Soluţii tampon

## Soluţii tampon în sistemele biologice ,

Soluţiile tampon sunt amestecuri de acizi şi bazele lor conjugate, în anumite proporţii. Aceste soluţii au proprietatea de a-şi modifica foarte puţin pH-ul la adăugarea de cantităţi mici de acid sau bază.

Acţiunea tampon este determinată de faptul că soluţia conţine un acid şi o bază aparţinând aceleiaşi perechi şi care pot neutraliza baza, respectiv acidul adăugat. Pentru multe procese chimice este important ca valoarea pH-ului unei soluţii să nu se schimbe, chiar dacă sunt adăugate cantităţi de acizi sau de baze tari. La nivel celular, în organismul uman, participă acizi şi baze.

Valoarea pH-ului poate oscila. Ca de exemplu, Ph-ul sângelui poate oscila între 7,2 si 7,6. Echilibrul acido-bazic sanguin este asigurat prin intermediul unui sistem tampon plasmatic, reprezentat de bicarbonaţi-acid carbonic.Orice dezechilibru al sistemului tampon determină mecanisme fiziologice complexe pentru menţinerea parametrilor optimi funcţionali ; depăşirea acestor mecanisme are ca urmare instalarea unor stări patologice. De asemenea, procesele biochimice sunt controlate de enzime, care au acţiune optimă doar în intervale mici de pH. În terenurile arabile, fertile, au loc procese biochimice într-un interval relativ mic de pH. În toate aceste cazuri, precum şi in alte cazuri similare, păstrarea constantă a pH-ului se face cu ajutorul soluţiilor tampon. Menţinerea PH sanguin se realizează normal prin sistemele tampon din plasmă şi globule (studiate la sânge), prin eliminarea CO2 prin respiraţie şi într-un mod important prin rinichi care au capacitatea de a menţine sau elimina, după condiţii anionii şi cationii, în aşa fel încât să asigure constanţa compoziţiei sanguine. Există în plasmă substanţe care trec în urină şi tind a se elimina complet, până la dispariţia lor totală sau până la un nivel foarte scăzut. Altele, din contră fiind necesare vieţii organismului, nu se elimina niciodată complet, sângele reţinând todeauna o anumită cantitate, în aşa fel încât proporţia acestora nu scade niciodată (glucoza, Na, K, Ca, Cl, sulfatii). Aceste substanţe sunt economisite de organism şi pentru a fi eliminate în urină ele trebuie să atingă un anumit grad de concentraţie în sânge. Când pragul este depăşit, ele se elimină rapid prin urină. Trebuie menţionat că tot aici se produc o serie de schimbări ionice având ca rezultat eliminarea acizilor şi a sărurilor de amoniu. Apar aici mecanisme care se întrepătrund, unele normale altele apar şi devin decisive numai în condiţii patologice. Aici se încadrează: formarea amoniacului- cantitatea de amoniac urinar nu este direct proporţională cu concentraţia sanguină, fiind posibilă o eliminare mare la un conţinut normal sanguin. Amoniacul se formează şi în alte organe: pancreas, ficat, plămâni, intestin, glande salivare, creier, dar fiind toxic se transformă în glutamină şi în asparagină, eliminându-se din aceste combinaţii la nivelul parenchimului renal.

Sursa amoniacului renal este în primul rând glutamina, care prin desaminare oferă cam 60% din amoniacul urinar, apoi acidul adenilic şi unii aminoacizi. În aceste procese intervin enzimele corespunzătoare: glutaminoza aminoacidoxidozelor care eliberează amoniacul sub formă de NH3, care cu ionul de H+ se transformă în NH4+, capabil de a neutraliza diferiţi anioni, prin care contribuie la economisirea bazelor fixe(Na+, K+). În cazuri patologice (acidoze) organismul răspunde invadării cu acizi prin formarea amoniacului, care în aceste cazuri poate creşte de zece ori faţă de valorile normale. Dozarea amoniacului sanguin şi urinar este importantă în urmărirea unor tulburări renale (în nefrită). Rinichiul este cel mai important organ în menţinerea echilibrului hidrosalin din organism (eliminarea cantităţilor variabile de urină cu compoziţii diferite (la exces de apă, rinichiul intervine imediat, se constată că după ingerarea unei cantităţi de 1,5 l de H2O se elimină un volum egal de urină în timp de patru ore).

Rinichiul intervine şi în procesul invers, de menţinere a apei în organism, atunci când ea lipseşte din alimentaţie, sau este eliminată în cantitate crescuta prin: transpiraţie, exerciţii fizice, diaree, vărsături ). Menţinerea echilibrului hidrosalin prin rinichi este controlată pe cale nervoasă şi pe cale endocrină. Rinichiul participă şi la reglarea tensiunii arteriale care se face atât prin mecanisme fiziologice cât şi prin procese biochimice speciale. Pentru aprecierea funcţiei rinichiului, laboratorul oferă o serie de metode care pot da indicaţii de ansamblu asupra unor tulburări ale rinichilor. În acest sens se folosesc date furnizate de:

-Analiza urinei

-analiza sângelui

-studiul comparativ, în care se urmăreşte concentraţia aceleiaşi substanţe în sânge şi urină.

Sursa:

☀https://ro.scribd.com/doc/104514794/Solutii-tampon