Vinlandi Normann Királyság

Jönheim Borgator 1826 hideg telének elején született egy kereskedőhajón ami Reykjavik és Koppenhága között szállított fókazsírt. Apja a hajó térképésze volt. Már az előző században is nagy hagyománya volt a Borgator családban a térképészetnek. Több expedícióra is egy-egy Borgatort béreltek fel, hogy rajzolja meg az felfedezett területek térképét. Jöneim apja többek között Afrika déli részén és Észak-Amerika partjain is járt expedíciók során, egy ízben egészen a déli jeges kontinens sziluettjeit is látta. Jönheim édesanyja mindig az férjével tartott az út során. Házasságuk óta elvétve találni olyan éjjelt, mikor külön lettek volna egymástól. Egészen 1826 augusztus 2.-áig. Ez Jönheim születésének és anyja halálának napja. A viharos tengeren a matrózok segítettek az asszonynak szülni, aki a nagy vérveszteség miatt a szülés után röviddel, életét vesztette. Miután a tragédia sulytotta a Borgator családot az apa sok estét töltött a Koppenhága kikötőiben lévő kocsmákban. Nagyon szerette ezelőtt is a hagyományos eljárással készült normann búza sört, azt a jó keserűt és sötétet. Néha hajnalokig volt a krimókban. Ezidő alatt Jönheimre a család jó barátja Ölferd Kriegs és felesége Freya vigyáztak. A Kriegs családban is ekkortájt volt gyermekáldás. Ikrek születtek. Ulf a fiú és Ingrid a leány.

Eltelt  jónéhány év, a sör már nem csúszott úgy, Jönheim is nagyobb lett. Az apja újra dolgozott, egy "Ódin büszkesége" nevű dán királyi fregatton. A tizenkilenc évvel ezelőtti tragédia után soha többé nem vitte magával a családját. Nehogy a sors megint közbeavatkozzon és elvegye egyetlen gyermeke életét. Jönheim és a jó barátja Ulf ekkor már a Dán Királyi Tengerészeti Akadémia végzős tanulói voltak. Mindketten remekül bántak a hajókkal, feltörekvőek voltak a stratéga szerepben is. Nagyon szerette Jönheim a tengert, a sót ami nap mint nap marta az arcát. De titkon egy valamit, vagyis inkább valakit szeretett jobban, Ingridet. Ő még hajadon volt, bár sok udvarlója volt, mert a Kriegs család vagyonos família hírében állott, de mivel nem volt címük, nem házasodhatott nemeshez. A teste nemes értékét még megtartotta. Becsületes és tiszta lelkű leány volt. A háztartásban dolgozott, szíve leghőbb vágya egy ménesnyi ló volt, ugyan is mindig nagyon szeretett lovagolni. A hajózás nem érdekelte különösebben, bár tengeri beteg sem volt és remek csomókat kötött. Jönheim mindig szívesen nézte amikor Ingrid tűzvörös hajába belekap az északi szél.

Jönheim izmos, de szép arcú fiú volt. Nem szenvedett hiányt semmiféle testi adottságban. Haja barna mint dióhéj, szemei gesztenyeszínben ragyogtak. A ruházkodásra nem adott. Sokszor, ha az Akadémia nem kívánta meg rongyos, viseltes öltözékben dolgozott otthon és intézte dolgait. Ellenben barátja Ulf, aki amikor csak tehette tengerész ruhájában tündökölt, úgy járt el még tejért is. Persze mikor szükséges, vagy éppen illő volt Jönheim is felöltözött. Felvette tengerkék zubbonyát és a hozzá tartózó zsebes élére vasalt tiszti nadrágját. A zubbonyon a szívpajzson Dánia fenséges címere virított. A jobb oldalon pedig az eddig szerzett rangja és egy kis, piros selyemcsík és a hozzá tartozó hajókormány alakú arany függő. Ezt a kitüntetést a Feörer-szigeteknél hajótörést szenvedett emberek mentéséért kapta. Az egyenruhához tartozott még egy tengerész sapka is amin szintén Dánia három koronás kék oroszlánja díszített.

1849 tavaszán mikor Ódin büszkesége kikötött Koppenhága északi kikötőjéban Jönheim már várta apját a stégen. Mikor meglátta boldogság fogta el, hiszen fél éve nem látta. Apja Kristian viszont nem volt túlzottan boldog. Persze örült, hogy fiát újra láthatja. Kezét a vállára tette és azt mondta neki: Fiam itt az ideje szervezni és útra kelni.

