Щоденник Джодаха

Увага, спойлери до сюжету!Ця стаття містить спойлери до сюжету сезона Гра Бога!

**Щоденник Джодаха -** це, як не дивно, щоденник Джодаха, персонажа з сезону "Гра Бога"

Тут ви можете прочитати його повністю.

## Щоденник Джодаха

**Перший запис.
 4 число Ранкової Зірки.**

Надія! Вона осяяла мою згасаючу свідомість. Адже я думав, що все скінчено. Судорожно на останньому подиху поглинув життя з кількох щурів у коморі. Жити буду... Потрібно все підготувати до ритуалу. Хто б міг подумати, що уроки демонології можуть піти на користь через шістсот років?

Навіщо я це пишу? Мені потрібно зберегти розум. Тому в цей журнал я буду записувати все те, що відбуватиметься до ритуалу і після нього.

Мені доведеться зробити те, чого я не робив ще ніколи. Поглинути тисячу істот одночасно. Адже вони, ймовірно, останні зі своєї раси. Жоден демон не встоїть перед закликом, і це остання можливість вижити для мене, але якась порожня печаль терзає мене. За роботу. Одне тільки креслення кіл займе кілька діб. Потрібно знайти життя для підтримки тіла.

- На момент написання, поглинених магічних здібностей: 789. Життів: 19351

**Два дні потому, 6 число Ранкової Зірки.**

Дієта з щурів не йде мені на користь. Круги є, щоправда поки тільки під очима. Ритуальні ж накреслені десь на 80%.

Мені потрібно набратися сил. Вирішено, сьогодні йду в бібліотеку Анклаву, шукати запізнілих студентів... Добре, що деякі записи про мої магічні жертви вціліли, і я зможу записувати хоча б кількість душ, що я назавжди стер з лиця мого рідного світу.

Докорів сумління не відчуваю, лише образу, що втратив обличчя і дозволив пам'яті про них згоріти. Мало не спалив ту саму книгу про демонів, яка буквально може стати моїм порятунком.

Часу все менше, потрібно закінчувати ритуал, тіло і розум буквально розсипаються на частини, я відчуваю це. Сподіваюся, пророча книга не бреше і демони справді мають настільки потужну життєву силу.

На момент написання, поглинених магічних здібностей: 789. Життів: 19353

**Один день потому, 7 число місяця Ранкової Зірки.**

Ритуал готовий.

Залишилося дочекатися ночі.

У мене йде три людини на добу на те, щоб не померти. Студенти були дуже мізерних здібностей, навряд чи моя велика колекція поповниться їхніми силами, але це мені явно допомогло. Залишок дня займу тим, що переберу вцілілі записи, адже якщо ритуал спрацює, то я зможу витратити вічність, вивчаючи свої нові здібності.

На момент написання, поглинених магічних здібностей: 792. Життів: 19356

**Один день потому, 8 число місяця Ранкової Зірки.**

ВОГОНЬ! ВІН СПАЛЮЄ МЕНЕ ЗСЕРЕДИНИ! Вени... Вени наливаються киплячою лавою, а очі горять полум'ям семи пекель! І ще... Очі, тисячі очей, їхні голоси... Видіння, я бачу вогонь, багато вогню, пустки, випалені землі... І завжди він: біле волосся, червоний плащ, червоні очі. Сміх, його противний гучний сміх...

Хто я? Чому я тут? У голові лунає стародавній хор голосів, дзвонять дзвони божевілля, вигукують імена... Імена?! Агнус, Акварія, Еккі, Ейрофі... Пелена крові застилає мій погляд, мої думки... Я повинен позбутися їх! Убити!

**П'ять днів потому, 12 місяць Ранкової Зірки.**

Я прокинувся посеред попелища.

Той самотній сарай на краю Дизмиста, що служив мені притулком, згорів і розвалився на окремі колоди. Добре, що щоденник захищений закляттям незгоряння, врахував попередній досвід. Викликав у розумі магічний календар, щоб дізнатися, яке сьогодні число. Був украй здивований, що минуло вже п'ять днів від ритуалу... Виявив запис. Згадав свої видіння. Згадав те, як голими руками розметав сарай довкола... Згадав і свої налиті силою м'язи. Оглянув своє тіло, обпалені крила. Тепер я ніби на перекачаного пегаса схожий, треба б знайти в записах заклинання бодіморфізму, не личить мені ходити в такому вигляді...

А кому "мені"? Як мені себе іменувати тепер? Раз ритуал спрацював правильно, і... я тепер, виходить, вічний. Вічний Архімаг. Найкращий титул. Радості не відчуваю, насправді. Щось пішло не так. Я відчуваю навислу небезпеку, як меч, занесений над моєю головою. Тривога часто паралізує... Пишу ці рядки вже четверту годину, трясучись від страху. Я, що гордо іменую себе вічним Архімагом, я, Джодах, що поглинув стільки тих, хто вважав себе великими...

Коли я заплющую очі, я бачу всередині себе тисячу інших очей. Це демони, вони дивляться на мене, бачать мене, відчувають... Але я не відчуваю злоби, скоріше тиху печаль і щось ще... розум, силу.

