Hellász (Lovas Krisztián)

-       Athén (Köztársaság) Hektor Periklész

-       Spárta (Monarchia) III. Leónidasz

-       Mükéné (Monarchia) II. Agamemnón

-       Kréta (Köztársaság) Akhilleusz

-       Trója (Monarchia) I. Parisz

-       Makedónia (Monarchia) IV. Philipposz

-       Cyprus (Köztársaság) Adonisz

E dicső nemzet aranykora Kréta szigetén született i.e. 2700-ban Ma a görögök Hellász felszabadítását tekintik időszámitás kezdetének. Zeusz egyik fia, Minósz alapította meg elsőként a fejled görög államot. Minószi Királyság aranykorát érte, egészen i.e. 2000-ig, amikor egy vulkán törés tönkre tett mindent és egy új nép, az akhájok megszállták Krétát. Ezzel a krétai kultúra elhanyatlott és helyette jött a Mükéné kultúra.

**Mükéné-kor és a trójai háború:**

i.e. 1500-től Hellászba megjelent a bronzkor Hellászba, azon belül Mükénén, Spártán, Tirünszben és Tróján. Az indoeurópaiak letelepetek Hellászba, az akhájok lenyomták az minósziakat és létrehozták a mükéné kultúrát, annak vallását és társadalmát. Ebben az időszakban két nagy polisz rivalizált, Mükéné és Trója. A két nagy ellentétes állam i.e. 1180-ben estek egymásnak, amikor Priamosz trójai király kisebbik fia, Parisz elrabolta a szép Helenét, Menelaosz spártai király feleségét, és Mükéné, Spárta casus beliként használta fel Trója ellen. Agamemnón mükénéi és Menelaosz spártai király oldalán ott volt Odüsszeusz és a sebezhetetlen Akhilleusz is. Partraszállás után se a görögök, se a trójaiak nem tudnak kikerekedni a másikkal szemben. A görögök több támadás után se tudtak megszerezni Tróját, csak Odüsszeusz falovas csellel tudták megszerezni.

**Hellász fejlődése és háborúi:**

Hellász tovább fejlődik, megjelenik a vas, a görögök elkezdenek gyarmatosítani a Földközi-tengert, megalakulnak a démoszok és a poliszok. Athénban és más városállamokban megjeleni egy új politikai rendszer, a demokrácia. Ekkor két polisz erősödik meg, Athén és Spárta. Az egyik egy demokratikus, kulturális, tengeriek fejlett állam, míg a másik egy erős katonai királyság. Az akkori Perzsa Birodalom megakarta szerezni Görögországot, ezért kirobban a görög-perzsa háborúk (i.e. 499-449), ám Perzsának nem sikerült megszerezni Hellászt. Perzsák után két nagy erős városállam egymásnak estek neki és kirobbant a peloponnészoszi háború (i.e. 431 – 404)

**Makedónia felemelkedése:**

A háborúk után a poliszok egyre gyengültek és ezt Makedónia kihasználta. II.  Philipposz makedóniai király egyre nagyobb befolyást szerzett a görögök területén. i.e. 339-ben Théba, Spárta, Athén és több polisz is szövetkezett a makedónok ellen, ám a makedónok hamarabb indultak Hellász ellen. Ezzel Athén és Spárta viszonylagos vazallusok voltak Makedóniának. i.e.336-ben meggyilkolják Philipposzt és fia, Alexandrosz kerül a makedón trónra. III. Alexandrosz ki Nagy Sándorként is ismert és rendbe rakta a görögöket, hogy aztán meghódítsa a Közel-Kelet nagy részét, Egyiptomot és hogy Ázsiában is meneteljen.

**Római uralom:**

Miután Nagy Sándor birodalma szétesett, Hellász ismét független volt, ám de olyan gyengék voltak katonailag, hogy Róma, ami ekkor Köztársaság volt, HFE 287-től kezdve simán elfoglalja. Makedónia már HFE 268-ban római uralom alá került és 146-ben lesz római provincia. 123-ban pedig kifosztják Korinthoszt. A rómaiak nem próbálták megváltoztatni Hellászt, hiszen Rómával már integrálódott olyan társadalmaknak, mint Görögország, szerencsét hozott. A Birodalomban a görögök elvoltak a rómaiakkal. A vallási és a politikai jogok megmaradtak a görögnek. A Rómaiak részből a görögöktől másolták le a mitológiát. Hellásznak azonban voltak problémás helyzeti a római uralom idején. Rómában sokszor robbant ki polgárháború, mely göröghon is érintett volt, s továbbá a bevándorlóktól és rajtaütésektől kellett félni.

**A kereszténység:**

A görögök békés viszonyba voltak a megszálló rómaiakkal. 0-ban Judea területén megszületett egy Jézus nevű személy, ki Isten fia volt. Ezzel megszületett a kereszténység, mely egy időzített bomba volt a Róma-Athén kapcsolatnak. Rómában ekkor Császárság volt. A császárok minden megpróbálták, hogy ezt az új vallás elüldözzék (pl: Nero, Marcus Aurelius, Diocletianus) . Pl: Nero császár, aki állítólag szórakozásból felgyújtotta Rómát, a keresztényekre fogta. A római császárság idején a keresztények voltak a bűnbakok. Az egyik törés pont Hellász és Róma között, amikor I. Constantinus római császár engedélyezett a keresztény vallás gyakorlását és a szakadék akkor volt nagy, amikor I. (Nagy) Theodosius az új hitet tette államvallássá.

**Hellász független törekvései:**

HFE 395-ben a nagy Római Birodalom kettészakadt Nyugatrómai Birodalomra és Keletrómai Birodalomra. Hellász ekkor a Keletrómai Birodalomhoz tartozott, ami jobb volt nyugati társnál. Amkor 476-ben a Nyugatrómai Birodalom összeomlott, akkor Görögországban már ellégi elterjed az új vallás. Mivel, hogy a Keletrómai Birodalom is keresztény politikát kezdett folytatni, Hellásznak elege lett a rómaiakból és amúgy is sokan úgy érezték, hogy Róma idejen már lejárt és hogy itt az idő, hogy újra felemelkedjenek a görögök. Titokban Athén, Spárta, Kréta, Ciprus szövetkeznek a keletrómaiak ellen. 15 évig készültek erre fel. Spárta és Korinthoszt erős, ütőképes sereget állít elő míg Athén, Ciprus, Kréta erős flottát épít.  495-ben Hellász lázadást indított a Keletrómai Birodalom ellen, ami 5 évig tartott. 495-ben A peloponnészoszi csatán csúnyán leverik a bizánci támadást, majd - a pellai csatán hatalmas győzelmet aratnak az egyesült spártai-athéni sereg a bizánciak ellen és felszabadítják Makedóniát és 496 még Kis-Ázsiában is partra szálltak. Megalakul újra Trója és Mükéné. évig fegyverszünet volt és bár a keletrómaiak párszor visszatértek hogy visszahódítsák Hellászt, de  a császár rájött, hogy semmi érteme tovább folytatni a harcot és ezek után 500-ban, Athénban aláírtak egy függetlenségi nyilatkozatot, mely Keletrómaiak elismerték Hellász függetlenségét. Mivel ez a háború nem Pallát kivételében nem zajlottak városokban és nem nagyon történtek fosztogatások, ezért Hellász épséges, csak a politikai rendszer kell átalakítani.

