Čas vzpomínek

V šesté kapitole knihy **Na hraně temnoty** se **Zakhar** nejprve vrací do **domu** čaroděje **Azarova** a poté neklidný vyráží, aby podvědomě našel místo, kde vyrostl a poznal otce **Horina**.

**Následující řádky vyzrazují podrobný děj kapitoly**:

**Zakhar** se psychicky vysypal, pozvracel a utekl zpátky do **Azarovova domu**, aby se ukryl ve svém podkrovním pokoji. Schoulený do klubíčka pláče a strašlivě křičí, jakoby chtěl svým hlasem zbourat celý dům. Marně hledá svůj ztracený **stín** a třese se strachem před přízrakem velké kočky, jejíž oči ho sledují ze tmy.

SPOILER: Černý panter je jednou z podob žlutookého démona **Vessaga**, služebníka **Bel’zheboha**, jehož Zakhar v této kapitole potká poblíž **sirotčince Pramene** jako muzikanta s flétnou. Poté s ním v následující kapitole **VII. Čas loučení** podepíše dohodu ohledně **Necronomiconu**.

Mladý čaroděj se průběžně probouzí a upadá opět do bezvědomí. V krátkém momentě prozření si uvědomí pachuť zvratků v ústech, jejichž zbytky spolkne. Poté má pocit, jako by se uvnitř něj někdo kroutil a snažil se z jeho těla proškrábat ven. Cítí se bezmocný, protože tomu druhému uvnitř sebe nemůže nijak pomoct. S myšlenkou, že by oba zemřeli, kdyby se jeden druhého navzájem dotkli, ztrácí opět vědomí.

K dalšímu procitnutí dochází uprostřed hluboké noci, kdy má Zakhar dojem, že se okolo něj temnota kroutí jako velký had. Zoufale začne hledat svíci, s jejímž světlem by příšeru zahnal. Po čtyřech leze pokojem a šátrá okolo sebe. Vtom si uvědomí, že v místnosti není sám a že ho někdo pozoruje. Prudce se otočí a na kratičký okamžik jasně uvidí velké jantarové oči, patřící velké kočce. Ta se následně dívá na svět zpoza jeho pevně semknutých víček.

SPOILER: Velký had tvořený temnotou je další z podob démona **Vessaga**, přičemž takto se Zakharovi ukáže až ve druhém díle **Cesta do neznáma** a to v kapitole **IV. Na černých perutích**, kdy mladý čaroděj blouzní po zásahu moggulským šípem.

Démonická šelma skočí Zakharovi na záda a přimáčkne ho k podlaze. Čaroděj si připadá jako přišpendlený noční motýl a záhy nato ho ovane horký žádostivý dech. Pak uslyší hlas otce **Horina**, jenž vysloví jeho jméno. **Moggulský** míšenec se propadá do tmy.

Je ráno. Zakhar se probouzí, slunce svítí a ptáci cvrlikají. Jeho stín je však stále zvětší části uvězněn v říši snů. Mladý čaroděj přiznává, že nenávidí spánek. Přestože jeho tělu přináší úlevu v podobě odpočinku, musí za něj dle svých slov platit daň v podobě utrpení z navracejících se vzpomínek. Nejraději by si někam zalezl a nebyl, leč přemůže se, neb si uvědomuje, že cestou ke spáse je vykročit vpřed. Přinutí se k jídlu, koupeli, a dokonce se oholí, aby pro vnější svět vypadal, že je v pořádku, přestože uvnitř se stále cítí *špinavý*.

Na trhu si zakoupí ještě jednu tlustou houni, a rovněž pořídí i teplé prádlo. Poté u něj dojde k náhlému prozření že vlastně nemá vůbec nic na práci. To je pro čaroděje, jenž poslední tři roky vedl životní styl *workoholika*, opravdu nezvyklý a děsivý pocit. Vnitřní neklid, který se mu doté doby dařilo tlumit každodenně nabitým programem a předem naplánovanými úkoly, začíná nebezpečně sílit jako blížící se bouře. Situace mu paradoxně připomíná dětství, kdy neměl možnost nic dělat. Ve snaze uprchnout před sebou samým se na pár okamžiků stává součástí masy spěchajících dvounožců.