Поки що їхні голоси чітко не розібрати, вони надто гучні та сплутані. Вони заповнюють простір, думки, почуття. Не можу спати. Мені потрібно перебиратися в інше місто, подалі від цікавих очей...

**20 день потому, 2 число Сходу Сонця**

Майже місяць минув, як я згадав про свій журнал.

Мені вдалося привести тело в нормальну форму, я навіть відростив чудові нові пір'я. Тепер я можу літати, використовуючи тільки свою неймовірну фізичну силу, хоча ніхто з мого народу і помислити про це не міг! Для нас, скайзернів, це скоріше, прикраса.

Неймовірно. Могутність раси демонів воістину не знає меж. Увесь цей час я провів на гарячих джерелах у горах, зриваючи ненависну плоть і знаходячи нове тіло. Багато разів сніг цих гір забарвлювався в червоний. Але я не відчуваю болю, ніякого. Ніби це почуття зникло назавжди з широкого спектра відчуттів. Але додалися нові.

Демони, я дізнався їхню історію, чого вони боялися, і що зрештою майже всіх їх згубило. Не стану писати про це на сторінках, адже мій журнал потрапить рано чи пізно не в ті руки, зважаючи на мою забудькуватість...

Вони заспокоїлися, дізнавшись, що моє ім'я не Агнус. Тепер я можу використовувати їхні очі, щоб... Бачити майбутнє! Це вразило навіть мене, в арсеналі якого були хіба що заклинання віщування, що не дають на сто відсотків точного прогнозу, але...

Мене не відпускають дивні видіння про зруйнований світ, але джерело цього руйнування - не я. Я не можу до кінця зрозуміти, що переслідує мої сни.

І ще дещо. Я точно впевнений у своєму безсмерті. Я незліченну кількість разів зістрибнув із цієї скелі, я не поглинав життів цілий місяць. Тепер я воістину вічний. Час повертатися до справ.

**1 день потому, 3 число Сходу Сонця**

Не встиг я дістатися до сусіднього міста, як побачив його. Не в матеріальному світі, а внутрішнім поглядом, тисячею очей.

Він стояв і дивився на мене. Я відчув биття його холодного серця, відчув тяжкість його немигаючого погляду. Я зрозумів, що він пов'язаний з ними. Він, Наглядач, нічого не говорив, але я зрозумів, що він тут через мої видіння, через демонів, через те, що мені відкрилася правда про кінець цього світу. Про те, хто цей світ знищить.

Упізнав того, хто був у моїх видіннях. Люціус.

**2 дні потому, 5 число Сходу Сонця.**

Я відчуваю, що мені ніде сховатися, що його холодний погляд пропалює мою потилицю, де б я не був - високо в небі чи глибоко під землею.

Він скоро дістане мене. Що буде далі сказати не можу, але демони бояться його, шепочуть про божественну силу, про в'язницю...

Мені потрібно бігти!

**2 дні потому, 7 число Сходу Сонця.**

Бачив його. Того, хто дивиться, він стояв наді мною, коли я прокинувся. Він подивився на мене, і в моїй голові спливли такі рядки, здається, вони були у віршах..?

*"Покинувши плоть, характерник великий,*
Що світла кінець передрік

В мороці згине, кинутий в млу

З усіма кого більше нема"

Це було про демонів. Про їхні знання, про те, що їх уже давно немає на світі, на думку цього самого... Того.

Я відчуваю, що щойно відкладу перо, у мене буде лише кілька хвилин, щоб надійно приховати цей журнал перед своїм ув'язненням.

Сподіваюся, це не останній мій запис.

**Без дати**

Минуло вже...? Чи минуло? Місце, де я опинився, іншими нещасними зветься В'язницею Часу. Тут його просто не існує. Чому я раніше тут не бував? Мені б не довелося викроювати собі шматочки життя, вбиваючи п'яниць у провулках...

Демони ж називають це місце ***~~???????~~***, не зрозумів, як це перекласти. Схоже тут все складається з льоду, навіть повітря. Дуже важко дихати, і досить холодно. Звуків не чути, ніяких.

Як мені довелося дізнатися, сюди потрапляють за тяжкі злочини проти природи, проти богів (?), проти всього, що панує над всесвітом.

Нерозумно якось, що фундаментальним силам потрібні якісь в'язниці. Щось є тут таке, про що не знають ні ув'язнені, ні охоронці у вигляді божественних сил, а тільки лише сам Наглядач, який безмовно з'являється то тут, то там.

Думаю, я зможу вивчати магію тут. Навряд чи щось відбуватиметься далі, надій вибратися звідси не маю жодних.

**Без дати.**

Здається, у своєму навчанні я зіткнувся з непередбаченою проблемою. Як мені тут практикуватися, якщо магія поглинається з повітря моментально? Ніби тут немає не тільки часу, а ще й усього іншого, мани, магії, сили... Буду розмірковувати над цим феноменом. Варто спробувати техніку розширення розуму і займатися експериментами у себе в голові. Щоправда для неї потрібна повна медитація. Хоча місця кращого для цього і не придумуєш! Нескінченний час, нескінченна тиша...

