду також вдалося підпорядкувати Оркнейські і Шетландськіє острова.

Харальд Прекрасноволосый вважається першим конунгом країни. Його нащадки правили країною аж до 1319 року. Однак ісландська традиція називає його правління тиранією. Сноррі Стурлусон, який писав свої саги триста років потому, стверджує навіть, що конунг відняв у бондів землі і повернув їх тільки на правах олена (так зване «відібрання одаль»). Втім, історики вважають, що мова в даному випадку йде лише про введення податку на земельну власність, при цьому Харальд не втручався у форму поземельних відносин.

Харальд залишив після себе безліч синів, двоє з яких стали конунгами Норвегії. Ще за життя він призначив собі у співправителі сина Ейріка на прізвисько Кривава Сокира. Після смерті Гаральда Эйрику довелося боротися з братами за верховенство в Норвегії. Спочатку він розгромив двох братів, які полягли в бою. Однак незабаром у країні з'явився ще один, молодший син Гаральда — Хакон, народжений від наложниці. Він виховувався у англійського короля Этельстана. Хакон пообіцяв бондами відновити їхні стародавні права і швидко отримав їх підтримку. В результаті Ейрік був змушений залишити Норвегію і виїхати до Англії, де і знайшов свою смерть.

Після приходу до влади Хакон, вихований при англійському дворі в християнському дусі, намагався ввести в Норвегії християнство, однак зустрів серйозний опір з боку бондів. Він не став старатися, тому країна ще кілька десятиліть залишалася язичницькою. Правління Хакон, що отримав прізвисько «Добрий», супроводжувалося постійними зіткнення з синами Ейріка. В останнім з них, в битві біля Фитьяра, незважаючи на перемогу, Хакон був смертельно поранений. Не мав синів вмираючий конунг передав владу своєму супернику — синові Ейріка Харальду Сіра Шкура.

Новим конунгу довелося боротися з ярлами Хладира, які не бажали підкорятися центральній владі і користувалися підтримкою датських конунгів. Врешті-решт, загинув Гаральд, завлеченный данцями в пастку. Після цього влада в Норвегії перейшла до датського конунгу Харальду Синьозубий. Він призначив своїм ставлеником ярла Хладира Хакон Могутнього. Той, втім, незабаром порвав з Гаральдом Синезубым після того, як данці спробували ввести християнство в Норвегії. Хакон був затятим язичником і розірвав відносини з Гаральдом, а після виграної їм битви при Хьерунгаваге фактично став самостійним правителем країни. Незважаючи на те, що в цілому правління Хакон характеризується позитивно, в кінці життя він викликав невдоволення бондів своєю розпусною поведінкою. Вони підтримали нового претендента на престол — Олава Трюггвасона, нащадка Харальда Прекрасноволосого по батьківській лінії, і в 995 році Хакон був убитий.

Олаву Трюггвасону вдалося те, що не вдалося його попередникам, — хрестити Норвегію. Однак це викликало масове невдоволення бондів на чолі з синами Хакон Могутнього. Вони знову звернулися за допомогою до данцям, а потім і шведам. У битві біля Свольде в 1000 році Олав упав. Норвегія при цьому залишилася християнською країною, але в ній знову запанували датські конунги. Від їх імені правили сини Хакон — Свейн і Ейрік.

Наступним норвезьким конунгом став Олав Харальдссон, після смерті канонізований. Згодом йому присвоїли титул «вічного конунга Норвегії». Олав прийшов до влади на тлі невдоволення місцевим населенням засиллям данців. Він поєднав під своєю владою всю Норвегію, побудував знову Нідарос, заснований Олавом Трюггвасоном і потім зруйнований, і зробив з нього столицю держави. Олав Святий рішуче боровся з язичництвом, повсюдно насаджував нову віру і проводив політику посилення влади конунга. Це привело до розриву з могутніми бондами і нового повстання. Після невдалої військової експедиції в Данію Олав в 1028 році втік до Швеції, зібрав нове військо, через два роки повернувся до Норвегії, де в битві при Стикластадире зазнав остаточної поразки і загинув. Норвегія перейшла під владу данського конунга Батога Могутнього, який призначив своїм намісником сина Свейна.

Втім, норвежським бондам знову швидко набридли датські порядки. Ті ж самі люди, які брали участь у битві при Стикластадире на стороні данців, привезли з Новгорода десятирічного сина Олава Святого — Магнуса і проголосили його конунгом. Спочатку Магнус горів бажанням расквиваться з вбивцями свого батька, але в підсумку в інтересах єдності країни відступився від цієї ідеї, за що отримав прізвисько «Добрий». У 1042 році Магнус успадкував корону Данії. Незадовго до загибелі Магнуса в країну приїхав зведений брат Олава Святого Харальд Суворий, який служив у варязької дружини. Магнус і Харальд виявили розсудливість, стали конфліктувати і розділили країну. Незабаром Магнус помер, не залишивши потомства, і Харальд став правителем всій Норвегії. У 1048 році він заснував Осло.

З ім'ям Гаральда Суворого пов'язано останнє велике вторгнення вікінгів в Англію. В 1066 році під підставі угоди про право спадщини на англійський трон Харальд висадився з великим військом у Північній Англії. Здобувши ряд перемог, норвезький конунг потрапив у пастку і в битві при Стамфорд-Бриджі з англосаксонськими військами, на чолі яких стояв король Гарольд Годвінсон, був убитий. Останній в свою чергу загинув менше, ніж через місяць, відбиваючи напад Вільгельма Завойовника.

X ст. — утворення Норвезького королівства на чолі з **Гаральдом Прекрасноволосим**.

**Олафу (Олаву) II (близько 1016-1028 рр.)**, нащадкові Гаральда, вдалось на короткий час об'єднати Норвегію і запровадити християнство. Його було вбито у битві біля Стіклестада в 1030 р. бунтівними вождями (хевдінгами), які уклали союз із Данією. Після смерті, Олафа було майже відразу зараховано до лику святих і канонізовано в 1154 р. На його честь споруджено кафедральний собор у Тронгеймі, і після нетривалого періоду данського правління (1028—1035 рр.) його сім'ї було повернуто трон.

Першими християнськими місіонерами в Норвегії були переважно англійці; настоятелі англійських монастирів стали володарями великих маєтків. Тільки прикраси нових дерев'яних церков (дракони та інші язичницькі символи) нагадували про епоху вікінгів. Харальд Суворий був останнім норвезьким королем, який претендував на владу в Англії (де він загинув у 1066 р.), а його онук Маґнус III Голоногий був останнім королем, який претендував на владу в Ірландії. У 1170 р., згідно з указом Папи, було створено архієпископство у Тронгеймі з п'ятьма вікарними єпископствами у Норвегії і шістьма — на західних островах, в Ісландії і Ґренландії. Норвегія стала духовним центром обширної території у Північній Атлантиці.

## Ще в цій вікі

Із земель сучасної Норвегії в серіалі згадуються окремі регіони

* Гьотланд чи Ґьоталанд
* Свеаланд чи Свіеленд

## Виноски

1. ↑ Приклад в серіалі ми бачимо у першій серії, коли в процесі тінгу юного Бйорна посвячують у чоловіки.