SPOILER: Zakharova agorafobie (strach z davů a otevřených prostor) má kořeny, jak v šikaně, jíž si dlouhá léta procházel v **sirotčinci**, tak i jeho odlišnosti – vzhledové, a rovněž duševní. Cestovní plášť s kápí podšitý ovčím rounem mu tudíž slouží jako ochranná maska, nebo ještě lépe řečeno, jako převlek tzv. *vlk v rouše beránčím*. Každopádně splynutí s davem má zde dvě roviny - zmíněnou fyzickou a pak i duševní, kdy čaroděj v podstatě popírá svoji jedinečnost a stává se součástí skupiny, která myslí a rozhoduje za něj. Přesto však není schopen, s ní dokonale srůst a jeho vlastní povaha ho opět doběhne.

Je podvečer. Zakhar stojí před bránou sirotčince Pramene a podivuje se, kam se poděl celý den. Při pohledu na klášter pomyslí na matku, která ho tam odložila a přeje si, aby ho místo toho raději zabila. Poté přemítá o čaroději Azarovovi a chlapci **Seryozhovi**, které zabil. Neopomene si připomenout, že je vrah a navždy jím už zůstane. Následně si prohlédne znamení **krvavé magie** na svých dlaních, která není schopen přečíst, ale jejich význam chápe dobře. Znamená to, že je ztracený. Nevadí mu to, protože si tak připadá celý život a rozhodně si nedělá žádné iluze o tom, že by se pohled tamní společnosti na něj, jakožto na moggulského míšence a vraha, někdy změnil.

Podvědomě dojde k bráně sirotčince a začne ji otevírat s myšlenkou na rozloučení se s otcem Horinem. Současně ho zasáhnou vzpomínky, jak se nahý klepal strachem a zimou na slamníku. Poté se pohrouží do **Niterného světa ve své mysli**. Tam vidí vypálený les, kterým utíká jako o život k útesu nad mořem. Obloha nad jeho hlavou je plná padajících hvězd, které mu připomínají mrtvé můry, které si sežehly křídla. Zakhar chce skočit z útesu do černých vod moře, aby se zachránil před stejným osudem.

SPOILER: Z hlediska psychologie a symboliky zpodobňuje povětšinou les matku, moře nevědomí a hvězdy nejenom naději a výjimečnost, ale i oheň vědění či vševidoucí oči bohů. V případě Zakhara posloužily tyto motivy k vykreslení jeho psychického stavu, vztahu k matce a obavám, které ve větší či menší míře prožívá každý člověk.

V ten moment ho vrátí do reality měkký vlídný hlas, jenž vysloví jeho jméno. Hlas otce Horina, který sedí v altánku v zahradě sirotčince. Mladý čaroděj téměř náměsíčně prošel branou sirotčince a šokovaně hledí na otce představeného. Ten totiž za poslední tři roky, co se neviděli, příšerně sešel. Je tak hubený a scvrklý, že na něm visí oblečení a jeho velké ruce, které se Zakharovi tolik vryly do paměti, působí mnohem méně hrůzostrašně. Jeho šedé oči již nejsou tak přísné, ale jejich pohled je stále pronikavý. Přesto z něj má Zakhar stále respekt a strach.

Do altánku vstupuje blonďatý chlapec, který nese otci představenému čaj. Je mnohem mladší než moggulský míšenec, má drobné tělo, útlé paže a jeho hlas zní jako cinkot zvonků. Otec Horin hocha pochválí pro něj typickým spojením – *hodný chlapec*. Pak pozvedne třesoucí se ruku, aby ho pohladil. Hošík poslušně skloní hlavu a dovolí otci představenému, aby se ho dotkl na hlavě. Chtivé prsty starce pomalu přejedou po zlatých kudrlinách.

Zakhar hocha nijak nelituje, naopak ho při tom pohledu bodne osten žárlivosti. Na jednu stranu otce Horina strašlivě nenávidí a na druhou ho stále bezmezně miluje. Současně vysvětlí, že samozřejmě nebyl jediným sirotkem, jenž prošel chlípnýma rukama otce představeného a že mnoho chlapců se v onom vztahu snažilo hledat výhody, např. možnost konzumace alkoholu. Nikoli ovšem mladý čaroděj.