Államforma: Arisztokratikus Köztársaság

Államfő: Arkhon

Arkhon: Hektor Periklész

Központ: Athén

**Athén korai története:**

Az athéni Akropolisz területe a neolitikum óta lakott. i. e. 1400-ra Athén a mükénéi civilizáció egyik erős központjává vált (ld. Thészeusz legendakörét). Más mükénéi centrumoktól eltérően – mint Mükéné, Pülosz – Athént nem fosztották ki, és nem néptelenedett el a dór vándorlás idején i. e. 1200 körül, és az athéniak mindig úgy tartották, hogy ők "tiszta" iónok dór elem nélkül. Mindenesetre Athén elvesztette minden hatalmát és valószínűleg kis hegyi erőddé süllyedt. Az i. e. 8. századra Athén újra felemelkedett, a görög világban való központi fekvése, biztonságos akropolisza és tengeri kijárata folytán, ami természetes előnyt biztosított számára olyan potenciális riválisokkal szemben, mint Thébai és Spárta. Az i. e. 1. évezred elejétől Athén önálló városállam (polisz) volt, amit eleinte királyok kormányoztak. A király a földbirtokos arisztokrácia élén állt, akiket Eupatridáknak ("jószületésűek") neveztek, akiknek kormányzati eszköze az Arész dombján, az Areioszpagoszon ülésező hasonló nevű tanács volt. Ez a tanács nevezte ki a város vezetőjét, az arkhónt, majd később az arkhónokat. Ebben az időszakban Athénnak sikerült Attika más városait és falvait irányítása alá vonnia. Ez a folyamat, a szünoikia ("összehozni egy otthonba") a görög szárazföld legnagyobb és leggazdagabb államát hozta létre, de úgyszintén egy nagy osztályt is, amit a nemesség kizárt a politikai életből. Az i. e. 7. századra fokozódott a társadalmi nyugtalanság és az Areioszpagosz megbízta Drakónt, hogy hozzon szigorú törvényeket ("drákói törvények"). Amikor ez eredménytelen maradt, Szolónt bízták meg, hogy hozzon létre új alkotmányt (kb. i. e. 594).

**Reform és demokrácia:**

A demokrácia kialakulásának első fő állomása Drakónnak köszönhető. Ő írásba foglalta a törvényeket, ezzel megszüntetve a szokásjogot. Törvényeit vérrel írta le, ez is mutatja a törvények szigorát. Azt gondolta, hogy a kis érték lopása is nagy bűn, és ezért halálbüntetés járt érte. Drakón törvényei az arisztokrácia érdekeit szolgálták. A volt arkhón, Szolón reformjai (kb. i. e. 570-es évek) gazdasági és politikai kérdéseket is érintettek. Az Eupatridák hatalmát csökkentette az adósrabszolgaság eltörlésével, a nagy földbirtokok felosztásával, ami lehetővé tette a sikeres városi kereskedőosztály felemelkedését. Politikailag Szolón négy osztályra osztotta az Athéniakat vagyonuk és hadviselő képességük alapján. A legszegényebb osztály, a thészek, akik a társadalom többségét tették ki, először kapott politikai jogokat azzal, hogy szavazhatott az athéni népgyűlésen, de csak a felső osztályok viselhettek hivatalt. Az Areioszpagosz tovább létezett, de hatalma csökkent. A reform lerakta a majdani athéni demokrácia alapjait, de rövid távon képtelen volt lecsillapítani az osztálykonfliktusokat, és sok év küzdelmei után a Peiszisztratosz – Szolón erómenosza (Plutarkhosz) – vezette néppárt szerezte meg a hatalmat. Peiszisztratosz népszerű türannoszként vezette a várost, ami virágzásnak indult. A szolóni intézmények megmaradtak, csak családja és hívei kerültek a pozíciókba. Peiszisztratosz i. e. 527-ben halt meg, a hatalomban fiai, Hippiász és Hipparkhosz követték. Ők sokkal kevésbé hozzáértő irányítóknak bizonyultak. I. e. 514-ben magánügyből kifolyólag Hipparkhoszt meggyilkolták (ld. zsarnokölők). Hippiász ekkor igazi diktatúrát vezetett be, ami rendkívül népszerűtlenné tette és egy spártai hadsereg segítségével i. e. 510-ben megbuktatták. Az arisztokrata származású radikális politikus Kleiszthenész ezután magához ragadta a kezdeményezést, és reformjaival bevezette a demokráciát Athénban. Kleiszthenész reformjai a négy hagyományos attikai-jón phülé területi alapon 10 phülére osztotta Attikát, amelyik mindegyike 50 tagot küldhetett a buléba, avagy ötszázak tanácsába, ami minden nap összeült. Minden phülé 3 trittüszre oszlott. Egy trittüsz egy vagy több démoszból állt azok nagyságától függően. A népgyűlésen minden szabad polgár (politész) részt vehetett, választhatóságukat pedig a reform kiszélesítette, csak a legalsó, negyedik vagyoni osztály nem volt választható ekkor a buléba, arkhónok pedig már az első két osztály tagjai lehettek. Az Areioszpagosz számára csak az emberölési ügyek feletti bíráskodás és vallási ügyek maradtak. i. e. 487-től az arkhónokat nem választották, hanem sorsolták, csak a sztratégoszokat és a legfőbb gazdasági tisztviselőket választották továbbra is. Ez a rendszer bizonyos kisebb reformokkal rendkívül stabil maradt és fennált egészen a római időkig.

**Athén fénykora és a perzsák elleni háborúk:**

Athén felemelkedése előtt Spárta tekintette magát Görögország vezető hatalmának, vagy hegemónjának. I. e. 499-ben Athén csapatokat küldött Kis-Ázsiába, hogy segítse a ión felkelést a Perzsa Birodalom ellen. A felkelés leverése után a perzsák két hadjáratot is indítottak a görög szárazföld ellen a görögök megbüntetésére és alávetésére. Az első során a perzsákat az i. e. 490-ben a marathóni csatában az athéniak verték meg Miltiadész parancsnoksága alatt, a másodikban az egyesült görög flotta az athéni Themisztoklész vezetésével i. e. 480-ban a szalamiszi csatában a perzsa flottát győzte le. Spárta helyett Athén vette át a görög világ vezetését, és a harcok színterét áttette Kis-Ázsiába. A felszabadított városokból létrehozta a déloszi szövetséget, ami idővel athéni birodalommá vált. Az i. e. 5. században Athén volt a görög irodalom és művészetek (ld. görög színház) központja és az évszázad végétől itt működtek a görög filozófia legnagyobb alakjai. A nyugati kulturális és intellektuális történelem legnagyobb nevei közül néhány ebben az időszakban Athénban élt: a drámaíró Aiszkhülosz, Arisztophanész, Euripidész és Szophoklész, a filozófus Szókratész és tanítványa a fiatal Platón, a történész Hérodotosz, Thuküdidész és a fiatal Xenophón, a költő keószi Szimónidész és a szobrász Pheidiász. Periklész volt a korszak legnagyobb államférfia, aki a déloszi szövetség tagjai által fizetett adókat a Parthenón és más neves épületeket építésére használta fel. Periklész szavaival a város Hellász iskolája lett.

