Kult černého kamene

Temný kult stoupenců Temného krále Fensalira a jeho zhoubných idejí o nadřazenosti kouzelníků. Jejich cílem byla změna světového řádu nastolením mágokracie, čehož chtěli dosáhnout vzkříšením Temného krále. Jejich úhlávními nepřáteli byli dragouni, bojovníci Řádu draka. Kult byl na konci Války černého kamene rozprášen.

## Historie

Zapomenutá legenda vypraví o temném mágu Fensalirovi, který věřil v nadřazenost kouzelníků. Proti svým sokům se nezdráhal použít černé magie, nekromancie a morových ran. Násilně se zmocnil trůnu a zemi zachvátila krvavá válka. Svět stál nad propastí. Když se vše zdálo ztraceno, v temnotě zaplála jiskra naděje. Ze severu přiletěl prastarý drak Neltharion, kterému se zželelo osudu smrtelných ras. Prolil vlastní krev, požehnal ji a dal pít těm nejodvážnějším mužům i ženám všech ras, válečníkům i mágům, barbarům i králům. Tak vznikl Řád draka. Se silou dračí krve a za cenu nesčetných životů byl Fensalir nakonec poražen.

Z historie se stala legenda a z legendy báje. Během staletí upadl Fensalir v zapomnění a ze strašlivého Temného krále se stal jen strašák z pohádek pro malé děti. Na severu Velimaru se však vypráví mnoho pověstí. Jedna z nich se váže k Šedému vrchu, v jehož útrobách je prý pohřben bájný král Dagobert. Ten tu byl skutečně pochován, ale nikoliv sám. Byl to právě král Dagobert, příbuzný Fensalira, kdo vedl lidi v bitvě proti Temnému králi a kdo vrazil svůj kouzelný meč do jeho srdce. Sám Dagobert byl v bitvě smrtelně raněn a na smrtelném loži souhlasil, že po smrti bude se svým mečem Anglachelem stát věčnou stráž u Fensalirova hrobu, aby jeho zlo už nikdy nespatřilo světlo světa.

Dagobertovi potomci pronásledovali stoupence Temného krále po následující staletí. Posledním z nich byl Orbrin Vashendal, zrádce, který kdysi býval dvorním mágem mocného elfího prince. Vashendal se nakonec vzdal veliké přesile (přičemž zradil a obětoval svou milenku, černokněžnici Moranu, která v zoufalství uzavřela smlouvu se smrtí) a svůj život vykoupil mocným artefaktem, skvělým prstenem zdobeným velkým černým kamenem, který kdysi patřil samotnému Fensalirovi. Dagobertův potomek, král staré Falcké říše, se nad elfem slitoval a jeho kapitulaci přijal. Vashendal byl mistrem slova a časem se vloudil do královi přízně. Díky své moudrosti a znalostem se nakonec stal jedním z jeho nejbližších rádců. Lstivě využil Fensalirova prstenu nadvlády a postupně nad králem zcela převzal kontrolu. Na sklonku života ho pak nechal rozpustit Dračí řád. Jeho zrada byla nakonec odhalena a on sám uprchl do vyhnanství. Tam dál spřádal své plány a vyčkával.

O další staletí později, pak spojil své síly s Kazimírem, mistrem magie z Marigradské univerzity, a společně roztočili kolo událostí, které mělo změnit svět navždy. Charismatický Kazimír dal dohromady kult fanatických následovníku Fensalirovy zhoubné ideje. Společně s Orbrinem obelstili Ashanora, elfího prince ze Zlatého lesa, a pod záminkou obnovy zašlé slávy elfích říší ho přiměli uzavřít s nimi dohodu. Společně rozpoutali mor ve Smolně a pomocí prstenu nadvlády málem rozpoutali i občanskou válku mezi Vranovici z Lučína a pány z Býkova. To vše za jediným účelem. Oslabit říši, aby pak neměla sílu zabránit návratu krále. Když princ Ashanor zjistil pravé úmysly svých druhů, zradil je. Jen díky němu nakonec padl Kazimír do zajetí a jeho Kult černého kamene byl brzy na to rozprášen. A za to černokněžníci prince prokleli a přísahali mu pomstu.

Po deset let hnil Kazimír, jeden z nejobávanějších černokněžníků našeho věku, pod přísným dohledem Svaté inkvizice v kobkách Gulbandu. Tam mu jeden starý černokněžník vyprávěl starou černokněžnickou legendu o vzestupu a pádu Temného krále, která obsahovala i místo jeho posledního odpočinku a informaci, že klíč k Fensalirově hrobce je v rukou bájného krále Dagoberta. Neznámo jak se Kazimírovi nakonec podařilo uniknout. Ve Starhradu přemohl a mučil svého bývalého spolužáka a přítele, Mistra Hanuše, a když se k němu odmítl přidat, násilím ze něj alespoň vymámil starý svitek, který obsahoval detaily černokněžného rituálu, jímž bylo možné osvobodit duši Temného krále.