SPOILER: Otec **Horin** na své svěřence s oblibou aplikoval metodu cukru a biče. Mnozí z chlapců onu hru rychle pochopili a naučili se v tom tzv. chodit, čili dělali, co po nich otec Horin chtěl a následně si užívali *pozitiv*, které s sebou jeho pozornost přinášela. Zakhar, který nikdy úmyslně a z vlastní vůle nezalhal, však ani v této své nešťastné situaci nehledal žádná pozitiva a nezneužíval *dobroty* otce představeného. Jinými slovy neprodával se jako kurvička, neboť i přese všechno otce Horina zbožňoval a viděl v něm svůj vzor, jak je to běžné v rámci vztahu dítěte a rodiče.

Zakharovi šeptá v hlavě temný hlas, aby *zabil* a pakliže nemůže, tak aby alespoň nenáviděl. Moggulský míšenec volí druhou možnost a svou nenávist obrací vůči blonďatému chlapci, jenž otci Horinovi nalévá čaj. Opat ho následně vyzve, ať si k němu přisedne. Mladý čaroděj vystoupá po třech schodech do altánku, přičemž tyto stupně přirovnává ke třem letům, které ho dělily od toho, aby stanul na piedestalu vedle otce představeného.

SPOILER: Trojka patří mezi nejvýznamnější a nejsilnější motivy v symbolice čísel. Vyskytuje se od klasických pohádek (tři přání, tři úkoly, tři překážky) až po náboženství (svatá trojice) a bývá rovněž chápána jako nezbytný základ pro v řadě následují čtyřku, jíž se připisuje ještě větší důležitost a bezpočet významů (čtyři světové strany, motiv čtverce či kříže, v asijském pojetí smrt atd.) / Umístění otce Horina na vyvýšené místo má za cíl zdůraznit jeho důležitost v Zakharově životě a chápání, V podstatě se jedná o jeho symbolické zbožštění a z něj plynoucí dojem *nedosažitelnosti*.

Zakhar se zastaví v *bezpečné vzdálenosti*, protože i přese vše nechce, aby se ho otec Horin mohl dotknout. Tuto distanci se naučil odhadovat už kdysi dávno, leč v posledních třech letech ji nepotřeboval aktivně používat. Uvědomuje si, že toto je důvodem, proč si nedal dostatečný pozor v přítomnosti **Božidara Stachanova**. Za svou nepozornost bez výčitek obviní mrtvého mistra, který ho odvedl ze sirotčince a dal mu střechu nad hlavou, čili ho přivedl k jinému životnímu stylu a otupil tak jeho smysl být neustále ostražitý.

SPOILER: v kapitole **V. Čas setkání** se Zakhara fyzicky dotkl ctěný kupec zulský **Božidar Stachanov**, když ho po prezentaci jeho schopností bez varování popadl po krkem. / Zakharova obava z doteku ve spojitosti se zbožštěním otce Horina nepřímo odkazuje na Bibli, konkrétně na List Židům z Nového Zákona – „Je hrozné upadnout do ruky živého Boha.“

Otec představený se vlídně zeptá: **„Kde ses mi celou tu dobu toulal, Zakhare?“** Mladý čaroděj zažívá další citovou rozpolcenost. Je ukřivděný a zhnusený a současně prahne po náklonosti a opětované lásce. Má o starého opata strach a přitom si nechce připustit, že by na někom tak odporném mohlo ještě záležet. Zmatek, který prožívá, přirovnává ke stejným pocitům, jaké cítil, když za ním otec Horin poprvé přišel.

SPOILER: Přestože si mladý čaroděj není pořádně jistý tím, který je aktuálně měsíc, natož den, neopomíná stále měřit a připomínat si, kolik let uplynulo od doby, kdy opustil sirotčinec a tím i otce Horina. Toto jeho počínání poukazuje na to, jak neustále lpí na minulosti. Kdežto nemocný opat, dle způsobu, jímž se táže, evidentně už zcela ztratil pojem o čase a začíná podléhat stařecké senilitě. / Pocity, které Zakhar při setkání prožívá nejsou typické pouze pro stockholmský syndrom, ale často se s něčím podobným potýkají i již dospělé děti, když musejí jednat se starými senilními rodiči, s nimiž neměli v minulosti dobré vztahy. Lítost, odpuštění a neschopnost říci *ne*, pak často způsobí, že takový potomek sám sebe uvrhne do role obětavého mučedníka, přičemž toto může trvat i několik let, dokud nemocný rodič nezemře nebo se potomek psychicky nezhroutí a nevzdá onen předem prohraný boj.

