Identifikacĳa

### Autor

Dejan Pataki(Novi Sad)

Koliko sam puta u životu čuo: “Šta se ti mešaš, šta ti možeš
da promeniš”; ili: “Pusti to, ne možeš ti tu ništa da uradiš”.
Najčešće, svakako: “...kao da će moj glas nešto promeniti”. Pitam se, o
čemu se ovde radi? Da li ljudi potcenjuju sebe i jasno kažu: “Ja sam niko i
ništa”, ili se dobrovoljno utapaju u melasu kolektiva i govore: “Takvi smo
mi”.

Problem sa identifi kacĳ om u mom slučaju prvi put se ispoljio u
osnovnoj školi u prvom razredu kada je počinjala da se vodi evidencĳ a
o nacionalnosti. Upitani pre mene su odgovarali: Jugosloven, Turčin,
Srbin, Mađar; kako nosim prezime koje odgovara poslednje navedenoj
nacĳ i i činjenici da mi deda tečno govori mađarski, ali i podatku da do
tada Mađarsku, možda, ni na slikama nisam video, ali i priznanju da na
dedinom jeziku znam da brojim do deset (znao sam i na engleskom, ali to
ipak nĳ e bio deo moje dileme), moje deklarisanje bilo je Zrenjaninac.

Ponovni problem sa identifi kacĳ om se ispoljio u drugoj polovini
devedesetih. Kao deklarisani ovisnik o sportu pratio sam svaki sportski
događaj koji je “ispratila” i državna televizĳ a. Zaista sam bio u stanju
da nabrojim imena i prezimena reprezentativaca u košarci, rukometu,
fudbalu... kao i da bez greške kažem koji broj se slaže sa kojim prezimenom
na dresu. U potpunosti sam bivao posvećen utakmicama, ali sam sve
učestalĳ e registrovao “smetnje”. Iritiranje je počinjalo onog trenutka kada
bi naša ekipa, akcenat je na reprezentacĳ i, počinjala da gubi ili se desi
nekakav previd sudĳ a ili jednostavno, eto, tako. Po pravilu komentatori
spomenute televizĳ e počinjali su da izlažu svoju analizu o tome kako nas
sudĳ e i svi prisutni nipodaštavaju. Ako je sudĳ a, nedajbože, Nemac bilo
je jasno da nas mrzi zbog Drugog zvetskog rata, a i vidi se da pomažu
Hrvate. Ukoliko je pravdodelilac, pak, na primer, Turčin, komentatori
se nisu libili da se vrate i nekoliko vekova unazad. Presedan u ovakvim
glupostima bio je kada je izvesni komentator tvrdio, u toku utakmice, da
upravo sada naši reprezentativci svete srpsku nejač poginulu i rasejanu
u prethodnim sukobima. Moje doživljavanje sporta i onoga što sam
mogao da vidim, bilo je u kolizĳ i sa onim što sam čuo. Nisam se mogao
pomiriti sa tim da nas izvesni sudĳ a, zapisničar ili osoba koja vodi semafor
ne voli samo zato što nosimo grb koji nosimo. Savremenici ovakvih
komentarisanja sportskih događaja bile su i izvesne osobe koje su imale
bogom dani talenat da proriču sudbinu i da uočavaju teorĳ u zavere u
imenima svetskih političara, ili, recimo, tek odštampanih novčanica. Takvi
likovi utacali su na moju konfuzĳ u plasiranjem vrlo egzotičnih teza. Ja
sam iz dana u dan saznavao da delim sudbninu nebeskog naroda koji je
kolevka civilizacĳ e, jer, naime, Leonardo da Vinči je iz Vinče, Sveti Sava
je bio učitelj, nemalo do Isusov, intergalaktički centar vasione je u blizini
Beograda i izvor je beskonačne moći... Znam da mi se ego kotira prilično
visoko, ali, šta je mnogo...

Vrhunac mog problema sa orjentacĳ om pripadnosti bio je kada je
moj otac nasilno mobilisan i odveden na ratište. Kao šesnaestogodišnjak
pokušavao sam da shvatim koga to moj otac brani ili napada, ko mog
oca hoće da ubĳ e, na koga moj otac puca. Ako izgubi život šta ćemo reći
kumovima iz Zagreba...

Svrstani u kolektiv, ljudi su izgubili osećaj vrednosti pojedinca.
Alergičan sam na protivargument kritike, tipa: “Takvi smo mi ljudi”.

Ja nisam!

“Svaki je Srbin Radovan”.

Nĳe! Ja znam jednog Zorana i jednu Jelenu i još jednog Zorana.

Zaista je indikativno koliko ljudi sa ovih prostora beži u
kolektivizam i tamo se sakriva od problema, poraza i odgovornosti. Zar je
uvek potreban alibi? Iz lične nemogućnosti da se olako svrstam u “nas” ili
među “njih”, prepoznajem vrednosti pojedinca. Jednom prilikom sam čuo
istinitu priču koja me je inspirisala za neke lične odluke i postupke. Izvesni
gospodin iz nekog mesta u Srbĳ i, rešio je da za vreme okupacĳ e, 1942,
napiše pismo lično Adolfu Hitleru. Čovek je osećao potrebu da reaguje
na ono što se njemu i ljudima oko njega dešavalo. Preko dokumentacĳ e
beogradske kancelarĳ e Gestapoa, pismo je prosleđeno za Berlin, zatim
vraćeno sa naređenjem. Čovek, čĳ e ime nisam zapamtio je uhapšen,
odveden u Banjički logor gde je i pogubljen. Bez obzira na to što priča
ima tragičan završetak, zaista me je impresionirao čin građanskog, ličnog
reagovanja.