Ez nagyon meglepte Jönheimet. Az első útjuk a Kriegs család otthonába vezetett ahol még meglepőbb dolog történt. Azt várta Jönheim, hogy csak a négy családtag lesz ott. De a házban legalább harminc, ha nem több férfi és néhány nő volt, mindannyian roppant idegesnek tűntek. Ekkor meglátta Ingridet aki szintén értetlenül állt a tömeg előtt. Ekkor egy smaragdzöld ruha volt a leányon, fehér köténnyel és vörös hajában sötétkék selyemfonattal. A világoszöld szemei a tömeget pásztázták és mint mindig hamar átlátta a helyzetet. Apját és testvérét kereste a tömegben. Egyhamar meglátta őket és ekkor intett Jönheimnek. Együtt mentek oda Ulfhoz és Ölferdhez. Az idősebbik Kriegs és Borgator felemelték kezüket, erre a tömeg elcsendesült.

***Drága barátaink!***

***Mint tudjátok kedves barátom aki szinte már a testvérem Kristian Borgator most tért vissza útjáról. Kevesen tudtátok, de ez az út nem egy újabb a király nevében végrehajtott felfedező vagy kereskedelmi út volt. Persze annak kellett látszani, vagy lebukik a földalatti szervezkedésünk. Az Ódin büszkesége az elmúlt hónapokban több ezer kilométert megtett, hogy felkeresse a hozzánk hasonlóakat akik undorral nézünk a királyra, nem csak a miénkre, hanem a norvégra is. Ők és családjaik senyvesztik a mi dicső múltunkat, a normann, viking múltunkat.***

***Az út sikerrel járt. Krisitan rengeteg olyan embert talált itt a Jütlandi szigeteken és a fjordok között, sőt még Angliában és franciák nevetséges Normandia tartományában is akik velünk tartanak.***

***Sokat gondolkodtunk, hogy ezt a hagyománytisztelő népet, hova lehetne vezetni. Még nem, három évvel ezelőtt Kristian olyan helyen járt ami tökéletes ezen nép letelepítésére. A tenger halban gazdag, erdőiben ezer számra nőnek a hajónak való fák, amik alatt százszámra szaladnak az erdők vadjai.***

***Emlékeztek még mit írtak a mi elfeledettnek hitt ősi sagáink Vinlandról? Ott messzi nyugaton azt a viking mennyország csak ránk vár!***

***Arra kérlek titeket, hogy Frigg napján ezen a héten gyertek el családotokkal a kikötőben. A támogatóinknak és az én több évi kemény munkámnak hála, húsz hajó vár minket. Északra indulunk, majd mikor Izlandnál találkozunk a fjordlakókkal és az angol valamint a francia földről jöttekkel együtt hajózunk Vinland felé. Ott már egy falu vár minket amit Kristian irányít. Mindenkinek meglesz mindene amit csak kíván. Föld, hús, hajó és ami a legfontosabb újra a régi hitet és hagyományokat követhetjük Ódin nevében egészen még a Vallhöllbe nem kerülünk!***

Ezen beszéd után a Kriegs házban tapsvihar és korsók összecsapódó hangja hallatszott.

