Sagaen om Isère

I kapittel 12, Håpets land, referes det til et sagn om et kapittel av Jipsirs gylne tid. En skald forteller sagnet til en stor folkemasse, hvor blant annet kurfyrstinne de Floem og admiral du Floem er tilstede. Scenen utspiller seg etter et kort møte du Floem og St. Just har hatt med keiser Fros av Tussarix.

"Kong Jürgen V hadde hørt om trusler fra det barbariske kongedømmet Rast. Hans styrker informerte om en opprustende hær. Jipsirs flåte ble bygd, og dermed startet felttoget mot Rast. Keiseren av Tussarix støttet kongen, men kansleren av Podarix mente at dette påfunnet var en guttestrek som kunne overses. Som svar, sendte keiseren en gruppe med sine beste riddere og folkehærer fra de nordlige byene. Ridder Charléville d’Arta fikk inntatt Saint-Étienne. Kansleren sendte marsken – en kvinne som bar navnet Marie d’Arc – og fikk stanset Tussarix’ angrep frem til en ny angrepsstyrke ble sendt gjennom den smale passasjen ved Podarix’ hovedstad – Asqui-Seine. Slagene nord for Saint-Étienne ebbet ut, og marsken måtte overgi seg. Kansleren ledet forsvaret mot den tussarixiske hæren selv. Det var bare det at Tussarix valgte å sulte byen. Til slutt måtte Podarix overgi seg.

I mellomtiden hadde Jipsirs styrker kommet seg til Rast. Kongen hadde vært nødt til å oppholde seg i Bruxelles-Rotterdam en periode før han kunne innlede angrepet på Rast. Med litt hjelp av kong Mézelièr III, fikk han med seg et par skip. Kongen av Verana hadde ikke likt Rasts utvikling, så kong Jürgen fikk med seg kong Mézelièr.

Da de startet angrepet på Isère, ble de møtt av en svak motstand. De tre dusin skipene som voktet hovedstaden, ble enten erobret eller ødelagt. Rasts fremste admiral – baron Pierre Villeneuve de Sivert – befant seg i land da angrepet begynte. Han hadde ligget seg med et par prostituerte sies det, eller så sank han ned med flåtens flaggskip uten å gi fra seg et pip. Uansett, var det mangel på en person som ga ordrer. Hele to dusin av Jipsirs skip ble senket eller kapret.

Slaget varte tre dager til ende, og det endte med at de to kongenes flaggskip klarte å borde admiralens. Tapene var store, og det sårede tallet enda større. Da blokaden var brutt, valgte vår kloke konge å angripe Isère fra sjøen.

Da den største delen av hovedstaden sto i brann, ble soldater sendt i land. De herjet havnen og ødela skipsverftene. Klostrene og katedralen ble jevnet med jorden; mennesker maltraktert; Rasts soldater slaktet; byfogdens palass ble røvet; adelsmennenes hjem ble revet. Til slutt sto troppene foran kong Honoré den allvitendes palass. Ved bymurene, samlet den jipsirske og veranske hæren seg og lagde en slags barrikade rundt murene. Under beleiringen kom det ikke noe mat til kongen av Rast.

Det ble laget en rambukk som ble konstruert raskt og ødela portene til palasset. I mellomtiden hadde kongefamilien fått tid til å flykte fra palasset. Kong Jürgen ville innta slottet med én gang, men kong Mézelièr III bestemte at palasset skulle inntas etter en liten beleiring. På grunn av den monarken som det veranske folk kaller sin hersker, unnslapp kongen av Rast.

De to kongene innsatte en visekonge og marsk hver. I løpet av de neste fire månedene herjet en borgerkrig. Det lød rykter om at kongen, dronningen og hoffet hadde søkt tilflukt på en øy sør for byen Sivert. Monarkene hadde sendt ut sine sønner og døtre. De hadde gjort dem til visekonger og visedronninger, som oppholdt seg i rojalistiske byer. Andre byer ble ledet av visekonge Jean Concorde de Wêrpix fra Tussarix, marsk Michel Marie de Québec-Lille fra Verana eller av visekonge Wilhelm von die Westen-Felder og deres tropper. Men mens dette skjedde, oppsto også en gruppe som vi kaller marxister i dag – ledet av Liljà Le Marx.

Honoré den allvitendes barn skulle fortelle om godheten til kongen og sluheten som hadde kommet fra Jipsir og Verana. De to visekongene som ble sendt av de angripende kongene, fortalte at hvis kongen av Rast hadde ønsket å lede landet, hadde han gitt ytterligere motstand, beholdt freden mellom øyene i Dødehavet og ikke minst: Ikke dolket sine innbyggere i Isère i ryggen. Det hele endte med et slag i den lille byen Mouliné.

Kongen av Rasts marsk, gikk til angrep sammen med en av visedronningene. De angrep en hær som hadde marsjert fra en by nordvest for Isère. De hadde tenkt å erobre en by som var rett ved kysten, men ble stoppet på halvveien. Visedronningens og hennes styrker var i klart undertall, men før hun trakk sitt siste sukk, fortalte hun at hun ønsket en fredsavtale. Marsken skulle ordne det.

Neste måned, ble en traktat stiftet i Isère. En kopi ble sendt til kongen av Rast. Monarken ønsket ikke å godta, men da Wilhelm von die Westen-Felder sa hva konsekvensen ville bli, hadde kongefamilien ikke noe annet valg enn å undertegne. Konsekvensen som Wilhelm hadde nevnt, var at styrker fra Tussarix, Verana og Jipsir kom til å erobre Rast, dele den mellom seg og sette kongefamilien på porten.

Traktaten ble undertegnet på Château Rembrandt-Élysées de Mouliné. Undertegnerne var: Kong Jürgen V av Jipsir, dronning Monika av Jipsir, kong Mézelièr III av Verana, dronning Marguerite av Verana, keiser Renommé av Tussarix, kong Honoré den allvitende av Rast og dronning Cosette den ulykksalige av Rast.

Rasts kongefamilie ble tvunget til å overgi byer som Jipsir og Verana hadde erobret, betale en skadeserstatning på grunn av de senkete skipene, betale en halv milliard dødsmynter til Jipsir, Verana og Tussarix. Samtidig forpliktet de seg til å beholde visekongene, og abdisere."

## ***Trivia***

1. Sagaen om Isère er grunnlaget for Darukus-traktaten
2. Denne sagaen ble fremført av en skald på Jipsir
3. Alliansen mellom Jipsir og Verana var bare gjeldende for angrepet på Rast