המפגש שלי עם ראש סירנה

כותב: אופק ברקוביץ'

אני כאן כדי לספר לכם את הסיפור... הסיפור על המפגש שלי עם ראש סירנה.

נסענו לטיול גיבוש כיתתי לפני הלימודים. לא היו לי חברים כי בדיוק עברתי בית ספר. נסענו לשבוע. תכננתי שזה יהיה השבוע שבו אני אכיר חברים אבל האמת הייתה שונה.... שונה מאוד אפילו...

חמשת הימים הראשונים עברו רגיל למדיי,  דברתי עם קצת אנשים, ניב הציק לי, אבל בעיקר הכרתי אנשים.  ואז ביום השישי זה קרה ! הדבר ששינה הכל!

אני ראיתי אותו ראיתי את סירנה ראש סירנה!!!

זה התחיל כמו כל יום. יצאנו לעוד טיול ביער.  הפעם התפצלנו לקבוצות וקבענו מקום מפגש היינו חמישה ילדים בקבוצה: ניב, מיגל, לילי, אנה ואני. טיילנו במשך חצי שעה כאשר הבנו פתאום שהלכנו לאיבוד. החלטנו לא להיכנס ללחץ, למרות שההינו לגמריי בלחץ..., המשכנו ללכת עוד שעתיים עד שעצרנו. כבר היה מאוחר, הלילה ירד, היה חשוך וכל האור שהיה לנו, היה מזהר הכוכבים שנצצו דרך העלים של העץ.  החלטנו שאנחנו צריכים לנוח במשך הלילה וניסינו לישון. אבל, ככל שניסיתי, שמעתי הרבה רעשים. התעלמתי מהם. לפחות ניסיתי, אמרתי לעצמי, אלה רק כמה חיות ועצים ברוח...  אמרתי לעצמי... תרגע, זה שום דבר. נרדמתי.  באמצע הלילה צרחה ענקית העירה אותי.  קפצתי!  הגוף שלי רעד כולו ! הסתכלתי סביבי ולא ראיתי שום דבר. הסתכלתי דרך החושך, חיפשתי את אורות הכוכבים או איזשהו סימן אחר, ללא הצלחה. לאט לאט, הבחנתי במשהו מוזר, משהו שהפחיד אותי עוד יותר מהצעקה שהעירה אותי קודם.      למה החברים שלי לא קמו?  זה לא היה חלום!  אין סיכוי...  הלכתי והערתי אותם.  התחלתי מאנה כי היא הייתה נחמדה אלי בימים האחרונים אחרי זה פשוט המשכתי עם סדר השכיבה על האדמה.

כשכולם התעוררו סיפרתי להם מה שמעתי כולם חשבו שזה מוזר אבל הם רק רצו להמשיך לישון ולהניח לזה.

אבל לא ניב. ניב הציק לי במשך אותו הלילה עד שנימאס לי. לקחתי את החפצים שלי וחיפשתי הוכחה...  חיפשתי עד שראיתי את זה.

יצור ענקי בגובה ארבעה מטרים הוא היה דקיק, ממש בעובי של מקל (ארוך ארוך) בחיים שלי לא ראיתי דבר כזה!! פערתי את עיניי עד שהרגשתי שהן יוצאות מהחורים מרוב תדהמה.  היה נראה כאילו יש לו חלודה על הידיים, והגוף שלו היה חוטי וחום.  הראש שלו נראה כמו שתי סירנות תקועות על עמוד, כל אחת בצד אחר של הראש, וכל סירנה כזאת פונה לכיוון מנוגד. עמדתי משותק. ראיתי שבתוך אחד מפתחי הסירנות יש פה. אם אפשר לקרוא לזה ככה... פה ענקי, מלא שיניים, חניכיים בורקות וריר נוזל משם. הייצור ממלמל במין רעש דוחה כזה, תוך שהוא מחפש משהו לאכול...