**Peloponnészoszi háború:**

A görög államoknak athéni hegemónia miatti növekvő dühe végül a peloponnézoszi háborúhoz vezetett i. e. 431-ben, amiben Athénnal és a déloszi szövetséggel Spárta és a peloponnézoszi szövetség harcolt egymás ellen. Kezdetben nem nagyon bírtak egymással, mivel Athén tengeri, Spárta pedig szárazföldi hatalom lévén nem tudtak igazán összecsapni egymással. Átmenetileg békét kötöttek i. e. 421-ben (Nikiász-féle béke), de a harcok három év múlva kiújultak. i. e. 415-ben a háborús párt vezetője, Alkibiadész kezdeményezésére nagy erejű expedíciót küldtek Szürakuszai ellen Szicílába. Az expedíciót végül Nikiász vezette, Alkibiadész pedig az ellene felhozott vádak miatt Spártába menekült, ahol rávette a spártaiakat, hogy küldjenek segítséget Szürakuszainak. Szicíliában az athéni hadsereg és flotta teljesen odaveszett, amit Athén nem tudott kiheverni és a tengeren is Spárta kerekedett felül. i. e. 405-ben a spártai flotta Lüszandrosz vezetésével döntő vereséget mért az athéni flottára az aigoszpotamoi csatában. Athént a tengeri szállítási útvonalaktól elvágták és éhínség fenyegette. Ostrom alá vették, és i. e. 404-ben megadta magát.

**Folyamatos háborúk:**

Lüszandrosz véget vetett a demokráciának Athénban és bevezette a harmincak oligarchikus uralmát, amit a harminc zsarnok uralmaként ismerünk. Ez rendkívül népszerűtlen volt, felkelés tört ki és i. e. 403-ban az athéniak helyreállították a demokráciát. Az i. e. 4. században Athén valamelyest visszanyerte erejét, újraszervezte a megváltozott déloszi szövetséget. Spárta szűklátókörű uralmát volt szövetségesei is hamar megelégelték, és Argosz, Korinthosz valamint Thébai i. e. 395 és i. e. 387 között már szövetségben harcolt Athénnal a korinthoszi háborúban. A háború döntetlenül végződött, Athén viszont visszaszerezte cselekvési szabadságát, ha régi hatalmát nem is. Ezekben az évtizedekbenben a város gazdaságilag virágzott és Platón a háború vége táján alapította meg Akadémiáját. Spárta hatalmát végül Thébai törte derékba a leuktrai csatában a spártai elit színe-javát lemészárolva i. e. 371-ben. Az ezt követő évtizedben a görög államok már-már végzetszerűen a legújabb hegemón, Théba ellen fordultak, s a görög történelem legnagyobb hoplitacsatájában Athén és Spárta egy sor más várossal együtt immár szövetségesként harcolt Théba ellen i. e. 362-ben Mantineánál. A csatában tulajdonképpen Théba győzött, de elesett kivételes katonai tehetségű vezérük Epameinóndasz is, s ezért a csata után a status quo alapján békét kötöttek.

**Makedón és római megszállás:**

A század közepére viszont a feltörekvő északi királyság, Makedónia és uralkodója II. Philipposz kezdett dominálni a görög ügyekben, a független Athén utolsó nagy államférfia, Démoszthenész figyelmeztetése (filippikák) ellenére. i. e. 338-ban II. Philipposz a khairóneiai csatában legyőzte a görög városok hadseregét, gyakorlatilag véget vetve ezzel önállóságuknak, bár ezután is a római hódításig bizonyos belső autonómiával rendelkeztek. Philipposz utóda, Alexandrosz, akit Nagy Sándorként ismerünk, rendkívül nagyra becsülte Athént. Nevelője, Arisztotelész Athénba tért vissza – ahol korábban Platónnál tanult – amikor felserdült tanítványa világhódító útjára indult és megalapította saját filozófiai iskoláját, a Lükeiont. Athén gazdag város maradt, briliáns kulturális élettel. Két évszázad makedón felsőbbség után Makedónia és Görögország a Római Birodalom része lett i. e. 146-ban. Athén a félévezredes római uralom alatt is oktatási és filozófiai centrum maradt, császárok patronálták, mint Néró és Hadrianus, de a birodalom kereszténységre való áttérése véget vetett a város pogány oktatási központ szerepének.

**Harc Hellász függetlenségiért:**

Athén titokban összehivtak a poliszokat 480-ban, hogy szövetség kőttesen meg Bizánc ellen és 15 év felkészülés és felfegyverkezés után kirobbant a Hellász függetlenségi háború. Részt vett Athén, Spárta, Kréta, Ciprus. Az egyesült spártai-athéni sereg legyőzik a rómiaikat és felszabadítják Makedóniát, miközben 496-ban a ciprusi-krétai sereg partra száll Kis-Ázsián. 500-ban Athén független és önállón polisz lesz és újra demokrácia van Athénban.

