Populace a Jídlo

*V tomto bochníku lahodného banánového chleba je máslo, vejce a vanilka, banány možná až z Guatemaly a spousta cukru - ale také energie. Energie je jednou z těch věcí, které jsou pro náš život a fungování světa tak základní a důležité, že je docela těžké je definovat. Ale nejjednodušeji je energie schopnost vykonávat práci. Takže jako pár soust mi (snad) dodá palivo k nahrání tohoto dílu. Energie z jídla je jen jedním z druhů energie, ale je neuvěřitelně důležitá a nezbytná pro lidskou existenci. A to může vytvářet ošemetné problémy. Třeba proto, že světová populace neustále roste, musíme vymyslet, jak zajistit dostatek jídla a vody pro všechny a zároveň podporovat udržitelné životní prostředí. Tento problém by mohl rozechvět vaše zeměpisné smysly, protože ho můžeme zkoumat prostřednictvím interakcí mezi člověkem a životním prostředím. Jsme sice teprve v polovině naší cesty fyzickou geografií, ale tohle je jeden z těch případů, kdy hranice mezi fyzickou a humánní geografií vlastně neexistuje. Některé z nejzávažnějších problémů, kterým jako společnost čelíme - jako je změna klimatu, vymýcení nemocí nebo zajištění toho, aby měl každý dostatek potravin - vyžadují znalosti o fyzických a lidských systémech Země a vzájemné závislosti živých organismů a fyzického prostředí. Jmenuji se Alizé Carrère a hovořím s vámi v pořadu Crash Course Geography.*

Lidé potřebují během svého života hodně energie, zejména energie z potravin, kterou získáváme z banánového chleba (a dalších věcí), který jíme, aby poháněl naše těla. A abychom pochopili, jak získáváme energii z potravin, kterou potřebujeme, musíme nejprve pochopit, jak se energie dostává na Zemi. Jakmile sluneční energie opustí Slunce a putuje na Zemi, nemůže se vrátit zpět, proto říkáme, že energie proudí jedním směrem. Potravinová energie vzniká, když rostliny přemění tuto sluneční energii na energii chemickou. Pomocí fotosyntézy rostliny spojují sluneční světlo, oxid uhličitý a vodu a vytvářejí sacharidy - což jsou malé balíčky potravinové energie! Potravní řetězec popisuje, jak se energie dostává do ekosystémů neboli společenství živých a neživých organismů. Je to v podstatě seznam toho, kdo koho požírá.

V jednoduchém potravním řetězci řekněme, že se kráva pase na nějaké trávě. Pak přijde tygr, zaútočí na krávu a sežere ji. Když tygr zemře, bakterie rozloží jeho tělo a vrátí ho do půdy, kde poskytuje živiny rostlinám - například trávě. Potravní řetězce jsou však málokdy jednoduché. Krávy mají rády trávu, ale chroupou i kukuřičná stébla a seno. A tygři sežerou i jiná zvířata. V různých ekosystémech se tak prolíná mnoho potravních řetězců, které tvoří potravní sítě. Abychom tento chaos uspořádali, můžeme organismy seskupit do kategorií, kterým se říká trofické úrovně. První trofickou úrovní jsou producenti, kteří si sami vytvářejí potravu, například tráva, která využívá sluneční energii k fotosyntéze. Na druhé trofické úrovni jsou producenti konzumováni primárním konzumentem, jako je kráva. Pak jsou zde sekundární konzumenti, kteří se živí primárními konzumenty, jako například tygr, který se živí krávou. A mohou existovat terciární konzumenti, kteří požírají sekundární konzumenty. Nejvyšší trofickou úrovní potravní sítě je obvykle vrcholový predátor, který není sežrán. V tomto malém potravním řetězci je to tygr, náš sekundární konzument, a my máme pouze tři trofické úrovně. Pokaždé, když postoupíme o trofickou úroveň výš, předá se pouze 10 % energie. Takže kráva dostane jen 10 % energie, kterou tráva absorbovala ze Slunce. A tygr dostane pouze 10 % z těchto 10 %. To znamená, že každá trofická úroveň je menší a menší. Takže můžeme mít tunu trávy, spoustu krav, ale jen několik vrcholových predátorů - tygrů na vrcholu. A konečně, na okraji jsou rozkladači, úklidová četa, která rozkládá mrtvé rostliny a živočichy, jako je náš tygr, na energii a živiny, které se vmíchají do půdy, aby je rostliny mohly vstřebat, a řetězec začíná znovu.

