Nagy Szászia

Nagy Szászia zászlaja

Nagy Szászia 1829 november 13-án jött létre az Északnémet Testvériség és Poroszország egyesülésével. Nevét a két államalakulatot egyesítő uralkodó és a jelenleg is hatalmon lévő királyi család származása, valamint a királyság központi régiója miatt kapta. Nagy Szászia egy abszolút monarchia, melyet jelenleg I. (Zélóta) Albert vezet királyi tanácsa segítségével. A szászok királysága több belső konfliktustól szenved, melyek főként vallási, etnikai problémákból vagy az országban jelenlévő két titkos társadalom közötti ellentétből fakadnak.

## Történet

### Auferstanden aus Ruinen

A Szász Királyság volt az egyetlen német állam, amely Napóleon oldalára állt, és ezért nagy árat fizetett. I. Ferenc Habsburg császár minden igyekezete ellenére sem sikerült megvédeni a királyság területi integritását a bécsi kongresszuson. 1815-ben Szászország területének 40%-a porosz fennhatóság alá került. A vereségbe nem törődött bele mindenki. I. Ernő, a szász-coburg-gothai hercegség első uralkodója szervezkedésbe fogott a szászok nagy nemeseivel, és megdöntötték I. Frigyes Ágost királyt 1817 tavaszán, majd ezután I. Ernőt nevezték ki királyuknak. Ez az esemény nagy visszhanggal járt a térségben. Ernő tetteit elsősorban a Német Konföderáció déli államai ellenezték mélységesen, míg az északiak örömmel fogadták az új szász uralkodót. A konföderáció két nagyhatalma közül Poroszország követelte I. Frigyes Ágost azonnali visszaállítását uralkodóként, és ezt a követelését katonai úton is érvényesíteni készült, ám I. Ernő széles kapcsolati hálójának köszönhetően meg tudta győzni az osztrákokat, hogy tartsák vissza a porosz agressziót. A szász uralkodó ármánykodásai és ambiciózusa egy nagyravágyó kis csoport érdeklődését is felkeltette. A rózsakeresztesek nagy befolyásra tettek szert Poroszországban II. Frigyes Vilmos uralkodása alatt Johann Christoph von Wöllner személye által, ám kegyvesztetté vált 1794-ben. Azóta kívánták visszanyerni befolyásukat a porosz udvarba. Most pedig Szász-Coburg-Gotha Ernőben találták meg visszatérésük kulcsát. Nagy ígéretekkel és még nagyobb reményekkel kezdtek bele a tárgyalásokba.

### Északnémet Testvériség

A tárgyalások során hamar világossá vált, hogy a két félnek egészen más elképzelései voltak Poroszország jövőjét illetően. I. Ernő mindenképp csak katonai úton volt hajlandó térdre kényszeríteni a poroszokat, a korábban elszenvedett megaláztatásért. A rózsakeresztesek rendje azonban hallani sem akart egy újabb háborúról, mikor épp akkor lett vége Napóleon vérengzésének. Ők sokkal inkább az intrikák és összeesküvések hívei voltak. Végül mindkettőjüknek be kellett látnia, még hosszú az út Berlinig. Ezt az utat pedig az északi német államokkal kell kikövezniük. Így jött létre az Északnémet Testvériség, amely egy katonai és érdekvédelmi szervezetként állította be magát, ugyanakkor sokkal inkább Szászországhoz kötötte a tagjait. A Testvériség ugyanakkor nagy népszerűségnek örvendett az északnémet hercegségek és grófságok körében, valamint a Habsburg udvar támogatását is élvezhette. III. Frigyes Vilmos porosz király az osztrák retorziótól tartva tétlenül nézte végig, ahogy a szászok megfosztják befolyási szférájától. 1825-re a Szász Királyság egy meghatározó erőt képviselt a Német Konföderáción belül. Most már nem volt más hátra, mint fejlesztésekbe fogni és várni a megfelelő alkalomra. Addig is a rózsakeresztesek, félve I. Ernő kontrollálhatatlanságát, megkörnyékezték az akkor még alig 7 éves trónörököst, akit szintén Ernőnek hívtak. Elkezdték oktatóit, tanítóit rózsakeresztesekkel felváltani, az ő értékrendjüket átadni neki abban a reményben, hogy őt majd könnyebben a befolyásuk alá vonhatják. I. Ernő vesztére, sajnos igazuk is volt.

### Üdvrivalgástól a vesztőhelyig

III. Frigyes Vilmos egy rendkívül ígéretes uralkodónak mutatkozott. Úgy tűnt népszerűségének nincsenek határai. Mégis, most, hogy Poroszország elvesztette egyedüli meghatározó szerepét a konföderáció északi részén, és ez ellen nem tett semmit, a nép hamar kiábrándult uralkodójából. Ezzel ugyanakkor még nem ért véget. III. Frigyes Vilmos álma a protestáns felekezetek egyesítése volt. Ennek okán 1828-ben létrehozta az Egyesült Porosz Egyházat, melynek püspökévé önmagát tette meg. Ez elégedetlenkedés és lázadás hullámait hozta magával, különösen a lutheránusok körében, akik meglepően jól szervezettek és jól felszereltek voltak. A szász uralkodó ezt az alkalmat kihasználva kezdte meg támadását a poroszok ellen. Önmagát, mint a lutheránusok védelmezőjét állította be, annak ellenére, hogy ő maga katolikus volt, de ahogy elhíresült mondata szól: Berlin megér egy úrvacsorát. Az invázió nem lehetett volna sikeres pusztán az Északnémet Testvériség haderejével. A porosz haderő így is felülmúlta volna. Ám volt egy porosz tábornok, aki átállt I. Ernő oldalára. Friedrich Graf von Wrangel tábornok maga is lutheránus volt, emellett pedig a Szigorú Megfigyelés Rendjének, amely kapcsolatban volt a rózsakeresztesek rendjével. A többfrontos támadás és a hirtelen árulás közepette a porosz haderő összeomlott. 1829 május 8-án Berlin elesett, III. Frigyes Vilmos pedig menekülni kényszerült. Menekülése közben azonban elfogták, és az I. Ernő által felállított bíróságon “az Úr szent követői ellen elkövetett rémtettek” okán halálra ítélték.

