Mariekrigen

## Kommandanter

Geoffroi Qancey (fram til 1399)
Édmound Qancey

Magdaleine Landry (fram til 1403)
Catherine Landry

Maxence Montagnards

**Mariekrigen**, også kjent som **kampen om tronen**, var en tussarixisk borgerkrig som ble kjempet mellom en nordøstlig, en sørlig og nordvestlig koalisjon av adelsmenn og -kvinner – primært husene Qancey, Landry og Montagnards – i kampen om setet som monark av Tussarix etter mordet på keiserinne Marie I.

Konflikten vare fra 1396 A.Æ. til 1405 A.Æ., og tok slutt med undertegnelsen av Landryfreden i Béthonsart, Foix.

## ***Bakgrunn***

Etter keiserinne Montansier IV sin død, arvet hennes venninne Marie Foary setet som monark av Tussarix. Marie var en Montansiers kammerpike, men hadde jobbet seg opp den sosiale rangstigen med sølvtungen sin. Montansier var ikke gift, og hadde ingen bastarder eller mannlige elskere på si: Marie var kvinnen Montansier ønsket i sitt liv, og hun var fullstendig klar over det. Hun lot seg føye av keiserinnens nattlige besøk, men var slu og gjengjeldte ikke følelsene det spor. Å tifredsstille sin monark var bare et steg på veien for den større prisen.

Da Marie derfor arvet setet, fikk dette den opprinnelige keiserfamilien til å reise bust, men Marie hadde allerede sendt sine spioner inn blant deres rekker og fikk dem alle myrdet i palassene sine før de klarte å konspirere mot henne. Venner hun hadde fått på gaten eller i hofflivet, satte hun i eminente posisjoner. Landets adelsmenn var usikre på hva som kunne gjøres: Marie var den siste "legitime" monarken av Tussarix, og fram til hun fikk en arving var hun trygg: Marie var klar over dette og holdt derfor fødselen av sine tvillingbastarder med Roparzh Desjardins hemmelig. For offentligheten ble det antydet at hun var med barn de første månedene, men på et tidspunkt lot kansler du Ville Juno det glippe ut at det var en sjelden sykdom som fikk magen hennes til å hovne opp, og hun trengte flere måneder med rehabilitering. Det hele var et spill for galleriet, og kansleren tok statlige avgjørelser på veiene av keiserinnen: hun hadde siste ord i alle saker.

Landets fyrster og hertuger fryktet en storskala konflikt ved monarkens død, og både ved kunngjøringen av hennes barn og sykdom begynte adelsmenn å spekulere hva som skulle skje videre: skulle barnet få sitte videre, men monarken fjernet? Da det viste seg å være en sykdom, var spørsmålet om hun ville overleve og hva som ville skje med nasjonen? Etter fødselen av tvillingene ble keiserinnen friskmeldt etter en måneds tid. Da hun var tilbake i spillet, følte flere fyrster seg lurt: en sjanse var gått forbi.

Samme adelsmenn satte spørsmålstegn til Maries tro på kravet av tronen. Fyrstinnen av Foix skal ha sagt: "Hvis keiserinnen vil holde noe skjult for sine adelsmenn, er hun redd for kravet sitt på tronen. Og en monark som ikke er komfortabel med posisjonen gitt dem av Vokterne, er ikke verdig den." Dette gikk raskt over hele landet, og sommeren 1396 fikk kansler du Ville Juno Marie keiserinnen satt i arrest. Han påsto at Marie hadde fått et tilbakefall fra sykdommen sin, og han ville ta posisjonen på nytt som hennes stedfortreder. Innen denne tiden hadde fyrstene og hertugene satt spioner ved hoffet, og de visste godt at dette var et knep for kansleren å sikre seg posisjonen. Kort tid etter var kansleren funnet død i sine gemakker på det kongelige slottet. Med kanslerens død sto nasjonen uten et reelt statsoverhode.

En fersk fyrste, knappe 16 år, gjorde med dette krav på tronen. Utropelsen ledet indirekte til krigens start.