Jelikož Zakhar otci představenému hned neodpoví, pokračuje starý opat v monologu a nazve moggulského míšence slovním spojením *zlobivý chlapec*. Použitá slova se neminou účinkem. Mladý čaroděj opět krátce vstoupí do svého **vnitřního světa**, kde stojí na okraji útesu, lapený mezi dvěma nezdolnými živly spolu se svým **stínem**. Pod sebou má temnou mořskou hlubinu a za zády ohnivou masu, která ho má sežehnout. V plamenech tančí démoni a z nebe stále padají hvězdy. K útesu se navíc blíží bouře.

Zakhar zavyje zoufalstvím, zatímco jeho stín zuřivostí. Hlas stínu oslabí mračno ohně. Zakhar pocítí příval síly, který mu dodal právě stín, přestože se ho fyzicky nedotkl. Vzápětí onu sílu použije ve skutečném světě, kde se díky ní postaví otci Horinovi na odpor – **„Ne,“ odsekl jsem a příkře se na něj podíval.** Přesto se mu ale chvějí ruce.

SPOILER: Oheň a voda jsou protikladnými substancemi, které dle středověkých alchymistů představují dvě hlavní složky tvořící život. Element ohně hraje v Zakharově životě významnou roli. Během slovního konfliktu s půlelfem **Danilem** mu v ruce samovolně vzplane ohnivá koule, aniž by vyslovil nezbytné zaklínadlo. Tato scéna je podrobně popsána ve druhém díle **Cesta do neznáma** a to konkrétně v kapitole **V. Kniha Života**. Další významnou scénou s ohněm je exploze podobné ohnivé koule v **Azarovově laboratoři**, již Zakhar zpětně vidí očima **krkavce** v halucinacích cestou do **Khara’kumu**, k čemuž dojde ve druhém díle **Cesta do neznáma** v kapitole **IV. Na černých perutích**.

Ujme se slova a sdělí otci, že studoval v **Zulsku** a byl čarodějovým učněm. Opat klidně přitaká, že o tom ví a záhy přizná, že mu **Azarov** za mladíka zaplatil hodně peněz. Zakhar pocítí zklamání, leč víc než na otce Horina se zlobí sám na sebe – ***Jsem takový hlupák!*** Vzápětí na to nabude přesvědčení, že si s ním manipulativní opat opět jen pohrává a zatvrdí se vůči němu. Pak mu vítězoslavně oznámí, že opouští město a bude putovat daleko na východ do hlavního města **Moggulského císařství** a poté ještě dál až do pohoří **Algharb**.

Otec představený si povzdychne a zahledí se na kouřící šálek. Blonďatý chlapec čaroději ze slušnosti rovněž nabídne čaj. Zakhar podrážděně odmítne. Ovládá ho nenávist a byl by schopný kluka bez výčitek zabít, pokud by k tomu měl příležitost. Je přesvědčený, že tak jako právě vypadá hošík, musel jako malý vypadat i **Seryozha**, který ho dlouhá léta šikanoval.

SPOILER: **Seryozha** je jedním ze dvou chlapců, které v sirotčinci Zakhar zavraždil. Tohoto konkrétně utopil v latríně, jak je podrobně popsáno o pár řádků dál v této kapitole.

Zakhar vyzrazuje čtenáři, že otec Horin vždy nejvíce preferoval právě mladé plavovlasé chlapce, kteří se tím pádem stávali rivaly mladého čaroděje. **„Věděl jsem to. Viděl jsem to. Mnohokrát… jsem byl nucen se na to dívat.“** Tmavovlasý moggulský míšenec však nikdy nenašel odvahu se opata zeptat, proč si při svým choutkách vybral právě jeho. Bojí se otcova výsměchu a současně tuší pravdu, jíž má být podle něj, jeho smíšený původ a vzpurná povaha.

V dalším okamžiku se dostavuje uvědomění, že má na výběr a může odtamtud kdykoli svobodně odejít. A totéž, že může učinit i onen blonďatý chlapec, který zůstává otci Horinovi stále na blízku a drží se u něj ve vzdálenosti, při níž se ho chlípný opat může dle chuti dotknout. To se vzápětí také stane. Otec představený hošíka pohladí, pochválí a upře na něj svůj zvrhlý pohled, jenž zbavuje šatstva. Zakhar v duchu zuří, neb altánek považuje za posvátné území, kam přísluší vstup pouze jemu. U stolu jsou pouze dvě židle a mladý čaroděj se domnívá, že jedna patří otci a druhá po právu jemu.