Pénteken azaz Frigg napján Jönheim már hajnalhasadás előtt ébren volt. Miután a beszéd éjjelén az apja elmondott neki mindent amit az elmúlt években csinált és azok miértjét, minden bizalmával és erejével támogatta őt. Miután Kristian is felkelt, egy egy tojást főztek és reggeli gyanánt ették meg fekete gyökérkenyérrel. Ahogy haladtak a kikötő felé nem csak a halászatból visszatérő bárkák miatt volt hangos a környék. Több család teljes népével, a vénektől egészen a karon ülőkig mindenki a megbeszélt hely felé tartott. Látott olyanokat is akik még a málhás szamarat is vitték. Egy nő a házuk előtt térdelve sírt, akit a férje vigasztalt, hogy jobb lesz ott ahova készülnek mint itt. Kisvártatva a nő is felállt és meglepően határozott arccal fordult a férjéhez és indultak el kézen fogva a kikötő irányába. Rengetek vizes és sörös hordó sorakozott a kikötőben, emellett rengeteg füstölt és szárított hús, zöldségek, ruhák, élő állatok valamint fegyverek. De nem azok az Akadémián megszokott lőporos puskák és ágyúk, hanem a hagyományokhoz méltó kerek pajzsok, szarvakkal díszített sisakok és mindenféle méretben fejszék, fokosok, buzogányok, csatacsillagok, kardok. A kikötőben harminc hajó állt amiken nem a dán zászló volt, hanem egy új eddig még sosem látott lobogott. Ez a zászló az északiak keresztjét formázta sárga és zöld színekkel, a felső sarkában pedig egy Ygresilt ábrázoló fa. Felszálltak a legnagyobb hajóra az apjával. Annak a kormányánál már ott volt Ölfred és Ulf, valamit még öt ember. Mind az öt szikár emberek voltak. Látszódott rajtuk, hogy egész életüket a tengeren töltötték, nagyszerű hajósok. Kristian köszöntötte mind a hét embert. Néhány perc múlva már a hajó belsejében ültek mind egy nagy asztalnál mint jónéhány térkép volt. Volt olyan amit Jönheim is jól ismert, mint például a dán szigetek, Norvégia partjai, Feröer és Izland. De ami a legfontosabb volt a férfiak szerint azt csak hallomásból ismerte. Ezen a térképen volt Vinland, az új föld. Még nagyjából egy óráig tartott az értekezlet amin megvitatták, hogy melyik útvonalon hajóznak, valamint, hogy igyekeznek nem konfliktusba kerülni egy nemzet hajójával sem. Még egy fontos témát érintettek: felségárulás-e amire készülnek? Arra jutottak, hogy több mint valószínű, hogy igen. Ekkor egy fiatal matróz lépett a terembe és így szólt: Uraim, a berakodással végeztünk, indulásra készek vagyunk.

A harminc hajó vitorlát bontott és kifutott a kikötőből.

Egy hét telt bele még elérték Izlandot. Ekkor egy hatalmas hajóhadat láttak a fedélzetről. Első ránézésre legalább száz, de lehet még több is volt ott. A nagy fregattoktól egészen a halászbárkákig. Mindenki eljött aki Kristiannak ígérte. Norvégok, dánok, angol és francia normannok mind együtt voltak. Együtt indultak el az új föld felé. Kristian számítása szerint még két és fél hét mire partot érnek. A találkozás estéjén újabb tárgyalás kezdődött a zászlóhajó belsejében. Jelen voltak Kristian, Jönheim, Ölfrek, Ulf és az az öt ember akik már a kikötőben is. Mint kiderült, ők mind egy egy másik területről érkeztek Koppenhágába, hogy együtt induljanak el. Olaf Hrogg norvég, Smirri Úfel izlandi, George Higgs angol, Clemant Smeriv francia normann és Talbort Jigeld aki ír. Ezen a tárgyaláson lettek lefektetve a legfontosabb dolgok. Mégpedig, hogy királyság lesz Vinlandon. Egyöntetűen Kristian Borgatort választották meg, de mivel még nincs országuk, a koronázást még nem tartják meg. Kristian pedig előrelátóan a fiát Jönheimet jelöli meg utódjául. Az est eredményei:

