Tulinen päivä

Toivo alkaa olemaan vähissä. Vaikka aikaa on runsaasti, tuntuu kuin sitä olisi vain vähän.

Nuori soturi Havu-usva ei usko, että hänen veljensä on kadonnut. Hän ei lähde ottamaan selvää, mutta hänen kaverinsa lähtee. Hänen toinen ystävä osoittautuu petturiksi. Kun kaikki on huonosti. Heimoon tulee vieras, joka on uskomattoman tuttu.

Hahmoluettelo.

Ei ole vielä

## Esinäytös

Kellertävän kuun sateet osuvat lampeen. Se näyttää siltä kuin siihen olisi auringon sateet osuneet. Tunnelma on ristiriidasta vihan vallassa olevaan Punaiseen suomuiseen urokseen. Uros syöksee suusta liekin. Lammen edessä oleva lohikäärme, yrittää jotain, mutta epäonnistuu.

Lammen vesi nousee ilmaan. Pieni osa vedestä on ilmassa. Se liikkuu, kun sitä liikutellaan. Puna suomuisen kolli näyttää harkitsevan pakoon lentämistä. Hän kuulee möreää naurua. Pimeyden keskeltä ilmestyy harmaa suomuinen uros, jolla on keskittynyt ilme. Sinisissä silmissä huomaa kuinka tämä hallitsee vettä.

-Hei!, kuuluu Puna suomuisen ilkeän äänen tervehtivän paikalle ilmestynyttä urosta.

Urosten katse alkaa olemaan ystävällistä. Vesi laskeutuu sulavasti takaisin lampeen. Paikalle lentää pieni naaras lohikäärme, joka laskeutuu suoraan lampeen. Lampeen laskeutuneen suomut näyttävät keltaisilta, vaikka ne ovat valkoiset.

Heidän päälle ei tule vettä. He tajuavat kuka lohikäärme on. He perääntyvät. Ennen kuin hän sanoo mitään. Pian heitä ei näy.

## Luku 1

Punertavan lämmin liekki näkyy vasten valkoisia pilviä vasten. Sen näkeminen saa kaikki kokoontumaan kiviselle aukealle. Linnuilla on oma paikka erään kuivu puun päällä. Lohikäärmeet ovat jo siellä. He istuvat hiljaa. Keskellä kivistä aukeaa on hiilen värinen kanto. Sen päällä on vanhan näköinen kukka. Kukka on puhdas, se on keltainen. Se näkyy selvästi kannon päällä. Kaikki ovat huomanneet kukan. Se ei ollut siellä eilen. Joten punertavan suomuinen kolli, katsoo sinisillä silmillä ympärilleen, hän tietää jotain kukasta.

-Johtaja on koulut!, kuuluu kollin ääni tuskaisena.

Valkoinen lohikäärme on tullut paikalle. Hän oli sanonut sen. Kaikki tuijottavat pelästyneinä kolliin. Hiljaisuus muut tuskaksi, ja kaikki alkavat puhua. Ja epäillä.

Lahna katselee minua. Hän on vierelläni. Käärmemäinen tunne tulee kehooni. Naaraan punertavat silmät katselevat epäileväisesti minuun. Vaikka en minä ole tehnyt mitään, tuntuu kuin olisin tehnyt sen. Voin tuntea veren happaman maun suussani. En katso kehenkään. Näköni on normaali ja näen kaikkien olevan hämmentyneitä, mutta näen heidät ennen tätä kaikkea.

Lahna oli veljensä Siron kanssa. Oli kylmän kostea ilta. Kaikki ketkä lentelevät iloisina, olivat Pöllö, Liito ja Johanna. Kuulin heidän iloisat sanat. Ne soivat päässäni kuin synkät varoitukset. Silloin olin veljeni Jasmerin kanssa. Jasmer on sini suomuinen, hopea silmäinen ja hän on todella hauska. Hän kertoi minulle vitsin. Nauroin sille.

En naura. Se on menneisyyttä. Lahna yrittää syöstä tulta, jotta se lohduttaisi minua. Mikään ei tunnu oikealta. Yritän hymyillä. Naaras on edessäni. Kokous on päättynyt. Me olemme ainoat, ketkä ovat täällä. Vaikka hän on kuollut, emme saaneet uutta johtajaa. Ilo alkaa virrata. Näen edessäni kauniin liekin. Häntäni heiluu puolelta toiselle. Syöksen tulta. Se on kylmä kuin jää, mutta tuntuu kostealta kuin vesi.

Ne sekoittuvat yhdeksi. Sen väri on vihreä kuparia. Maantien harmaaksi se lopulta muuttuu, mutta silti se on kaunis. Se loistaa vihreän kelmeää valoa. Saavat Lahnan suomut kiiltämään, puitten harmahtavat lehdet näyttävät vihreämmiltä. Se ei sammuu yhtäkkiä vaan hitaasti, se muuttuu pieneksi, kunnes sitä ei enää erota.

Maantien harmaa suomuinen uros, joka laskeutuu meidän luokse. Sen katse on katuvainen. Pystyn aistimaan hänen pelkonsa. Vilkaisemme lahnan kanssa toisiamme, ennen kuin siirrämme katseemme urokseen. Meren väriset silmät katsovat minua, niissä on häivähdystä lempeyttä. Muuten uroksen katse on johtaja mainen.

Yksikin virhe. Mieleni pyörteili ja minua alkoi huimata. Se johtui kollin voimasta. En tiennyt, että hänellä oli se voima.