Přestrojením za Hanuše oklamal družinu mladých dobrodruhů (budoucích obnovitelů Řádu draka), s jejich pomocí získal chybějící suroviny a pronikl do hlubin Šedého vrchu. V jeho útrobách narazili na temné stvůry. Některé zde byly uzavřeny po celá staletí, ale jiné (např. skřeti), přitahované temnotou černokněžného krále, se sem prokopaly poměrně nedávno. Nakonec přemohli i nemrtvého krále Dagoberta a s pomocí jeho meče Anglachelu otevřeli Fensalirovu hrobku. Tam provedli temný rituál, který osvobodil duši černokněžného krále. Kazimír ji uzavřel do černého kamene duší, poté unikl a zanechal překvapené dobrodruhy napospas smrti v hlubinách Šedého vrchu.

Dosud není zcela jasné, co všechno Kazimír po svém útěku z Gulbandu se svým znovuobnoveným kultem zla napáchal. Jisté je, že ve Smolně znovu rozpoutal mor a jeden z kultistů, mocný černokněžník Balthazar (o němž se později zjistilo, že byl samotným Orbrinem Vashendalem), vedl nájezd na hrobku elfích princů ze Zlatého lesa Aedelasu, kde po staletích zločinů páchaných proti svobodným národům došel spravedlnosti z rukou dragounů. Ve stejnou dobu pak skřetí hordy drancovaly Starhrad a zrádný komoří Diviš dokonce zaklel starhradského vladyku Radvana. Kazimír též uzavřel dohodu s mocnou koldavskou rusalkou, která se svými dětmi, mrchožravými jezinkami, málem zlikvidovala Koldovo hradiště. Také vyšlo najevo, že kultisté v zastoupení černokněžníka Vladise ovládli marigradské podsvětí. A co víc, existuje důvodné podezření, že kultisté zmanipulovali Dragovíta Vranovice k tomu, aby si objednal vraždu Volrada, pána z Býkova a hejtmana hornomarských vojsk. Volradova duše dragounům prozradila, že prsten nadvlády, který je podle Azraelovy temné paní klíčem k dopadení Kazimíra, před deseti lety pohltily hlubiny jednoho jezera ve Stínových horách. Mezi horskými kmeny barbarů žijících kolem onoho jezera od těch dob docházelo k neshodám a nakonec i krvavým šarvátkám. Ani trpaslíci nebyli řádění kultistů ušetřeni. Mistr Bori, věhlasný trpasličí mudrc, vedl výpravu za znovuobnovením Solnodolu. Ve skutečnosti však Bori spolupracoval s kultisty a účastníci výpravy byli jen krvavou obětí pro solnodolské běsy, za níž měl na oplátku získat korunu Solnodolu, prastarý artefakt z dob Temného krále a jednu z temných insignií. V důsledku Boriho lsti ve spárech běsů zahynul i Fauglir, princ Dwergheimský a právoplatný dědic Solnodolu.

Jen černokněžníci sami věděli, kolik dalších zlovolných skutků v knížectví napáchali. Jisté je jedno. Zatímco se země hornomarských vladyků propadali hlouběji a hlouběji do chaosu, moc černokněžníků a s ní i děsivý odkaz Temného krále síli. Družina mladých dobrodruhů, která nevědomky pomohla Kazimírovi osvobodit duši Temného krále z Šedého vrchu, nakonec stála u obnovy Řádu draka, odvěkého nepřítele Temného krále a jeho posluhovačů. Tato nová generace dragounů byla kultistům na stopě a mnohdy za cenu nejvyšší všemožně komplikovala a hatila jejich plány.

Nakonec je však kulisté obelstili a za zimního slunovratu roku 869 c.k. dokonce v jejich vlastní Dračí svatyni vzkřísili Temného krále. Nádobou pro Fensalirovu duši se stal jeho prapotomek, mladý falcký princ Arnulf. Pro vzkříšeného Temného krále se tak vžilo označení Temný princ. Pod jeho velením kultisté a skřetí hordy z Gurthangu dobyli a zničili město Starhrad. Za cenu mnoha životů však byl nakonec poražen v bitvě o Gurthang a jeho temný kult byl brzy na to rozprášen. Tak skončila válka i kult černého kamene.

## Hierarchie

Z podstaty rituálu, jímž se dala vzkřísit Fensalirova duše, vzešla hierarchie kultu. V jeho čele tak stál zvěstovatel královi vůle, který prostřednictvím Temných insignií rozmlouval a přijímal rozkazy od samotného Temného krále, a dva vykonavatelé královi vůle. Aby měl temný rituál šanci na úspěch, všichni tři museli být velmi mocnými kouzelníky.

* Postavení 2. Zvěstovatel královi vůle - Kazimír
* Postavení 1. Vykonavatel královi vůle - Vladis, Waldkart, Balthazar (dříve), Ashanor (dříve)
* Postavení 0. Kultista (též označován jako Smrtonoš) - Matyáš, Gul'thar, Diviš (dříve), Morana (dříve) aj.