***Uralkodó: Kristian Borgator***

***Trónörökös: Jönheim Borgator***

***Főkancellár: Ölfred Kriegs***

***Pénzügyekért felelős kancellár: Talbord Jigeld***

***Hajózásért felelős kancellár: Smirri Úfeld***

***Mezőgazdaságért felelős kancellár: Clemant Smeriv***

***Iparért felelős kancellár: George Higgs***

***Fejlődésért felelős kancellár: Olaf Hrogg***

***Népjólétért felelős kancellár: még nem került kiválasztásra ideiglenesen Jönheim Borgator.***

A tárgyalást követő második éjjel nagy vihar érte el a flottát. Minden hajón nagy volt a készülődés mire elérik őket. A vitorlákat bevonták, a kormánykerekeket kikötözték. Kristian még a fedélzeten irányította a munkát, a matrózok pedig követték az utasításaikat. Ekkor egy villám csapott az árbocrúdba. Amint kettétört egy kötéllel még rögzítve volt a fedélzethez ezért a szél miatt elkezdett himbálózni, mikor Kristian észre vette, hogy felé csapódik ezért hasra vetette magát és odakúszott az utolsó még az árbocot tartó kötélhez és elvágta azt. Ekkor leesett a vízbe. Felállt Kristian és a tűz oldására adott parancsot amit a villám okozott. Újabb villámcsapás. Ez a villám a fedélzetre kötözött vas hordóba csapott. A hordó felrobbant és egy nagy darabja Kristian arcába csapódott. A sötét miatt nem lehetett látni mennyire sérült meg, de rögtön a földre rogyott. Egy matróz húzta be a fedélzet belsejébe. Ekkor a gyertya fényben látszódott a sérülés. Az arcának bőrét már csak néhány helyen tartja az izom a csonthoz, a bal szemgolyó eltűnt a koponyába, a tarkónál pedig rózsaszínes, véres cafatok folynak ki, az agyvelő. Kristian Borgator halott. Jönheim látta mindezt. Miután elérte agyát és szívét a halál dermesztő kínja, nem szólt semmit. Megfordult és elindult a fedélzetre. Hatalmas kiabálásba kezdett. Minden más a hajón némán figyelte. Mikor már nem volt ereje, hogy ordítson vörös hajrengeteg suhant el a néma, mozdulatlan metrózok mellett. Ingrid lépett oda Jönheimre, megölelte és mélyen a szemébe nézett. Ezután mindkettejük szeméből könny csordult ki. Együtt mentek be a fedélközbe. Másnap reggel a vihar elmúlt, de még mindig felhős volt az idő. A kancellárok mind a hajó legnagyobb termében ültek, némán. Mindenki az alkalomhoz illően feketében. Jönheim és Ölfred hiányoztat csak. Ők ketten a Borgatorok szobájában voltak, Ulffal és Ingriddel. Az öregebb Kriegs egy feltöretlen pecsétes papírt ad át Jönheimnek. – Ez apád végredelete, akkor adta át mikor felszálltunk a hajóra. Jönheim átvette és rögtön feltörte.

***Kedves Fiam!***

***Először is szeretném kifejezni a szeretetem amit irántad érzek. Tudom, hogy nem voltam mindig melletted, de szerettelek bárhol is voltam. Olyan férfivé értél ami a leghőbb vágyam volt. Erős, bátor és okos. Nem lesz előtted akadály bármi is kerüljön eléd.***

***A trón és vele együtt minden hatalom a tiéd. Próbáltam úgy alakítani a dolgokat, hogy a legmegfelelőbben hagyjam el ezt a világot és menjek át a Brifröstön. Minden ember aki melletted áll úgy mint mellettem is teljes odaadással szolgál és mindent meg fognak tenni a királyukért és Vinlandért. Arra kérlek, hogy békében légy békés és törekedj a fejlődésre. Háborúban pedig légy erős és még akkor se légy kegyetlen akivel nem kell. Békében és hadban is láss úgy mint Ódin, ha veszély fenyeget azt lásd előre és mint Heimdall jelezd minden embernek aki felnéz rád. Remélem fiam, hogy el fogod venni feleségül és nagyszerű házasságban fogtok élni, mint mi régen anyáddal Kriegs lányával Ingriddel. Innen a Vallhallából is kívánok nektek nagyon sok boldogságok. Szeretlek fiam!***

Az utolsó mondatokig mindenki némán állt a szobában, de a végén mindenki elpirult, leginkább Ingrid. A tárgyalás ahova az urak vártak rájuk a megszokottnál csendesebb és rövidebb volt. Megemlékeztek Kristianról és Jönheim lemondott a Népjólétért felelős kancellári címről, helyére mostmár állandó posztban Ulf Kriegs kerül.

***Uralkodó: Jönheim Borgator***

***Trónörökös: -***

***Főkancellár: Ölfred Kriegs***

***Pénzügyekért felelős kancellár: Talbord Jigeld***

***Hajózásért felelős kancellár: Smirri Úfeld***

***Mezőgazdaságért felelős kancellár: Clemant Smeriv***

***Iparért felelős kancellár: George Higgs***

***Fejlődésért felelős kancellár: Olaf Hrogg***

***Népjólétért felelős kancellár: Ulf Kriegs***

A további idő jelentéktelenül telt az úton. Átkeltek a Hudson-szoroson, behajóztak az öbölbe és még aznap kora délután kikötöttek. Itt már egy kisebb falu várta őket. Ők azok akik korábban még Kristian kérésére jöttek ide és építették fel a falut. A hajóorrban állt Jönheim, mellette pedig Olaf Hrogg. Olaf így szólt: - Azok már itt laknak úgy nevezik, hogy Új-Koppenhága.