Krutý hlas oceli v jeho hlavě zašeptá: **„Pořád mu ještě může říct, aby se mu posadil na klín.“** Zakharovi se při té představě zatmí před očima, a přestože sedí, musí se něčeho chytit. Drcne do stolu a porcelánový šálek otce Horina nadskočí. Čaroděj se na hrníček podívá a zarazí se nad výrazně tmavou tekutinou. Vzpomene si, že tentýž odstín čaje už jednou viděl, když ranní čaj pro otce představeného čímsi vylepšil. Byl to poslední zoufalý krok, jenž učinil před tím, než ho opat definitivně zavrhl.

SPOILER: Hlas oceli odkazuje na **Omo’ra**, který Zakharovi věnoval kouzlo **krvavé magie** v kapitole **II. Čas poznání** této knihy. / v hrůze z odvržení rozhodl pokusit spáchat společnou sebevraždu tj. chtěl otrávit sebe a otce Horina čajem, do kterého přidal plod jedovaté rostliny – **ďáblovu třešeň**, jak je vysvětleno **VII. Čas loučení** této knihy.

Tváří v tvář opatovi přemáhá Zakhara strach, že otec ví a musel vědět, že konvici s čajem tehdy otrávil on. V duchu přiznává, že měl následně výčitky a nedokázal poté zůstat sám v jedné místnosti s otcem představeným, byť oba dva incident přežili. ***Zradil mě, a já zradil jeho.***

Zakharovi se začnou vracet vzpomínky. **Pokroucené žárem ohně jako hořící obrázky ve sbírce pohádek, již přede mnou jednoho večera hodil do krbu, protože jsem *zlobil*. Potom už nikdy nebyly žádné příběhy, jen nekonečné dny a noci plné obav, zda přijde či mne tentokrát nechá pro změnu na pokoji. Nechtěl jsem, aby přišel. Nechtěl jsem, aby chodil za někým jiným. Nechtěl jsem být úplně sám, v té malé místnosti s malým okénkem ve včelím úlu, kam jsme nosili zlatý med. Med, který nelepil, ale cinkal a blýskal se v jasných paprscích, které vždy nesmlouvavě ozářily naše pokoje a v nich stopy nočních neřestí. Nenáviděl jsem slunce, protože ve mně probouzelo vinu a stud. Podobně jako lesní požár, který v mé mysli odkrýval tajemství a věci, jež měly zůstat skryty v temnotách.**

SPOILER: V kapitole **V. Čas setkání** této knihy se Zakhar na pohádkovou knihu upomínal během jednání s „obrem“ **Božidarem**. / Ve druhém díle **Cesta do neznáma** v kapitole **II. Až do dna** se Zakhar během nocování karavany stane svědkem sebeukájení svého společníka půlelfa **Danila**. Neovládne se a začne se sám sebe rovněž dotýkat, aby se za to následně dlouho styděl. / Motiv zlatonosných včel nepřímo odkazuje na **Pána much**, jehož předlohou není nikdo jiný než pekelný král Beelzebub, který bývá spojován nejenom s elementem ohně, ale i Sluncem, železem a zlatem.

Čaroděj stojí společně se svým **stínem** znovu na útesu a v plamenech, které se je chystají oba pohltit, uzří překvapený obličej **Seryozhy**, jak si ho vybavuje z onoho osudového okamžiku, kdy chlapec usedl na jím *vylepšenou* latrínu. Zakhar začne čtenáři vysvětlovat, že o jeho smrti snil velmi dlouho a poprvé o jeho zabití začal uvažovat potom, co ho hoch podruhé zbil. Současně však neopomene zmínit chlapcův motiv k šikaně. Seryozha pociťoval vůči Zakharovi nenávist pro jeho původ, přesněji východní rysy, tj. zešikmené oči, které mu pravděpodobně připomínaly muže, kteří mu před očima vyvraždili celou rodinu. Takto se v **sirotčinci Pramene** vyprávěl Seryozhův příběh. **Tragédie, s níž se ta má nemohla v ničem rovnat, jako bychom snad bolest necítili všichni stejně.**