**Lakedaimón:**

Államforma: Katonai Királyság

Államfő: király

Uralkodó: III. Leónidasz

Központ: Spárta

**Korai története:**

A polisz története az i. e. 10. században a dór vándorlással kezdődik, amikor a dórok meghódították a korábban a mükénéi korban itt lakó akhájokat. A kettős királyságot is ebből a korból szokás eredeztetni, de hogy hogyan, arra már több verzió is létezik. Az egyik szerint a tulajdonképpeni két dór törzs (phülé), a Hülleisz és a Dümanesz vezetőiről van szó, a harmadik dór törzs neve (Pamphüloi) ugyanis "mindenféle törzsből valót" jelent, azaz afféle utólagos kreációra utal. A másik változat szerint a hódító dórok és az alávetett akhájok vezetőiről van szó egyféle kiegyezés útján, ahol az akhájok vezető rétegét egyenlőnek ismerték el a dórokkal. De ezentúl ennél későbbi fejlemény is lehet a két király intézménye. A két király teljesen egyenrangú volt, az egyik nem tehetett semmit a másik vétója ellen. Ugyanakkor az Agiada királynak egy kicsit nagyobb tisztelet járt, mint az Eurüpóntidának, mert családja a hagyomány szerint ősibb volt. Egy spártai legenda Arisztodémosz király ikerfiaira vezeti vissza a kettős királyságot. Egyes kutatók viszont az abszolutizmus elkerülésének igényére, ahogy Róma két consulja esetén. Bár ez is egy bizonyos fejlődés eredménye. Rómában a király hivatalonoka volt az egyetlen konzul, aki csak később kapott kollégát a korai köztársaság idején. A két karthágói suffes is példa a kettős hatalomra. Az i. e. 9. században Lakedaimónban talált szétszórt, politikai központtal nem rendelkező őslakosokból lettek a perioikoszok, a betelepülő új telepesek i. e. 850 és i. e. 750 között kialakítják a protogeometrikus kerámia helyi változatát, ami még ellenállt a külső behatásoknak. A háborúk csillapodásának jele, hogy a hagyomány szerint i. e. 776-tól négyévente megrendezik az olümpiai játékokat amelyeknek idejére általános fegyverszünet lép életbe. i. e. 750 és i. e. 650 között Spárta kilép az elszigeteltségből és a vázákon argoszi és korinthoszi motívumok jelennek meg. Az ebből a korból származó edények már ismertek Spárta dél-itáliai kolóniájából (apoikia), Taraszban is. Az i. e. 6. század második felének elefántcsontfaragás, bronzművesség és terrakottakészítés termékei már az egész mediterráneumban elterjednek. Ekkor Spárta külföldi művészeket is vendégül lát, például a magnésziai Bathüklész Amüklaiban megfaragja Apollón híres trónját. A gazdagoknak szóló szép tárgyak mellett azok silányabb utánzatai is megtalálhatók, nyilván a szegényebbek számára, akik utánozni szeretnék a gazdagokat. i. e. 525 után ennek a virágzásnak valami véget vet, és a spártai művészet rohamos hanyatlásnak indul, de az előző korszak régészeti bizonyítékai élesen ellentmondanak a későbbi írók egyenlőségről, egyszerűségről és idegengyűlöletről szóló tudósításainak. A régészeti bizonyítékok szerint az i. e. 8. század második felében az első messzéniai háborúban Spárta megszerezte Messzénia termékeny központi területeit – Messzénét és környékét – és lakóit perioikoszokká tette. Fél évszázad múlva – valószínűleg a spártaiaknak az Argosztól elszenvedett veresége nyomán – a messzénéiek fellázadtak és az árkádiaiak segítségével 20 évig sikeresen ellen álltak. Ez volt a második messzéniai háború, amiben végül Spárta győzött, és most már egész Messzéniát megszerezte. Valószínűleg erre a korra utal az a hagyomány, miszerint Lükurgosz államreformja során 9000 klaroszt osztott szét a spártaiak és 30000-et a perioikoszok között. Ekkor indult virágzásnak a spártai művészet és az árkádiai nemzetközi kapcsolatok. Az árkádiai Tegeával a szántóföldekért vívott küzdelem végül egy ütközőállam létrehozásával ért véget. Ekkor Argosz maradt az egyetlen veszélyes rivális, akiket i. e. 546-ban sikerült legyőzni a thüreai csatában, s ezzel az északi szárazföldi határ veszélyeztetettsége egy időre megszűnt.

**Spártai hegemónia:**

Az i. e. 6. század közepén a háborúk következtében megerősödött a spártai katonai szellem, amit az antik tradíció Khilónhoz, a hét bölcs egyikéhez köt, aki i. e. 556-ban volt ephorosz. A katonai szellem a kereskedelem és kultúra hanyatlását eredményezte, a perzsa, kelta, karthágói és athéni kereskedelmi versenytársakkal szemben Spárta alulmarad, a helyi piacok felé forduló kézművesek termékein az igénytelenség lesz úrrá. Ekkor jelenik meg a spártai "egyszerűség" és idegengyűlölet (xenélaszia, szó szerint "idegenek kiűzése"). Ugyanekkor kiépíti a peloponnézoszi katonai szövetséget, a szümmakhiát, amiben Argosz kivételével minden peloponnézoszi polisz részt vesz. Háborúban közösen viselik a költségeket, békében viszont semmilyen adót nem fizetnek. Az egyes poliszok teljes autonómiát élveznek. A görög-perzsa háborúk kezdetére – amikor a Perzsa Birodalom megpróbálta alávetni uralmának a görög szárazföldet – Spárta volt Görögország vezető katonai hatalma az iszthmoszi szövetség élén. A marathóni csatába vallási okokból későn érkeztek, ott megtekintették a halott perzsákat, majd gratuláltak az athéniaknak és hazavonultak. Formálisan ők voltak a görög hadsereg és flotta vezetői a szalamiszi csata idején is, ami előtt 300 spártai a thermopülai csatában tartóztatta fel egy ideig a perzsákat – ami óriási méretű volt, de a 700 000-es becslés inkább túlzó, mint valós – mind egy szálig elesve élükön I. Leónidasz Agiada királlyal. i. e. 479-ben azután a plataiai csatában Boiótiában a szárazföldön is sikerült a perzsák visszamaradt hadseregét legyőzni Pauszaniasz spártai régens vezetésével, aki Leónidasz halála után a fiatal Pleisztarkhosz helyett uralkodott.

**Athéni hegemónia:**

A háborús győzelmek azonban inkább Athén érdemei voltak, s ez nagyon megnöveltea Themisztoklész flottafejlesztése miatt tengeri és kereskedelmi hatalommá vált Athén tekintélyét, ugyanakkor Spártától elfordultak a perzsa despotaként viselkedő Pauszaniasz miatt. Spártát később nagyon meggyengítette az i. e. 464-es földrengés, amiben 20 000 homoiosz és perioikosz halt meg. Nyomában azonnal kitört a harmadik messzéniai háborúnak is nevezett nagy helótafelkelés, amit csak i. e. 458-ra sikerült a többi görög polisz segítségével leverni. Spárta szerencséjére a perioikoszok nem lázadtak fel, ami sokkal jobb helyzetüket mutatja talán a spártai társadalomban. Időközben Athén létrehozta a déloszi szövetséget, ami kezdett athéni birodalommá válni. E miatt az athéni politika miatt régi szövetségesei visszapártoltak Spártához, és a két szövetség ellentétei i. e. 431-ben a peloponnészoszi háborúhoz vezettek. A felek kezdetben nem bírtak egymással, mert Spárta a szárazföldön, Athén a tengeren dominált. Spárta a szárazföldön blokád alá vonta Athént, de az a tenger felől el tudta látni magát. Végül a szicíliai expedíció meggyengítette Athén tengeri hatalmát, és Lüszandrosz nauarkhosz vezetésével Spárta az aigoszpotamoi csatában szétzúzta az athéni flottát.

**Spártai hegemónia:**

Az ezt követő spártai dominanciát a győztesek rendkívül rövidlátó politikája jellemezte, s hamarosan régi szövetségesei – Korinthosz, Thébai, Argosz – ismét Spárta ellen fordultak összefogva ősellenségükkel, Athénnal, s i. e. 395 és i. e. 387 között a végül döntést nem hozó korinthoszi háborúban csaptak össze Spártával. A következő években Thébai Epameinóndasz és Pelopidasz vezetésével megerősítette a boiót szövetséget és i. e. 379-ben a leuktrai csatában a források szerint 932 homoiosz közül jelenlévő 700-ból 400-at megölve új harctéri taktikájával tönkreverte a számbeli fölényben lévő spártai phalanxot, amivel végeszakadt Spárta többévszázados görögországi dominanciájának.