## ***Krig***

### **Blodbadet ved Sonvaldents**

*Utdypende artikkel: Blodbadet ved Sonvaldents*

Da fyrst Mathys av Colossus gjorde krav på den keiserlige tronen, tok det ikke lang tid før vasallene hans løp til ham for å innynde seg hos ham: fra markiene til ridderne. Fyrstene av Yn, Droumand, Ars, Coast, Foix og den selverklærte ekrehertugen av Tuss, Maxence Montagnards, samlet styrker og gikk til angrep på det lille fyrstedømmet. Fyrstens vasaller var undertallige og ble nedkjempet i med voldsom fart. Kort tid før troppene nådde fyrsten av Kaasirim Mathys ved å gjøre avtaler med vasallene som var blitt neglisjert av ham. Kaasirim-fyrsten var Mathys' egen fetter, og han ankom Sonvaldents under påskudd å hjelpe ham med den kommende konflikten. Det tok ikke mer enn én uke før angrepet var i gang.

Angrepet jevnet Sonvaldents med jorden, og de to fyrstene og deres vasaller ble henrettet på ordre av fyrstene av Yn og Ars. Erkehertugen hadde reist med et større følge fra Tuss, og da han ankom slagmarken var han overrasket over å ikke finne noe mer enn en steinhaug og en stor camp. Han sendte spioner inn i leiren, og de returnerte med nyhetene om at forhandlinger om hvem den nye monarken skulle bli. Erkehrtugen ble fornærmet og igangsatte en angrep på leiren: hvis noen skulle bli den neste keiseren av Tussarix, var det ham.

Leiren brøt opp, og fyrstene av Ars, Yn og Droumand ble slaktet under angrepet. Fyrstene av Foix og Coast var ikke tilstede ved forhandlingene: meldinger om en sykdom som var ankommet de største havnene hadde kommet, og de forsvant så fort slaget om Sonvaldents var vunnet. Ved forhandlingene lot de hver sin herold diskutere familiens interesser i diskusjonen om neste monark. Erkehertugen erklærte seg etter blodbadet fyrste av det nye fyrstedømmet Kaasirim-Colossus.

Det sies at han fremdeles var dekket i blod da Montagnards stakk sverdet sitt mot himmelen og erklærte seg selv som den nye keiseren av Tussarix. Til stormende jubel, marsjerte Montagnards til Le Ryxân for å legitimere kravet sitt.

### **Duellen i Le-campagne-sur-Ombilic**

*Utdypende: Duellen i Le-campagne-sur-Ombilic*

De overlevende fra blodbadet ved Sonvaldents informerte sin nærmeste kaserne i sine respektive fyrstedømmer. De nye fyrstene av Droumand og av Ars – Aaron Quille og Ugène Péristyle – samlet fort soldater og folkehærer til å angripe den selverklærte keiseren. For å avskjære erkehertugen fra å nå hovedstaden, sendte fyrsten av Droumand bud på sin slektning i Nippes. Fyrstinnen hadde imidlertid gitt erkehertugen fritt leide gjennom Nippes, og lot derfor det kommende slaget ved Ombilic, skje.

Erkehertugen var bare to dagsmarsjer fra å nå hovedstaden da han ble angrepet av Droumand- og Ars-fyrstene. Mens troppene hans ble enten skadet eller drept, flyktet erkehertugen til klosteret i Ombilic, hvor han betalte abbeden til å erklære ham den nye keiseren. Da fyrstene omsider klosteret, var erkehertugen blitt kronet. Abbeden ba troppene om å legge bort våpnene sine, men til svar drepte fyrstene ham og tok erkehertugen til fange.

Med den selverklærte keiseren fanget, innledet fyrsten av Ars og Droumand en duell om hvem som skulle bli den neste monarken. Med sine ildkrefter var likevel fyrsten av Droumand overlegen den fra Ars. Han var en naturtemmer, men alt han kunne komme opp med ble ødelagt av Droumand-fyrsten. Troppene fra Ars vendte tilbake til sitt eget fyrstedømme, mens Droumand-fyrsten vendte sin oppmerksomhet mot Sami. Hvorfor hadde ikke fyrstinnen hjulpet ham?

Chèvabeauix