**Čí vší vinu jsem vlastně nesl? Mého otce, mé matky, svou vlastní a mimo to ještě spousty dalších, kteří ji na mě ustavičně svalovali. Cítil jsem zármutek nad tím, kým jsem. Byl jsem živoucím odkazem cizího národa, který se ke mně ovšem vůbec neznal. Jejich činy a hříchy byly neodmyslitelně i mými, ač mé ruce přitom zůstávaly čisté jako panenský sníh. Nikoli nadlouho, neboť je velmi brzy zkropila první krev.**

SPOILER: První zmínka o chlapci jménem **Seryozha** se objevuje v kapitole **I. Čas proměny** této knihy, kdy Zakhar zmiňuje, že ztratil čich. **Přišel jsem o něj již v útlém mládí, díky vždy tolik ochotnému sirotkovi jménem Seryozha, který mě přinutil si opakovaně zaplavat v latríně. Nenáviděl mě totiž a stejně tak i já jeho…** / V kapitole **II. Čas poznání** se Zakharovi Seryozhu připomene **Démon krve**. A v kapitole **V. Čas setkání** o sobě Zakhar mluví následovně: **Byl jsem čaroděj, vášnivý čtenář a znalec literatury, a mimo jiné také chladnokrevný vrah**.

Moggulský míšenec dále popisuje, jak mu Seryozha častokrát nadával do bastardů, zrůd a šikmookých ďáblů a zneužíval své síly a velikosti, když ho surově bil a kopal. Zakhar se mu za toužil mnohonásobně pomstít. Přál si ho umučit k smrti a následně uvažoval o tom, že by ho zabil ve spánku. **Ale noci v sirotčinci patřily otci Horinovi a jeho půlnočnímu popíjení vína. Zatímco dny byly pošpiněny tím, co odhalilo slunce.**

Během jedné z potyček se Zakhar odvážil plivnout Seryozhovi do obličeje, za což ho kluk potrestal tím, že ho odvlekl na latrínu a hodil ho do jejích temných a špinavých hlubin. **Nechal mě se tam topit a polykat odpad vyprodukovaný společností smrtelníků. Smál se mi a volal na ostatní, aby se na mě šli podívat.** Situace poté ještě mnohokrát opakovala a Zakhara vždy nakonec vytáhli ven řeholní bratři, o nichž by mladý čaroděj přísahal, **že i jim pohrával na rtech krutý úsměv z mého ponížení.**

Zakharovi bylo naprosto jasné, že otec představený musí o problémech mezi ním a Seryozhou vědět. **Sám se mu však se svými potížemi nikdy nesvěřil ani ho v této věci nepožádal o pomoc.** Pochyboval, že by opat situaci dokázal vyřešit k jeho spokojenosti, neb domluva ani výprask by nic nevyřešily. Nemluvě o tom, že otec Horin by pak jeho žádosti později bezpochyby zneužil k dalšímu citovému vydírání a v tom nejhorším případě by v Seryozhovi mohl dokonce najít zalíbení.

Jedna z věcí, které Zakhara provázejí od útlého věku je touha zemřít, avšak současně se smrti obává, neb ji má spojenou s bolestí. Po každém vytažení z jímky se pospíchá umýt, a přestože se drhne do krve, smrad hoven ho všude stíhá a to tolik, že často kvůli němu nemůže ani usnout. Když ho pak jednou řeholní bratři vytáhnou z jímky už napůl v bezvědomí, zjistí, že ztratil čich. Zakhar konečně zažívá částečnou úlevu, kdy se už necítí tak *špinavý*.

Ve svých fantaziích pravidelně vraždí tyrana Seryozhu a není na to sám, pomáhá mu i jeho stín. k uskutečnění opravdového činu se však dlouho odhodlává, neb se bojí, jak na něj otec Horin poté pohlížel, když by se stal vrahem. Hlavním spouštěčem se nakonec stává událost, jíž je Zakhar svědkem. Otec Horin na chodbě sirotčince Seryozhu nazve *hodným* chlapcem a poté ho ještě navíc pohladí po zlatých kadeřích. Zakhar se rozzuří a chce Seryozhu utopit v latríně, přesto však nejedná bezhlavě, ale vše si předem a pečlivě připraví.