Logika předávání menšího množství energie vyšším trofickým úrovním platí i pro člověka a naše zdroje. Pokud přibude více lidí nebo spotřebujeme více potravin, ovlivní to trofické úrovně pod námi. Ve skutečnosti můžeme předpovědět náš vliv na životní prostředí pomocí vzorce, který využívá velikost populace, to, jak je společnost bohatá - což se obvykle měří podle toho, kolik spotřebovává - a jaký má přístup k technologiím, což může být jak pozitivní, tak negativní. Od průmyslové revoluce v 18. a 19. století počet obyvatel světa rychle roste. Díky novým výrobním postupům a strojům jsme mohli vypěstovat a vyrobit více potravin a následně nakrmit více lidí. A v roce 2020 jsme oficiálně dosáhli počtu 7,8 miliardy lidí na planetě. Vzhledem k tomu, že na světě přibývá stále více lidí, musíme začít přemýšlet o nosné kapacitě naší planety, což je maximální počet obyvatel, který může prostředí dlouhodobě uživit s daným souborem přírodních zdrojů. Pokud tedy rozhodujeme o tom, zda Zemi dojdou zdroje, je třeba zvážit dva typy přelidnění.

Přelidnění je takové, kdy je lidí hodně, takže se využívá hodně zdrojů. Takto mohou chudší země vyčerpat zdroje, protože i když je spotřeba na osobu a vliv technologií nižší, vysoký počet obyvatel znamená velký dopad na životní prostředí. Na druhou stranu o přelidnění spotřebou hovoříme tehdy, když je lidí méně, ale každý jednotlivý člověk spotřebuje velké množství přírodních zdrojů. Obvykle se tak může stát, že bohatším zemím dojdou zdroje. V obou případech se musíme důkladně podívat na to, odkud získáváme energii - zejména energii na potraviny. Množství energie, kterou spotřebujeme, závisí na tom, kde se nacházíme v potravním řetězci, protože jak stoupáme na vyšší trofické úrovně, je potřeba více celkové energie k vytvoření potravy, která naplní náš žaludek. Pokud se podíváme po celém světě, někteří lidé jsou při získávání energie z potravin závislí na tradičních postupech a jedí více obilí, sezónních potravin a větší množství čerstvých, domácích a neznačkových potravin. Jedí hodně producentů, takže se mezi trofickými úrovněmi ztrácí méně energie, než se dostane do jejich žaludku. S rostoucími příjmy však lidé zpravidla procházejí přechodem ve stravování neboli změnou stravovacích návyků a kultury, protože mají větší bohatství. V bohatších zemích je jídlo obecně více homogenizované, vysoce zpracované a má tendenci být bohaté na maso.

Stravují se více primárními a sekundárními konzumenty a k nasycení všech těchto trofických úrovní je zapotřebí více energie. Například s hospodářským vzestupem Číny se lidé odklonili od tradiční stravy založené na rýži a začali jíst více masa, zejména hovězího. Každý člověk však nežije úplně stejně, takže při diskusi o spotřebě energie budeme používat průměrná čísla. Někteří lidé jedí více masa a někteří méně! V roce 2018 snědl každý člověk v průměru necelých 80 kg masa za rok a při počtu 1,35 miliardy obyvatel Číny je to více než 108 miliard kilogramů masa ročně. Mnoho dalších zemí Čínu v přepočtu na osobu předčí, například průměrný Američan sní 120 kilogramů masa ročně. To je jako kdyby jeden člověk potřeboval k přežití 1350 kilogramů obilí ročně, protože tolik je potřeba k uživení takového množství masa. Kdybychom však přeskočili na nižší úroveň potravního řetězce a místo masa jedli obilí, mohlo by těchto 1350 kilogramů obilí uživit 22 lidí po dobu jednoho roku. Proto jste možná slyšeli o tom, že vegetariánská a veganská strava je šetrnější k životnímu prostředí. K jejich nasycení je potřeba méně zdrojů a energie. Abychom si to všechno přiblížili: sníst hamburger nebo něco zpracovaného, jako je banánový chléb, vyžaduje více energie než sníst banán. A to je jen část obrázku... musíme také přemýšlet o tom, jak se tyto potraviny pěstují a jak se k nám dostanou. Protože například žiji ve Spojených státech a banány dovážíme, energeticky úspornější by mohlo být jíst kukuřičný chléb z kukuřice vypěstované v Iowě - nebo prostě jíst pomeranče vypěstované na mé zahradě! Urbanizace a industrializace mění způsob, jakým vyrábíme potraviny a kolik energie je k tomu potřeba.

