Ivar Aasen – ei historie om kjærleik

> ***"Eg har ikkje gjort innsamlinga for å syne kva som er gått tapt. Eg vil syne kva vi framleis har, eit levande talemål!"***
>
>

**Ivar Aasen – ei historie om kjærleik** er en 55-siders biografisk grafisk roman skrevet av Erna Osland og illustrert av Arild Midthun fra 1996. Verket fikk også støtte fra Norsk Kulturfond.

Narrativen fremstiller meste av teksten som Aasens egne tanker om livet han levde, hvilke tragedier han opplevde, irritasjon over dansk som lærespråk, hans egen usikkerhet og høye tanker, kjærlighetsproblemer, og følelsene hans omkring alt dette.

## Sammendrag

* **Følgende oppsummering er basert på den fiksjonelle fremstillingen, og tar ikke til råde kunnskap om historiske feil:**

Fortellingen starter i 1873, og en ung gutt kommer løpende inn på kontoret til Ivar. Men snart går det inn i et tilbakeblikk til hans barndom. Både mor (1816), eldste søster, og far (1826) dødde tidlig, og søskenflokken måtte ta vare på gården selv. Minstemann Ivar, i motsettning til de andre i familien, brukte meste av tiden sin på å lese.

I 1833 fikk han arbeide og ta studier på gården til Herøys prost Thoresen, som mente han burde gå inn i politikken. Selv om Ivar fikk følelser for gårdsjenta Berit, flyttet han i 1835 til Ludvig Daaes gård på Solnør for å arbeide som lærer.

Ivar reiste videre til Bergen i 1842, for å møte Biskop Neumann med forslag om å undersøke levende talespråk for å gjennopplive norsk skriftspråk. I september får han svar, og et stipent på 150 daler for å utføre prosjektet sitt, som han startet snarlig. Under reisen får han brev fra Berte om at hun ikke kan vente lenger på ham, og derfor gifter seg med en annen mann.

Etter årevis med reise ankomm han Kristiania (Oslo) i 1847, og presenterte teksten sin for Peter Andreas Munch. Etterpå møtte han på to av jentene han belærte på Daaes gård. Marie og Susanne (23 år) var nå begge blitt voksene. Susanne viser seg å være litt syk, men Ivar var for opptatt med å prate med en kollega av Munch til å merke at hun drar. Han tok ikke kontakt med henne igjen før han fullførte enda et prosjekt i 1850. Svaret fikk han først i 1853, om at Susanne var død.

Selv om Ivar fikk godkjent arbeidet, og utgitt en ordbok vagte han etter hvert irritasjoner blant hans egne kollegaer som mente hans vinkling på studiene var feil, og han ødelegger mer enn han fikser. Han besøkte så Marie noen ganger, som da jobbet for prosten i Herøy. Han foreslo at hun kunne komme og leve med ham, men hun avslo.

De neste tiårene brukte Ivar på å fullføre sin endelige odrbok, men han fant stadig nye ord som måtte innlemmes. Kollegaen Aasmund Vinje, på sitt dødsleide ba Ivar om å fullføre ordboken før han går bort, men det rakk ikke Ivar, for Vinje dødde i 1870. Da han bare hadde forordet igjen, ble han møtt av Kong Carls kammerherre, som overrakk ham en medalje for språkarbeidet hans. Fortsatt funderte Ivar over om landets befolkning virkelig ventet på ordboken hans, eller om alt hans arbeid var meningsløst.

Historien er nå tilbake til de første sidene, i 1873, og den unge gutten har nettop ankommet Ivars kontor. Gutten hjalp Ivar med å rydde i papirene sine, men spurte besunderlig om hvorfor det var så mange papirer, "Hva er det egentlig de har drevet med, herr Aasen?" Ivar smilte bare lurt, og den siste siden av historien er fotoer av at de to går mot trykkeriet for å se på den nye ordboken.

## Priser og utmerkelser

* Kulturdepartementets tegneseriepris, 1996
* Ble digitalt tilgjengelig på Nasjonalbiblioteket i 2009

## Fotnoter

1. ↑ https://www.nb.no/items/1e0cc20ffe0eaef926b87263dca61a51?page=0