Jelikož v sirotčinci žije prakticky od narození a je navíc i *pobočníkem* otce Horina v záležitosti prodeje dětí do nevěstinců, má Zakhar poměrně velký přehled o tom, co kterého řeholního bratra trápí nebo jakým neřestem se oddává. a tak nejprve ukradne tomu, který často trpí zácpou, projímavé byliny, které následně přidá do vlastního oběda, o němž ví, že mu Seryozha jako obvykle zabaví a sní. Po krátké potyčce o jídlo, uteče Zakhar do zahrady, kde si z nezamčené kůlny půjčí pilku, kterou posléze nařízne prkénko latríny v rohu, kam hrubián chodí s oblibou trůnit, přičemž na ni nikoho jiného nepouští. Potom už jen trpělivě čeká, až Seryozha přiběhne.

V momentě, kdy prkénko pod chlapcem povolí, vystoupí Zakhar zpoza rohu a vítězoslavně sleduje jeho pád do hlubin. Užívá si, že dal tyranovi okusit vlastní medicínu, současně si však uvědomuje, že pouhý trest nestačí. Je zapotřebí to skoncovat. v hlavě mu šeptá hlásek – ***Zabij, zabij ho.*** Zakhar je ochotný mu naslouchat, avšak nedovolí, aby mu poroučel. Přestane cítit strach a jedná naprosto chladnokrevně s pocitem, že jde *o nutné zlo*.

Zakhar se chopí tyče, na níž obvykle bývá zavěšený kbelík na vybírání obsahu latríny a následní s ní uhodí Seryozhu do obličeje. ***Zvláštní, jakou báječnou zbraní může být obyčejný klacek,*** pomyslí si při tom. Praští ho celkem čtyřkrát, načež chlapec klesne ke dnu. ***Popravdě, nečekal jsem, že to bude až tak snadné,*** prolétne mu hlavou a poté bez výčitek či emocí. Vrátí tyč na místo a bez výčitek či emocí si jde hrát do zahrady s mrtvými tělíčky zvířat. Je krásný slunný den a není mu tudíž zima.

S koncem vzpomínky se Zakhar navrací do **Niterného světa ve své mysli**, kde opět čelí plamenům, které mu scénu vyjevily. Uvědomuje si, že tento oheň je živý a lačnící po tom, aby ho pohltil. Ona děsivá síla je mocnější než on. Nemohl jsem se hýbat. **Nemohl jsem se bránit. Mohl jsem *jen* čekat, až se *to* stane.** Z hořící zdi proti němu vystřelí chtivé ruce, kterým nezáleží ani na něm ani na tom, jakou bolest mu způsobí.

Jeho stín vykročí vstříc plamenům, které ho ihned zachvátí, přičemž Zakhar okusí pocity stínu. **Tu neskutečnou bolest a ponížení. To zvláštní chvění v podbřišku a prazvláštní radost.** ***Chtěl mě ochránit? Nebo… se raději vzdal a podvolil se? Co když… to… Co když… jsem… to… sám chtěl?*** pomyslí si při pohledu na křičící stín. **Věděl jsem, že mu to nebude nic platné. Stejně jako jsem věděl, že mu nemohu pomoct. Mohl jsem se *jen* dívat, jak se *to* děje.**

**Můj stín trpěl a já s ním. Stál tak blízko, tak bezprostředně blízko, jako jsem nikomu jinému nedovolil. Těsně vedle mě. Tak blízko, abych věděl, že tu se mnou stále je, a přitom tak daleko, než aby se mě skutečně nedotýkal.**

SPOILER: Obdobná posedlost vzdáleností se u Zakhara projevuje ve druhém díle **Cesta do neznáma**, kdy během putování karavany opakovaně zmiňuje distanci natažené paže mezi ním a půlelfem **Danilem**.

Stín shoří a plameny se změní z rudých na ledově modré. Dým stoupá k bezhvězdné obloze a Zakhara pálí oči. Není si jistý, zda je to kvůli kouři nebo jestli pláče, protože, ví, že slzy nic nezmění. **Les shořel. Hvězdy pohasly. Krutý oheň prozářil temnotu a odhalil všechna má tajemství. Můj stín se proměnil v prach. Ztratil jsem svůj stín… Nezbylo mi nic. Nic mě tady nedrží. Odvrátil jsem se od modrých plamenů, které už nebyly horké, ale ledové jako smrt. Je na čase odejít a zapomenout v konejšivé tmě. V neznámém vesmíru černé hlubiny. Vykročil jsem přes okraj útesu, za hranice vlastního světa.**

SPOILER: Ve druhém dílu **Cesta do neznáma** v kapitole **I. Do končin vzteklých vlků a ošklivých koní** Zakhar prohlašuje, že pokud se někteří lidé mají rodit pod šťastnou hvězdou, pak ve chvíli jeho zrození musela nepochybně pohasnout celá obloha. / v japonském folkloru jsou duše zesnulých vyobrazovány jako koule modrého ohně, přičemž se tento znak hojně přenesl i do soudobé popkultury, příkladem budiž nezapomenutelný spirituální tanec Yuny z Final Fantasy X, během něhož hořící louče změní barvu na modrou.