Nemůžeme se dívat jen na potravinové řetězce, protože většina naší energie na potraviny pochází z kombinace sluneční energie, která pomáhá rostlinám růst, a jakékoliv práce a paliva, které vkládáme do zemědělských postupů. Například živočišná výroba je odvětví zemědělství zaměřené na chov hospodářských zvířat a vyžaduje půdu pro pastvu a sladkou vodu. Po tisíce let chováme zvířata, jako jsou lamy v Andách, jaci, kozy a ovce v Himálaji, sobi za polárním kruhem a velbloudi v Mongolsku a na Sahaře. A lidé tyto požadavky na chov zvířat splňovali prostřednictvím transhumance neboli přesouvání stád mezi pastvinami se změnou ročních období, aby ekosystémy zůstaly produktivní. Zejména domorodá společenství hospodařila způsobem, který místním ekosystémům ponechával dostatek energie. S industrializací našich společností se však farmy staly velkými spotřebiteli fosilních paliv - od používání zařízení k pěstování a sklízení plodin až po dopravu potravin do městských oblastí. To je jeden z bodů, kde se může uplatnit technologická část vzorce. S rostoucí poptávkou po mase jsme také vytvořili tovární farmy určené k produkci masa, které vyžadují ještě více energie, protože všechna tato zvířata potřebují potravu k jídlu a vodu k pití. Existují tedy farmy, které pěstují plodiny jen proto, aby nakrmily zvířata na jiných farmách, jako například v kukuřičném pásu uprostřed USA.

Místo toho, aby se sluneční energie získaná z těchto plodin využila přímo k výživě lidí, putuje na další trofickou úroveň k výkrmu dobytka a prasat. Kukuřičný pás je také vepřovým a hovězím pásmem. Takže věnujeme spoustu půdy, pracovních míst a průmyslových procesů, abychom si udrželi své místo vysoko v potravinovém řetězci. A protože světová populace stále roste, je hospodaření s množstvím zdrojů, které máme k dispozici - zejména s potravinami a energií - stále naléhavějším problémem. Se 7,8 miliardy lidí na Zemi měníme tok energie v našich ekosystémech a tyto změny jsou spojeny s kaskádou environmentálních a sociálních problémů. Abychom našli řešení, zkoumáme jako geografové, jak se místní rozhodnutí prolínají s výsledky ve větším měřítku. Pokud jde o populaci, můžeme pomoci nasytit rostoucí počet obyvatel tím, že pochopíme, kde se potraviny vyrábějí a jak jsou distribuovány. Na místní úrovni jsou silné distribuční sítě s přístupem k cenově dostupným zdravým potravinám rozhodující pro to, aby měl každý dostatek jídla. V regionálním a globálním měřítku můžeme studovat ekonomické pobídky, které umožňují, aby potraviny snadno proudily do některých míst a do jiných ne, nebo systémy, které rozbíjejí místní potravinové sítě a vytvářejí globální - například jak je bohatství spojeno s konzumací většího množství masa. Pro snížení dopadu naší spotřeby je zásadní znát naše potravinové povodí neboli oblast, která nás živí.

Můžeme omezit množství masa, které jíme, nebo se snažit jíst lokálně pěstované potraviny. A tato místní opatření mohou mít vliv na ekosystémy a potravinové hospodářství po celém světě, protože se mění požadavky. Zachování energetických toků a nalezení způsobu, jak nasytit všechny obyvatele planety, nebude mít rychlé řešení. Ale když všichni společně pracujeme na tom, abychom se posunuli kupředu, pečlivé přemýšlení o tom, co jíme, jak se k nám dostává a jak vytvářet potraviny udržitelným způsobem, je jedním ze způsobů, jak může každý z nás co nejvíce ovlivnit. A vytváření udržitelné planety je něco, co budeme dále zkoumat prostorově, včetně příštího dílu, kdy se podíváme dolů pod naše nohy - do půdy.