The Altar

Altaret (The Altar)

Jag tappade andan när jag föll på rygg. Mitt huvud slogs mot marken och smärtan spred sig i kroppen. Jag såg mina armar på golvet framför mig. Bara av att se dem livlösa spred en känsla av hopplöshet. Mina två bröder togs ifrån mig. All min energi gick till att hålla mina ögon öppna. Det var så svag jag verkligen var. Den yngre ropade mitt namn mellan gråten av panik och den äldre försökte strida emot. Det hjälpte inte när stora män redan greppat tag i dem och hade dragit dem med sig ut ur rummet. Jag skrek men jag visste inte varför. Jag skämdes över att böla just nu. Det fanns sådant som jag skulle varit kapabel till att göra, men min kropp var alldeles för svag för sånt. Jag hade förlorat min titel som syster. Jag förtjänade den inte mer. Den yngre ropade ut igen och min svaga kropp härmade bara hans handlingar. Jag orkade ingenting mer. Jag skrek och upprepade konstant, bad hur dem skulle byta plats mellan oss. Efter att mitt beteende verkade ha irriterat dem nog, gjorde de vad jag ville. Den yngre slängdes mot det hårda stengolvet och istället plockades jag upp och drogs i kläderna med den äldre. Jag gjorde inget motstånd. Jag såg min yngre i ögonen och gav honom ett leende. Jag var inte längre en värdig syster, men jag var ändå skyldig honom mitt liv. Det här var det minsta jag kunde göra.

Min äldre bror drogs upp på ett altar och blev bunden med rep. Flertal nålar blev stuckna in i honom och hans sår gick inte ens att räkna längre. Det fanns nog inte en enda glimt av hans hy som inte var svullen eller täckt av blåmärken. Jag visste aldrig säkert när det skulle vara den sista gången som jag skulle få se honom eller höra hans röst. Hans rop ekade i den tomma salen och jag ville inte se honom lida. Om jag intalade mig själv att jag inte såg honom så skulle kanske hans lidande minska. Det var en idiotisk tanke. Den var också väldigt egoistisk.

De som skadade honom ignorerade hans rop och fortsatte arbeta som om allting var normalt. Som om hans smärta var någonting vardagligt. Jag lade märke till en flicka några meter bort från mig som inte heller vågade se på den äldre. Det rann blod nedför hennes högra öga och hennes kropp var minst lika skadad som vår. Hon var nog också en av de som fördes hit. När jag mötte hennes blick var den fylld av skräck. Hon var äldre än mig, men jag kände mig äldre än henne. Det var som om hon bad mig om hjälp. Jag visste inte vad jag skulle göra.

Den äldres rop tystnaden plötsligt och övergick istället till ett kvävande ljud. Hans kropp skakade extremt och av ren instinkt ropade jag ut och kände hur mina irriterade ögon började tåra igen. En man greppade tag i mig och höll mig på plats. De skar av den äldres rep runt handleder och fotleder där nya sår bildats och återfått nya blödande sår. De knuffade honom av altaren och drog fram mig den här gången. Jag såg flickan i ögonen innan mitt huvud vänds på med våld. Jag placerades på det blodiga altaret och knyts fast likadant som min bror tidigare blivit. Jag kunde se hans livlösa kropp på stengolvet när mer blod spred sig kring hans lik. Mina läppar började att darra och därefter resterande delen av min kropp. Jag hade bett till Gudinnan att hålla mina bröder i trygghet, men jag var nästan säker på att en av dem mist sitt liv här idag. Jag var ett misslyckande som inte kunde hålla honom vid liv. Förlåt, Alre.

Serum fördes in i mitt blod och spred en grym smärta genom kroppen. Min hjärna började vibrera och min syn förändrades med alla möjliga färger. Det kändes som om Djävulen själv hade kommit för att bestraffa mig för mina synder, även fast jag fortfarande befunnit mig i samma värld som innan. Röster jag inte hört innan blev tydligare och tydligare, men när allt fler trängde sig in i mitt huvud blev de svårare att tyda. En miljon röster som skrek på mig och bestraffade mina misstag. Förlåt mig, förlåt. Jag skulle aldrig låtit någon av mina kära dö. Jag bad till dig, Gudinna. Låt dem leva. Låt dem leva. Ta mitt liv men låt dem leva en dag till. Beskydda den yngre, beskydda den äldre flickan jag nyss bemött. Förlåt mig!

När jag skrek igen var smärtan inte lika stor som innan. Min kropp skakade inte okontrollerat och rummet var tyst. Forskarna väntade på att jag skulle göra någonting. De väntade på en reaktion. Jag låg så tyst jag kunde och återfann mina sinnen. Det luktade blod. Jag kände fortfarande alla delar av min kropp. I min mun kände jag en stark blandning av salta tårar och blodsmaken igen. Jag blundade, men jag såg varenda en i det här rummet. Två forskare till höger och en till vänster såg över mig och inväntade mig. Kanske var jag stark nog att ta mig härifrån trots allt.

Jag drog aggressivt upp mina armar som var bundna under altaret. Med rå styrka bröts repet av och jag gjorde likadant med mina fötter. Utan att kunna kontrollera det morrade jag nästan mot forskarna innan jag kastade mig över den ena och matade slag. Jag visste inte vad jag gjorde men jag gjorde det som kändes rätt. Jag gjorde det jag ville och just nu var det att döda varenda en som försökte att skada dessa oskyldiga personer. Alla forskare och torterare kastades över mig för att sätta stopp för ilskan som spred sig i kroppen. Jag märkte att tiden saktade ner ett fåtal sekunder de gångerna ett slag närmade mig eller när jag försökte anfalla andra. Det var en extrem hjälp vilket gjorde det möjligt för mig att hinna komma undan eller sikta lättare. Rösterna sedan tidigare var inte längre som en skrikande kör, utan påminde mig istället om bakhåll eller gav mig förslag till vad jag borde gjort. Jag hade inte överlevt utan dem.

En av de större torterarna kastades över mig och tryckte mig mot stengolvet. Jag hade inte kraften att slänga honom av mig och rösterna hjälpte mig inte heller. Tiden saktade bara ner i en väldigt kort stund innan ett slag närmat sig. Min död var nära.

Det var inte förrän en av rösterna i mitt huvud bad mig att ducka ner huvudet som jag följde en av dem igen. Mannen tappade all sin kraft och föll till golvet när jag knuffade av mig honom. Han hade en tjock istapp i huvudet som han började blöda från. Hans ögon fortfarande öppna. Jag vände mig åt hållet isen kommit ifrån. Det var flickan sedan tidigare. Hon var kunnig inom Framkallelse-magi med en skepnad gjord av vatten vid sin sida. Hon rusade fram och hjälpte mig upp. Jag såg min yngre bror fortfarande medvetslös på golvet intill. Jag var nästan glad över det. Han behövde inte se någon mer lida. Jag fick upp honom på min rygg med hjälp av flickan. Det fanns inte längre några forskare eller torterare kvar i rummet. Det fanns inte heller några andra barn häromkring. Det som fanns kvar för oss att göra var att fly härifrån och sedan tillkalla hjälp ifall någon lämnades kvar.

Det jag inte visste vid den här stunden var att jag krönts till låtsassyster av [[Medda Leza]].