**Thébai hegemónia:**

Théba rövid hegemóniája következett, aminek során a Peloponnészoszra tette át a harcok színterét s emberemlékezet óta először lépett idegen hadsereg Lakedaimón területére. A spártaiak peloponnézoszi dominanciáját megtörendő a spártai határokhoz közel Árkádiában felépítette az új nagyvárost, Megalopoliszt, s az újonnan a boiótiai szövetség mintájára szervezett árkádiai szövetség székhelyévé tette. Behatolt Messzéniába és felszabadította a több száz éves spártai uralom alól. Az Ithóné hegyen – ahol a helóták éveken keresztül sikeresen kitartottak – felépítette a régi várost, Messzénét, hogy a messzéniaiak meg tudják magukat védeni. Jelentős szántóföldektől megfosztva, új ellenségektől körülvéve Spárta főhatalma ekkor végleg lehanyatlott. Ahogy lenni szokott, Thébai szövetségeseinek egy része elpártolt az új hegemóntól, s i. e. 362-ben a mantineai csata (i. e. 362) többek között Athén, Spárta, Mantinea és Élisz harcoltak Thébai, a boiót szövetség, Tegea, Argosz, Megalopolisz és mások ellen. A csatában Epameinóndasz már győzött, amikor az ellenség üldözése közben halálos sebet kapott, s utolsó kívánságára – miután Pelopidasz már korábban meghalt, és nem volt több nagy thébai vezető – a thébaiak a status quo alapján békét kötöttek Spártával, Athénnal és szövetségeseikkel. Thébai visszahúzódása után megnyílt az út a makedón befolyás növekedése előtt, s i. e. 338-ban a khairóneiai csatában II. Philipposz legyőzte a görög városok egyesült seregét.

**A hellenizmus idején:**

Így került Spárta Makedónia uralma alá, amit hasztalan próbált i. e. 330-ban lerázni. Nagy Sándor halála i. e. 323-ban és birodalmának diadokhosz államokra bomlása lélegzetvételhez juttatta a görög városokat. Megerősödtek az először i. e. 367-ben említett aitóliai szövetséghez vagy az i. e. 6. századi törzsszövetségből az i. e. 5. században városszövetséggé alakuló akháj szövetséghez hasonló városszövetségek. Ezek mérsékelték a makedón befolyást, de az akháj szövetség konkurenciát is jelentett Spárta számára. Az i. e. 3. század közepén IV. Agisz és III. Kleomenész királyok sikertelen kísérletet tettek Spárta régi fényének fölélesztésére. Ezeknek a törekvéseknek i. e. 222-ben vetett véget a szellasziai csata, amelyben Kleomenész és hadserege vereséget szenvedett Makedóniától és az akháj szövetségtől. Rövid önállóságot (i. e. 206 – i. e. 190) még Nabisz türannosz alatt élvezett.

**A Római Birodalom idején:**

Makedónia i. e. 148-ban történt római provinciává válása után római uralom alá kerül. Ekkor is élvezett bizonyos autonómiát, például i. e. 140-ben a régi ellenféllel Messzénével támadt vitájában Milétoszt kérik fel döntőbírónak

**Harc Hellász függetlenségiért:**

Athén titokban összehivtak a poliszokat 480-ban, hogy szövetség kőttesen meg Bizánc ellen és 15 év felkészülés és felfegyverkezés után kirobbant a Hellász függetlenségi háború. Részt vett Athén, Spárta, Kréta, Ciprus. Az egyesült spártai-athéni sereg legyőzik a rómiaikat és felszabadítják Makedóniát, miközben 496-ban a ciprusi-krétai sereg partra száll Kis-Ázsián. 500-ban Spárta önálló katonai poliszé vált.

**Mükéné:**

Államforma: Monarchia

Államfő: király

Uralkodó: II. Agamemnón

Központja: Mükéné

**Története:**

Mükéné területén a legelső lakók az újkőkorban érkeztek, helyi pásztorkultúrák nyomai kerültek elő. A várost az i. e. 1900 körül, a helladikus korban bevándorló akhájok alapították. Stratégiailag kedvező fekvése jelentős várossá emelte, és rövid idő alatt uralma alá került az egész Peloponnészosz. Mükéné a bronzkorban hatalmas város volt, királyait rendkívüli pompával temették el. A mükénéi várat, melyet fokozatosan építettek ki és többször bővítették, 900 méter hosszú, 6 méter vastag fallal erősítették meg. A küklópikus (cyclopikus) falazat 30 000 m² nagyságú területet vesz körül. Az i. e. XVII-XVI. században a sírok földbe vájt, mély aknák voltak. A bronzkor későbbi szakaszában nagyszabású kupolasírokat építettek. I. e. 1400 körül a Krétán lévő Knósszosz is mükénei megszállás alá került. Hatalma csúcspontját az i. e. XIII. században érte el, amikor a róla elnevezett mükénéi kultúra egyik legjelentősebb központja volt. Ekkora a mükénéiek befolyásukat és hatalmukat kiterjesztették egész Krétára, a kis-ázsiai partvidékre, Szicíliára és részben a Rómától északra fekvő területekre is. Jelentősége akkor szűnt meg, amikor az i. e. XII. század közepén a bevándorló dór törzsek elpusztították a várost és a kultúrát is. Csak az archaikus korban, az i. e. VII. században népesült be újra. Ekkor az akropoliszon emeltek egy kis Athéné-templomot is. A görög-perzsa háborúkban Mükéné Thermopülénél és Plataiainál lezajlott ütközetekben (i. e. 490, illetve i. e. 479.) 2-300 fős katonai egységgel vett részt. I. e. 468-ban Argosz elfoglalta és lerombolta. Ettől kezdve évszázadokon keresztül lakatlan volt.

**Újra megalakulása:**

**476-ban újra kezdték építeni a várost, mely 500-ra a város 90%-ka felépült. Ekkor már újra létezik Mükéné II.** Agamemnón király uralkodása alatt.

**Kréta:**

Államforma: Kereskedelmi Köztársaság

Államfő: Arkhon

Arkhon: Akhilleusz

Központ: Knósszosz

**Kialakulása:**

A minószi civilizáció eredete, kialakulása nem ismert pontosan. Nyugat-Krétán találtak ugyan őskőkori pattintott kőeszközöket (ezek még a legutóbbi jégkorszak idejéből valók, amikor a szárazföld és Kréta szigete a tenger alacsony szintje miatt többé-kevésbé egybefüggő szárazulatot alkotott, így megkönnyítette az őskőkori vadászoknak a bejutást a szigetre). A legelső biztos régészeti leletek az újkőkorból származnak. Ekkor hozták be a szigetre az új telepesek a fejlett neolitikus életmódot, az állattenyésztést és növénytermesztést. E telepesek valószínűleg Anatóliából érkeztek, és ők alapozták meg a későbbi krétai civilizációt, amely i. e. 2500-ban már igen magas szintre jutott. A korai civilizáció idejére megjelentek a szabályosan tervezett városok, építőanyagként használták a téglát és a köveket, ismerték a fémművességet és a szépen kidolgozott ékszerek készítésének módját. A korai civilizáció ezután ismeretlen okból hanyatlásnak indult.