### A remény mindig meghal

Mielőtt I. Ernő elfoglalhatta volna a porosz trónt, 1829 augusztus 23-án merénylet áldozata lett, így fiának, II. Ernőnek kellett betöltenie a király szerepét. Koronázására 1829 november 13-án került sor, ezzel létrejött Nagy Szászia (Königreich Großsachsen) A rózsakeresztesek nem azt kapták az új uralkodótól, amit vártak. II. Ernő a porosz korona megszerzése után hamar kikerült az irányításuk alól, és belekezdett újdonsült birodalmának modernizálásába. Először is apja elleni összeesküvőket bíróság elé állíttatta, majd kivégeztette. A rózsakeresztesek többi ismert tagját pedig börtönbe záratta, elkobozta vagyonát vagy pedig száműzte. II. Ernő hamar felismerte, hogy a porosz állam a hadseregen nyugodott, ezért kinevezte Eduard von Bonint a hadsereg újjászervezésével és modernizálásával. Erre támaszkodva megszűntette államának föderális jellegét, és erős egységesítési folyamatokba fogott. Az ő uralkodása alatt bontakozott ki az országban a tőkés termelés. Uralkodását felvilágosult abszolutizmus jellemezte, amely több vallási türelmi rendeletben, a jobbágyok felszabadításában, a népiskolák támogatásában és egy jól szervezett hivatalrendszer kialakításában nyilvánult meg. Országát külpolitikailag is elismertette Európa nagyhatalmaival, fiához, Alberthez, hozzáment Habsburg Katarina. II. Ernő uralkodását aranykornak élték meg alattvalói, és Szászország nagyhatalmi pozíciójának megszilárdítását várták az elkövetkezendő évektől. Hatalmának csúcsán, 1847 március 16-án váratlanul elhunyt. Fia, I. Albert azonban korántsem volt elég ahhoz, hogy apjához felérjen. Bár ő hordta a koronát, valójában mindenben kikérte felesége véleményét, aki nagymértékbe ki is használta ezt. Katarina hatására leváltotta szinte a teljes királyi tanácsot, és az ifjú király lassan áttért a katolikus hitre. Közvetlen környezetében szinte kizárólag katolikus vallásúakkal vette körbe magát, ami sértette protestáns alattvalóit, amit nem féltek kimutatni királyuk felé. Hivatalnokai gyakran összehasonlították apjával, a nép pedig gúnyt űzött uralkodói képességeiből. Albert nem tűrte, hogy megalázzák, ezért udvarában kegyetlenül megtorolta a sértő vagy gúnyolódó szavakat udvarában. Később ezt egész országára kiterjesztette. Titkosrendőrséggel figyeltette meg vélt vagy valós ellenségeit. Nemeseket, nemteleneket egyaránt. Akár csak elődei, a Birodalmi gyűlést ő is mellőzte, helyette királyi tanácsának báróira, püspökeire támaszkodott. Apja rendeleteinek nagyrészét elvetette, gazdasági visszaesés jellemezte uralkodásának elejét. A katolikus egyház befolyása soha nem látott méreteket öltött, a hadsereg kezdte átvenni a hatalmat a politikai rendszer felett. A Rózsakereszt Rendje visszatért, és egy nyílt háború szélén állt a Szigorú Megfigyelés Rendjével. Az szász állam teljes összeomlása pusztán a véletlenen múlt.

### Bizalmatlan továbbiak

Albert 1849-ben ismét átformálta királyi tanácsának arculatát. Új hadügyminisztert nevezett ki Albrecht von Roon személyében, aki sikeresen átszervezte a hadsereget, mielőtt az teljesen elszakadt volna az állami felügyelet alól. Ferdinand August von Spiegel bíboros jóvoltából konszolidálódott a katolikusok és lutheránusok közötti viszony, ám ez a többi felekezet erőteljesebb elnyomásában, és az inkvizíció újjászervezésével járt. Emellett Albert létrehozta a szász katolikus egyházat, amely szinte semmiben nem különbözött a római változattól, pusztán németül zajlott a szertartás, ugyanis a király nem volt hajlandó megtanulni latinul. A két titkos szervezet közötti viszony rendezésében Karl Heinrich von Boetticher játszott szerepet, aki belügyminiszterként kiegyezést kötött a két renddel. A katasztrófát elkerülte, de a rendek hatalma továbbra is jelentős maradt. Gazdasági viszonyok rendezését Otto Graf zu Stolberg-Wernigerode királyi kincstárnokra bízta, akinek sikerült az 1847-es szintre visszahoznia a szász gazdaságot. Külpolitikájának rendezésével pedig megbízott egy feltörekvő politikust Szászországból, egy bizonyos Otto von Bismarck nevű államférfit. A szászok nagy királysága így lépett be Urunk 1850. évébe.

## Államforma

Nagy Szászia államformája királyság, melynek élén a király uralkodik, aki egyben az ország állam-, és kormányfője. A király munkáját a királyi tanács segíti, a Birodalmi gyűlés pedig a szász és egyéb német népek véleményét hívatott hangoztatni. Az ügyészség elsősorban a királyság belső rendjére felügyel, és biztosítja az alattvalók engedelmességét, míg a bíróságok gondoskodnak a király törvényességének tiszteletéről.