**Vnímal jsem, jak se svět, jenž jsem opouštěl rozpadá a hroutí. Vysuté skalisko puklo a probořilo se pod krutou bytostí, která mě stíhala. Černá hladina se blížila a okolo mě pršel déšť modrého ohně. Vše pohltila tma. Zemřel jsem… a znovu se narodil. Sama smrt mě odmítla.**

Hlas otce Horina navrací Zakhara do reality, ten by však raději zůstal v temnotě. Když zaznamená opatovu natahující se ruku, podvědomě ucukne a zcela procitne do *minulosti*, kterou zapisuje. Do světa smrtelníků, který nazývá očistcem. ***Zvláštní pocit, slyšet plynout zrnka z přesýpacích hodin pozpátku.***

SPOILER: Ve druhém díle **Cesta do neznáma** v kapitole **I. Do končin vzteklých vlků a ošklivých koní** Zakhar větu o přesýpacích hodinách opakuje a vysvětluje, že se v době kdy sepisuje své paměti nachází v prostoru, kde čas plyne jinak než je většina smrtelníků zvyklá.

Otec představený však sahal pouze po čaji. Zakhar sám sebe přesvědčí, že si nepřeje, aby se ho otec Horin, kdy ještě dotkl. Potlačí nutkání po pochvale a pohlazení a podruhé opatovi sdělí, že odjíždí pryč a nevrátí se. Ten mu vyčítavě odvětí, že ho chce opustit. Mladý čaroděj se postaví na odpor a utvrdí ho v tom. Opat se začne třást a dávivě se rozkašle, přičemž upustí šálek. Čaj vyšplíchne na stůl a porcelánový hrníček se skutálí přes okraj stolu. Zakhar má pocit, že vidí sám sebe, jak padá a tříští se na drobné kousky.

**Cítil jsem náraz šálku o dlažbu a jeho tříštění se mi zařízlo do uší, až jsem měl pocit, že mi některé ze střepů pronikly skrze lebku do mozku. *Rozbil mě jako ten hrníček,* uvědomil jsem si. *Rozbil tě těma svýma velkýma rukama,* šeptaly střepy v mojí hlavě.**

Poté si uvědomí, že všechny ty střepy má stále v sobě, byť je nedokáže snadno nahmatat a bude trvat dlouho, než je do posledního posbírá a znovu z nich slepí šálek, který však zůstane mrtvý jako zvířata, která se pokoušel dříve oživit.

Zakhar nezúčastněně přihlíží tomu, jak se blonďatý chlapec vrhl k otci představenému a drží ho za rameno. Pak se opatovi stáhne obličej bolestí. Pokálí se a skrze židli kape na dlažbu hustá černá krev. Mladý čaroděj to bez emocí sleduje a poté se obrátí na hošíka s dotazem, co má otec představený za problém. **„Umírá,“ odpověděla poté chlapcova drobná ústa. „Nemoc vypukla nedlouho potom, co *jsi* odešel,“ pokračoval s jakousi výčitkou v hlase. „Má velké bolesti a neudrží jídlo, jen občas kaši nebo *čaj*,“ dal zvláštní důraz na poslední slovo. „Nebude to trvat dlouho a setká se s bohy.“**

Zakhar si uvědomí, že vůči starému opatovi necítí žádnou lítost. Necítí vůbec nic. Beze slova vstane a zamíří pryč. Konečně ho tam nic nedrží a může *svobodně* odejít.

**Prošel jsem železnou branou a zabouchl ji za sebou. Zabouchl jsem bránu ke svým vzpomínkám a shodil okovy, které mě dosud tížily. Stíny se prodlužovaly, když jsem odcházel od sirotčince Pramene a hledal v nastávající noci svůj znovuzrozený stín.**

Pro jejich zobrazení klikněte na rozbalit/expand.