**Az aranykor:**

Az i. e. 2000 és i. e. 1450 közötti kort szokás aranykornak is hívni, ekkor érte el csúcsát a minószi civilizáció, amely a palotaépítésekben is megmutatkozik. A minószi kultúra eredetére egy görög legenda vet némi fényt, amely szerint a civilizáció megteremtője Minósz, Zeusz fia, az istenkirály volt, aki a Nap lányát, Pasziphaét vette feleségül. Pasziphaéra az istenek bosszúból őrületet bocsátottak, aki egy bikával közösült. Gyermekük, Minótaurosz egy szörny volt, ezért egy labirintusba zárták. Táplálékul minden évben 10 athéni ifjat és 10 athéni leányt áldoztak fel neki, de a hős Thészeusz megküzdött vele és megölte, majd Ariadné fonalának segítségével kijutott a labirintusból. A tudomány máig keresi a legenda eredetét, kutatja Minósz király valódiságát. A kultúra igen magas fokra fejlődött, de utána hanyatlásnak indult. A hanyatlás okai nem ismertek, talán újabb földrengés vagy háború okozhatta.

**Művészet és kultúra**:

I. e. 2000 körül épültek meg az első nagyobb paloták. Ezek őrzik a minószi kultúra emlékeit. A legnagyobb a knósszoszi palota, melyet i. e. 1900 körül emeltek. Kr. e. 1700 körül újból hozzáláttak a paloták építéséhez. Ekkor jelentek meg a színes falfestmények (freskók) a házakon. A mükénéi sírokban gyakran találtak krétai eredetű ivócsészéket és fegyvereket. A leggazdagabban a tőröket díszítették, ezüsttel és fekete niellóval vonták be, a markolatot gyakran díszítették arannyal vagy drágakövekkel. Egyes tőrökön teljes jeleneteket ábrázoltak, például harcosokat, amint állatokkal küzdenek, vagy egyiptomi ihletésű vadászjelenetet, ahol macskák üldöznek egy vízimadarat.

**Gazdaság:**

A kultúrával együtt fejlődött a kézműipar is, amely nagy hatást gyakorolt a kereskedelemre. Megjelentek a fazekaskorongok, melyekkel a tömegtermelés megjelenése mellett a kész termékek minősége is fejlődött. Fellendült a mezőgazdaság, magas fokra fejlesztették a szőlő és az olajbogyó termesztését. Egyre több juhot tenyésztettek, így egyre több gyapjúhoz jutottak. Termékeikkel a tengeren is kereskedtek. Fejlődött az ipar, egyre több vasat és bronzot használtak, amelyekből mindennapi használati tárgyakat – evőeszközöket, különféle használati termékeket – készítettek, amelyek megkönnyítették a ház körüli munkát, hatékonyabbá tették a mezőgazdaságot. A kereskedelem is rohamos fejlődésnek indult. Modernebb társadalom képe bontakozik ki, melynek középpontjában a király állt. Megjelentek mellette az udvari előkelők, a nemesség és a gazdagok osztályai is. Mivel a fejlődés felgyorsult, a népesség száma is megnőtt. Ez megkövetelte az új kormányzati rendszerek kialakítását.

**Hajózás és kereskedelem:**

A krétai civilizáció virágzásának egyik fontos összetevője volt a tengeri kereskedelem. Ennek alapját az egyiptomiaktól átvett és továbbfejlesztett hajóépítési ismeretek biztosították, erre bizonyítékok a hajóábrázolásokon megjelenő egyiptomi jellegzetességek. Jelentős krétai újítás azonban, hogy megjelenik a döfőorr, ami csak a hajógerinc meghosszabbításaként képzelhető el. Vagyis a krétaiak az egyiptomiakkal szemben már használták a hajógerincet, mint a hajótest alapját. Erős hajóikkal virágzó kereskedelmet építettek ki és tartottak fent a Földközi-tenger keleti medencéjében, amelynek védelmére erős hadiflottát hoztak létre. A kereskedelem fejlődésével együtt telepeket is alapítottak. Már i. e. 2000 előtt települést hoztak létre Kasztrínál, Küthéra szigetén. Az i. e. 16. században krétai telepesek érkeztek Milétoszba, Rodoszra és krétaiak éltek a Kükládok több városában is (például a méloszi Phülakopiban és a keószi Ajína Iríniben). A környező szigetek és a szárazföld egyes részei a krétaiak adófizetői lehettek. Egyiptomba, a görög szárazföldre, Ciprusra és a föníciai városokba nyersanyagot,

**Társadalom, vallás, kultúra:**

A minószi civilizáció társadalma valószínűleg sokban különbözött az egykorú keleti kultúrákétól. A hatalmat itt nagyobbrészt nők tartották kezükben, míg a férfiak szerepe kisebb volt. A nép többi tagja egyszerű pásztorkodásból, kisebb iparral foglalkozott. A társadalomra vonatkozó ismereteink rendkívül hiányosak, mert írásuk a mai napig megfejtetlen. Az előző feltevéseket az alapozza meg, hogy csak azok a városok voltak kiépítve (Knósszosz, Phaisztosz, Malia), melyekben a művészet magas fokra jutott, s a kereskedelem is itt zajlott. Flottáik a Mediterráneum keleti felével kereskedtek. A többi kisebb város csupán mezőváros volt vagy iparváros. A vallás nagy szerepet játszott. A vallás azonban nem a keleten ekkorra eluralkodó transzcendens teremtésközpontú, hanem természetvallás volt, középpontjában az azt megtestesítő női istenséggel.

**A hanyatlás:**

I. e. 1500 körül a kultúra ismét romokban hevert. Ennek oka lehetett a Théra (ma Szantorini) szigetén bekövetkezett vulkánkitörés és cunami. Mások szerint lázadás állhat a középpontban, megint mások inváziót emlegetnek. Ebben az időben az égei-tengeri szigetvilág több városát is tűz emésztette el. A minószi kultúra ennek ellenére később még egyszer felemelkedett, és rövid ideig virágzott, de nem volt már elég ereje a kibontakozáshoz. Megjelentek a szárazföld felől érkező új telepesek, az akháj hódítók, akik új írást, új kultúrát hoztak magukkal. Ezzel a krétai kultúra lehanyatlott, helyét a mükénéi kultúra vette át.

Athén titokban összehivtak a poliszokat 480-ban, hogy szövetség kőttesen meg Bizánc ellen és 15 év felkészülés és felfegyverkezés után kirobbant a Hellász függetlenségi háború. Részt vett Athén, Spárta, Kréta, Ciprus. Az egyesült spártai-athéni sereg legyőzik a rómiaikat és felszabadítják Makedóniát, miközben 496-ban a ciprusi-krétai sereg partra száll Kis-Ázsián. 500-ban Kréta független és önállón állam lett lesz és demokrácia van. Knósszoszt régen újraépítették és jelenleg ez a központ.