מבוהל, חששתי להרעיש, שלא יבחין בי. התחלתי ללכת אחורה בשקט בשקט. ואז, כאילו לא היה משהו יותר רע שיכולתי לקוות לו, בניגוד לכל המאמצים לשמור על השקט, נפלתי. פשוט נפלתי. ברור שזאת היתה נפילה רועשת, על כל הקוצים שלא ראיתי בחושך. וברור שהייצור, דווקא הבחין בי, שמע אותי ואת הנפילה שלי... עצר, קפא במקום, השתתק מהקול שהפיק עד אותו רגע, ואז הסתובב אלי.  הוא היסתכל עלי.  לא יכולתי לדעת את זה אבל הרגשתי את זה.  היצור התחיל להתקרב אלי בצעדים גדולים ובטוחים, מושיט זרועותיו קדימה ואת הפה שלו עם כל הריר, לכיווני, כל זאת כשהוא מרעיש יותר ויותר,  הרעש שלו מתחזק יותר ויותר. מבוהל וקפוא, מיששתי את האדמה בניסיון להרים משהו שיעזור לי לשמור על עצמי מפניו,  מצאתי מקל. הרמתי את המקל אבל בדיוק שניה לפני שהספקתי להניף את המקל ולזרוק עליו, התעלפתי.

חלק שתיים

התעוררתי.  אחרי כמה רגעים, נזכרתי, והבנתי, אני באמצע היער.  אני לא יודע כמה זמן עבר מאז שהתעלפתי, הראש שלי כאב כמו שלא כאב לי בחיים. זה הרגיש כיאלו מישהו מרביץ לי בראש שוב ושוב

זכרתי מה קרה, או לפחות אני חושב שקרה. ניסיתי לקום אבל נפלתי מיד. הראש צעק, ואם זה לא מספיק, אז גם הבטן אמרה את שלה. הייתי רעב אבל כאב הראש מנע ממני לזוז, אז  לא יכולתי לקום.  התחלתי לזחול בין הצמחים היבשים על הקרקע, לחפש מים ואוכל ואז מצאתי החברים שלי היו שם.  הם, להפתעתי הרבה, ישנו עדיין. טוב, זה היה ממש מוזר,  אבל זה לא שינה לי לפחות הם יעזרו לי למצוא אוכל ומים.

התקרבתי עליהם ואז זה הכה בי, הם לא ישנו בכלל. הם שכבו שם, פניהם מוארים באור ירח וכוכבים, רגועים ושקטים, אבל פתאום הבנתי, הם לא ישנים,  הם מתים!!!

פניהם היו רגועים, אבל על גופם היו סימנים של שריטות ענקיות. כשאני אומר ענקיות, אני מתכוון ממש ענקיות. כל הבגדים שלהם היו קרועים לכל אורך הגוף, מתוך הקרעים בלטו השריטות שכיסו את כל הגוף שלהם, שהיה מלא דם. דם שבחלקו טיפטף ובחלקו האחר התייבש כבר.

זה היה כל כך מזעזע, שאפילו כאב הראש שלי הפסיק להפריע לי. תחושת הרעב והצמה נעלמו כלא היו. הרגשתי רק שאני צריך לברוח. נעמדתי בבת אחת והתחלתי לרוץ. רצתי כמו שלא רצתי בחיים. לא יודע כמה זמן, לא יודע לאן.  הייתי חייב לצאת מכאן.

רצתי ורצתי עד שלא יכולתי יותר. הרגליים שלי לא הצליחו לסחוב יותר. אז נפלתי.

נפלתי ולא יכולתי לזוז עוד. תוך כדי שאני מנסה לאסוף כוחות, ולזהות לאן הגעתי, התחלתי לשמוע אותו שוב. הרעש הלך והתקרב, הלך והתחזק. התחלתי לבכות. עצמתי עיניים וחשבתי לי, "לא שוב, אני לא יכול יותר".