**Makedónia:**

Államforma: Királyság

Államfő: király

Uralkodó: IV. Philipposz

Központja: Palla

**A mitikus gyökerek:**

Hérodotosz szerint Héraklész ükunokájától, Témenosztól származott Perdikkasz. Az argoszi hérosz fivéreivel, Gauanésszel és Aeroposszal együtt illíriai vándorlás után vette át a makedón törzsek felett a hatalmat, megalapítva a makedón ősállamot, Makedoniszt. Egy jóval későbbi, Alexandriai Kelemen keresztény egyházatya által ránk hagyományozott történet szerint Témenosz egy másik leszármazottja, Karanosz volt a fővárosalapító Apollón egy jóslatát követve. Abban azonban minden hagyomány megegyezik, hogy az Argeadai Makedonesz uralkodóház argoszi származású. Makedónia ősi fővárosa Aigai volt, amelynek neve a kecskékkel (görögül aix, birt. aigosz) kapcsolatos. A fennmaradt, alapítást állítólagosan előidéző jóslatok mind kecskelegelőkkel hozzák kapcsolatba a hely kiválasztását. Aigai egészen I. Arkhelaosz uralkodásáig (i. e. 413 – 399 k.) főváros maradt, később a Pellában regnáló királyok is itt temetkeztek.

**A kezdetek:**

Az i. e. 12. század táján szorították a makedónok őseit keletre a molosszoszok. A i. e. 7–6. század folyamán szerveződött a transzhumáló kecske- és juhtartásból élő makedón törzsek összessége a Témenida-dinasztia uralkodása alatt állammá a Bermion-hegység vidékén. A hús-vér embernek tekintett alapító Perdikkasz és utódai történetét ebben a korszakban nem ismerjük, de már ekkoriban sikerült meghódítani a tengerparti Pieriát, az Olümposz északi tövében fekvő síkságot, a Múzsák lakhelyét a mitológiában. Az itt élő pieriszek a Sztrimónasz (Sztrümón) völgyébe települtek át. A másik hódítás szintén a Thermai-öböl partvidékén, Pieriától északra fekvő Bottaia volt. Az első király, akinek körülbelül meg tudjuk határozni az uralkodási idejét, I. Amüntasz (i. e. 540 – 495 k.) volt. Perdikkasz és közte Argaiosz, I. Philipposz, I. Aeroposz és Alketasz királyok nevét ismerjük, de uralkodási idejük meghatározhatatlan.

**I. Amüntasz és I. Alexandrosz:**

Makedónia a görög-perzsa háborúk során lépett a történelem színpadára. Amüntasz I. Dareiosz i. e. 513-as trákiai hadjáratát arra használta ki, hogy felajánlja hűségét a nagykirálynak, kelet felé meghódítsa az Axioszig terjedő síkságot. A mocsaras vidék feletti ellenőrzés biztosította a keleti határt, így a király nyugat felé is megindulhatott seregeivel. Itt az őshaza, a Pindosz hegység elérése volt a cél. Le is győzte Eordaia és Almópia lakóit Oresztisz és Lünkésztisz között. Később az elűzött athéni türannosz, Hippiasz számára ajánlott fel birtokokat országában. A perzsabarátság mellett a görögökkel is szorosabbra fűzte viszonyát az északi királyság. Amüntasz trónörököse, a későbbi I. Alexandrosz i. e. 500 körül részt vett az olümpiai játékokon, amivel a hellének is elismerték görög származását. Alexandrosz később perzsaellenesnek tüntette fel magát, azonban uralkodása alatt, az i. e. 480-as években kijárta a Makedónián keresztül vonulni tervező Xerxésznél, hogy az engedélyezze számára az északnyugati irányú hódításokat. i. e. 480-ban aztán meg is érkezett a körülbelül 200-250 000 fős perzsa haderő, az iszthmoszi szövetség hadai pedig a Tempé-völgyben rendezkedtek be, a makedón-thesszál határon. Az elhúzódó harc és az ebből fakadó ellátási nehézségek fenyegető réme – vagy később hangoztatott görögbarátsága – miatt Alexandrosz javasolta a visszavonulást a görögöknek, amit azok végre is hajtottak, mivel valószínűleg értesültek róla, hogy Xerxész máshonnan közeledik. Alexandrosz mindvégig köpönyegforgató politikát folytatott, ugyanis míg a makedónok a perzsákkal együtt pusztították Hellasz földjeit, Athénnak küldött 100 triérész megépítésére elegendő fát. Ekkor lett az „athéniak vendégbarátja és jótevője”. Az i. e. 479-es vereségek után természetesen azonnal hajdani szövetségesei ellen fordult, és meghódította a perzsák hűbéreseit az Axiosz és a Sztrümón között. Ezzel viszont a déloszi szövetségen keresztül birodalomépítésbe fogó Athénnal került szembe pangaioni bányák vidékén, ahol megszerezte Enneahodoi városát – nem messze az athéni uralom alá került Éióntól. Segítséget nyújtott a hazaárulónak kikiáltott Themisztoklésznek menekülés közben, és valószínűleg szerepet játszott abban, hogy Enneahodoinál i. e. 465-ben 10000 athéni telepest mészárolhattak le a trákok. I. Alexandrosz számos szállal kötötte négyszeres területűre növelt országát a hellén – elsősorban athéni – civilizációhoz. Alatta kezdődött meg i. e. 478 után az önálló makedón pénzverés, a mükénéi menekültek befogadása i. e. 468 után, illetve a hellénséget hangsúlyozó két városalapítás, Hérakleion és Dion.

**A peloponnészoszi háborúban:**

Alexandroszt az i. e. 450-es évek második felében valószínűleg meggyilkolták. Halála után öt fia közül három, Philipposz, Alketasz és a végül trónra jutó II. Perdikkasz között súlyos polgárháború robbant ki. A harcokban elveszett a Sztrümóntól nyugatra fekvő Biszaltia, vele együtt a gazdag nemesfémbányák. Keletről déltrák betörések, nyugatról Felső-Makedónia függetlenedő fejedelmei, délről pedig az i. e. 437-ben Amphipoliszt megalapító athéniak fenyegették a hajdan virágzó királyságot. Perdikkasz Athént szándékozta először meggyengíteni, ezét kihasználva a már zajló epidamnoszi háborút, elmélyítette Korinthosz és Athén ellenségeskedését az iszthmoszi kereskedőállam gyarmatvárosa, a kalkhidikéi Poteidaia kiugrasztásával a déloszi szövetségből. A makedón király ügyes politikával elérte, hogy Athén ne őt, hanem a lázadó khalkidikéi államokat támadja meg. Ilyen helyzetben tört ki i. e. 431-ben a peloponnészoszi háború. Perdikkasz mindjárt a háború elején kénytelen volt kiegyezni a Thermét (Szaloniki elődje) elfoglaló, Methónét elpártoltató és a Philipposz trónigényét támogató odrüszi trák király, Szitalkész mellé álló Athénnal. Azonban továbbra is Spártát és szövetségeseit támogatta, így Athén ráuszította Szitalkészt. i. e. 429-ben kb. 150 000 trák dúlta végig Makedóniát, és túlerejüket csak dinasztikus kapcsolatok kiépítésével és hozománnyal lehetett leszerelni. Perdikkasz csak i. e. 424-ben talált alkalmat ismét Athén ellen tenni, éspedig Braszidasz spártai hadvezér északi hadjárata alkalmával. Mivel a lakedaimóni vezérkarral nem tudott dűlőre jutni, i. e. 422-ben átállt Athén oldalára, de a következő évben az athéni–makedón sereg elvesztette az amphipoliszi csatát. A tíz évnyi harc eredményeképpen számos fontos város (Hérakleion, Bormiszkosz, Methóné) a déloszi szövetség tagja lett, a peloponnészoszi befolyás alatt álló Khalkidiké a déli tartományokat fenyegette, a sztrümóni bányák elvesztek, Felső-Makedónia pedig függetlenedett. Makedónia vészterhes idők elé nézett; i. e. 423 és i. e. 417 között még a pénzverése is szünetelt.

**Makedónia felemelkedése:**

III. Amüntasz (uralkodott i. e. 392–370) királynak hat fia volt. Ebből háromnak anyja főfelesége, Euridüké, a másik három pedig Gügaia fia. II. Alexandroszt két év uralkodás után meggyilkolták, i. e. 368-ban. Az antik források szerint a gyilkosságot saját anyja, Eurüdiké, és annak szeretője, Ptolemaiosz tervelte ki és hajtotta végre. Lehetséges, hogy ez csak rosszindulatú pletyka, mindenesetre az új uralkodó mellett Ptolemaiosz lett a régens, a gyilkosságért pedig egy Apollophanész nevű férfit ítélt el a népgyűlés. II. Alexandrosz öccse, III. Perdikkasz következett az uralkodásban. I. e. 365-ben visszahozatta öccsét, Philipposzt Makedóniába aki Thébában volt túsz i. e. 368-tól. Kevés adat van Perdikkasz uralkodásáról. Hadjáratot vezetett Felső-Makedóniába az illír Bardülisz ellen. A hadjárat katasztrófával végződött, a király meghalt. A király kisfia IV. Amüntasz lett az új uralkodó, de III. Amüntasz harmadik, legkisebb fia, Philipposz lett a régens. Philipposz még abban az évben király lett. Unokaöccsét életben hagyta, mert nem találta veszélyesnek a trónjára. II. Philipposz (i. e. 356 – i. e. 336) egy megfogyatkozott ország élére került, melyet több oldalról is veszélyeztettek. Sok háborúban kamatoztatta a Thébaiban, Epameinóndasztól tanult haditudományokat. Legjobb hadvezére Parmenión segítségével kifejlesztette a makedón phalanx-ot, átvette a ferde, lépcsőzött alakzatot, és új fegyverrel, a szariszával látta el gyalogságát. Hadseregreformjai tették lehetővé később III. Alexandrosz (Nagy Sándor) számára a hódításokat.

**Fénykor:**

Makedónia fénykora a II. Philipposz és III. Alexandrosz uralkodásától számított időszak. Az ország jelentős történelmi szerepet játszott egészen a római hódításig. Alexandrosz birodalma rögtön halála után darabokra esett és az anyaország sokáig sikerrel állt helyt a diadokhosz-háborúkban, egészen addig, míg végül a rómaiak megnem szálták.

**Trója:**

Államforma: Monarchia

Államfő: király

Uralkodó: I. Parisz

Központja: Trója.

**Története(mondája):**

Trója valahol i.e 2 vagy 1.évezredén jött létre. Trója akkori népei a trószok, Trószt legendás trójai hőstől származtatják magukat, aki Zeusz egyik unokája volt. Trósz fia Iloszból lesz a város neve Ilion, másik néven Troié azzal Trója. Trósz unokája, Priamosz, aki a trójai háború idején király volt. Annak volt két fia, Hektor ész Parisz. Parisz Spártában ment ekkor diplomáciai céllal, ám a vége az lett hogy elrabolta Szép Helenét, Meneláosz akkori spártai király feleségét és a spártai kincseket. E miatt kirobbant egy 10 éves háború a görögök és a trószok között, mely Odüsszeusz falovas tervinek köszöhetőleg, a görögök nyerik meg és elpusztítják.

**Újraépítse:**

476-ban a Keletrómaiak elkezdték valahogy újra felépíteni a várost, 495-re csak a 80%-ka lett kész, ám az egyesült krétai-ciprusi sereg elfoglalják Kis-Ázsia partjait és keményen elinalták a bizánci seregekkel szemben. Trójának továbbra is építenie kell magát.

**Ciprus:**

Államforma: Köztársaság

Államfő: Arkhon

Arkhon: Adonisz

Központja: Ciprus

**Története:**

A görög mitológia szerint a sziget körüli tengerben született Aphrodité, a szépség és szerelem istennője. A szigeten már a Kr. e. 10-11. században is éltek emberek és háziállatok, Ciprusról származik a macska és az ember kapcsolatának egyik első bizonyítéka. Az őslakók az eteociprusiak voltak, majd a görögök és a föníciaiak is megjelentek a szigeten, ahol 7-10 városállam alakult ki. Sajátosságuk, hogy azzal együtt, hogy sok tekintetben hasonlítottak a görög poliszokra, élükön király állt. A sziget rézbányászatáról kapta nevét és az itt kialakuló Aphrodité-kultuszról lett közismert, ami a későbbiekben is védjegye maradt. Ciprus hamar a térségben háborúzó nagyhatalmak kereszttüzébe került és rövidebb időszakokra az asszírok és az egyiptomiak is megszállták. Kr. e. 545-ben a görögök legnagyobb térségbeli riválisai, a perzsák lettek a sziget urai. Uralmuk ellen a szigetlakók Onészilosz ciprusi hős vezetésével keltek fel - sikertelenül. Komolyabb eredményeket ért Euagorasz szalamiszi király, de a perzsa uralmat végül ő sem tudta megtörni. Ez csak Kr. e. 332 körül, Nagy Sándor érkezésével következett be. Nagy Sándor korai halála után birodalma többfelé oszlott és Ciprus a ptolemaidák fennhatósága alá került. A királyságok megszűntek, de a sziget ellenállt minden támadásnak, egészen Kr.e. 58-ig, amikor a Római Köztársaság megszállta azt. A rómaiak gazdag villákat emeltek és ápolták Aphrodité (Vénusz) kultuszát is, így gazdag kulturális örökséget hagytak maguk után. 495-ben csatlakoztak a lázadókhoz és az egyesült krétai-ciprusi sereg Kis-Ázsián védekeztek a rómaiak ellen.