הקול הלך והתקרב, הלך והתחזק, לא הייתה לי ברירה,  עזרתי כוח וזחלתי. לא שינה לי לאיזה כיוון, כל זמן שהכיוון הוא רחוק מהקול. אבל הקול רק התחזק והתחזק עד שראיתי אותו עומד מולי בפעם השנייה. דווקא כשראיתי אותו, הרגשתי שסוף סוף יש לי רעיון. נזכרתי שיש לי בכיס אטמי אוזניים, ושאני יכול להגן על עצמי לפחות מהרעש הנורא. אז תחבתי את היד לכיס, הוצאתי מהר אטמי אוזניים ותחבתי לתוך התנוך. הרעש נמשך אבל ההשפעה שלו פחתה.  זה עדיין כאב, אבל  לפחות לא התעלפתי.

הוא התקרב אלי, אני חושב שדי בעדינות, הרחתי את הנשימה שלו, שהייתה מסריחה במיוחד, הפה שלו, שהזיל ריר היה מסריח כמו בואש והריר שלו נזל על הבגדים שלי. זה היה דוחה ביותר.

הוא אחז את גופי כאילו ההייתי בובה קטנה. כאשר הוא תפס אותי אני חושב שהוא הסתכל עלי, בעינו המשונה, שנראית כמו מגפון, והפוכה מהמגפון של הפה הדוחה. הרגשתי שהוא בוחן אותי.  כבר חשבתי שעוד רגע אני הופך לארוחת הלילה האחרונה שלו. המחשבה על זה היתה מפחידה ודוחה. לא רציתי למות, ועוד יותר לא רציתי למצוא את עצמי בתוך הפה המסריח והצועק הזה.  ואז, מבלי שציפיתי לזה בכלל, הוא עצר את התנועה,  וזרק אותי על הרצפה. ככה בלי שום דרך שיכולתי להבין מה בדיוק קורה כאן.

פתאום הבנתי.  השריטות שראיתי אצל החברים שלי, בכלל לא היו שריטות, אלו סימני השיניים שלו. הוא אכל אותם. תחושת גועל אחזה בי, הרגשתי שכל מיצי הקיבה הריקה שלי רוצים לצאת החוצה.  צרחתי באימה בקול גדול, ואז זה קרא , שמעתי אנשים רצים. ידעתי לזהות בוודאות שיש יותר מאיש אחד שרץ. ושהם רצים ממש מהר.

הם הגיעו שני גברים ואישה. הם היו בכושר שיא, שריריים, כמעט שלא מתנשפים למרות שרצו ממש מהר. היו לבושים בבגדים כפריים, ואחזו בידיהם גרזנים , ומקלות. בענייהם ראו כעס, והרבה כוח, ללא פחד.

כאשר ראש סירנה הבחין בהם, הוא עזב הכל והתחיל לרוץ. לא האמנתי למראה עיניי, הוא ממש ברח משם, נכנס למעמקי היער החשוך ונעלם כאילו לא היה שם. גם הרעש הנורא פסק, ויחד איתו נעלם ריח הסירחון.

האנשים האלו, שמסתבר, הכירו אותו טוב, עזרו לי לקום וללכת איתם עד למכונית שלהם, שעמדה במרכז קרחת היער.  הם הסיעו אותי לבית חולים. הם ידעו, וגם אני ידעתי, שהרופאים לא יאמינו למילה אחת שלי על מה שקרה, אז במהלך הנסיעה, תיאמו סיפור. סיפור אחר, פשוט ומובן, כזה, שלאף אחד מהרופאים לא תהיה בעיה להאמין לו.

מאז כבר יש לי הרבה חברים, אני מכיר את הילדים בכיתה, וגם יודע לנוות ביער. אני לא הולך לאיבוד , וכשאני ישן, גם אם זה בבית שלי, במיטה, אני ישן תמיד עם עין אחת פתוחה. בשקט בשקט, בלילה, כשהציפורים ישנות על העצים, והירח מאיר את החושך בעדינות, אני עדיין יכול לשמוע אותו אבל רק לפעמים...

```
©הזכויות של כל הקריפיפסטות המוצגות באתר זה שמורות לכותבים המקוריים שלהם - אין להפיץ/ להקריא/ להעתיק את התוכן ללא אישור המפרסם. לפרטים נוספים: tomerc2712@gmail.com©

```