На подив, жодного розпорядку у в'язниці немає. Ні прогулянок, ні їдалень, нічого того, що було у нас у в'язницях. А тюремних хронік на батьківщині я читав багато. Часу немає? Ні. Отже, і голоду, і інших фізичних процесів теж немає. У мене їх і до цього не було з невідомої причини, але від виноградного джему я б зараз не відмовився. І від кави.

**Без дати**

Прокинувся від свого вкрай недовгого трансу, вивчивши досконально всі 789 наборів знань. Нетривалого, бо тут немає часу!

Починаю божеволіти, адже я щойно пояснив самому собі власний жарт на папері. Демони більше не розмовляють зі мною, мовчки спостерігають. Схоже вважають, що це кінець.

Ну що ж, тисяча очей - моє прокляття, прокляття мудреця, який знав про свою смерть, але не зробив нічого, щоб тут не опинитися. Все ще мрію про каву. Цікаво, чи можна попити кави у власній свідомості?

**Без дати**

Сьогодні (?) все змінилося. Я побачив його. Люціус! Його голос було чути в стінах в'язниці, на відміну від мого і всіх, з ким мені доводилося "спілкуватися" за допомогою нехитрого читання по губах (якщо вони у співрозмовника, звісно, були).

Демони звертали свій погляд на нього, і я це фізично відчував. Голос Люціуса. Чому я чую його? Я вважав, я був упевнений, що звуків тут немає. А ще. Я не відразу це зрозумів, але... його одяг, шкіра, волосся мали колір! Усі інші в'язні і навіть сама в'язниця були безбарвні! А в нього були кольори!

Мені обов'язково потрібно познайомитися з ним ближче...

**Без дати**

Схоже, мої знання і незвичайний вигляд зацікавили Люціуса. Він часто приходить до мене поговорити. Несе якусь несусвітню нісенітницю про "Темного Асасина", про руйнування, які вони разом лагодили, про свого батька, який його сюди посадив.

Снамагаюся слухати кожне слово, адже він явно щось знає. Але як же мене втомили його дурні марення, їй богу! За що він узагалі міг сюди потрапити, такий собі бовдур?!

**Без дати**

Я зрозумів усе, тепер я зрозумів усе.

Люціус - напівбог. Боги й справді існують. Демони, підживившись силою Люціуса, показали мені, показали все. Я побачив безліч неприємних сцен, як кривавих, так і просто руйнівних, за якими стояв Люціус. І хтось дуже на нього схожий.

Побачив інші зруйновані світи, побачив світ, затоплений водою, побачив спалений сонцем і вибілений вітром загиблий світ, і ще багато всякого...

Люціус, що володіє силами, здатними стирати світи, і навіть зберігати частину здібностей усередині цього жахливого місця... Апетитно, нічого не скажеш.

Опускаючи всі неприємні речі, пов'язані з ним, він буде мені ох як корисний... І ще як, з огляду на те, що він постійно хвалиться мені тим, що скоро втече звідси, як тікав неодноразово. Я, звісно, зголосився допомогти. Ця гра все цікавіша.

**Без дати.**

Сьогодні(?) спробував доторкнутися до Люціуса. Крім опіку нічого не заробив.

Природно, моя сила тут не працює. Жодна з моїх сил. Треба чекати, коли ми нарешті звідси виберемося.

Складно сказати, коли це буде і чи буде взагалі.

**Без дати**

Люціус розповів мені про напівбогів. Про те, що вони - втілення своїх своїх творців, богів - одного або кількох.

Він сказав, що знає лише чотирьох із них, але на запитання "Чи є ще?", відповісти не зміг.

Агній, Аква, Еко та Аеро. Смутно знайомі імена, тільки ось ніяк не згадаю, де я їх чув до цього.

Люц згадав, що він - син Агнія, вогняного бога. Дивно, що він так тепло відмовляється про батька, який заточив його до в'язниці.

Я відчуваю в Люціусі щось, що не викликає в мене гніву, незважаючи на всі його діяння, і діяння цих "богів". Якщо чесно, я не до кінця зрозумів цю ієрархію. Але Люціус... Він безумовно відрізняється. Від усіх них. Дивне відчуття. Треба пригледіти за цим напівбогом.

Можливо, тривале перебування у в'язниці зробило мене занадто м'яким до непотрібних почуттів. А сентименти мені не потрібні. Усе що потрібно - це сила і нічого крім сили.

**Без дати**

Цікаве почуття, лють. Не відчував її... давно? Скільки я взагалі тут? Часу-то тут немає.

###### Люціус проговорився мені про свого знайомого напівбога Зефіріон, який виявився намісником у... Скайзерні. Як завжди, мляво й буденно розповідав: Зефіріону набрид цей його світ, і незабаром, імовірно, він його позбудеться. Про те, що ці його крилаті мавпочки вже не тішать Аеро, і навіть літати до ладу не вміють. Каже, він збирається придумати щось новеньке... Мавпочки?! Та в нас Анклав магів, розвинена астрономія, відкриття існування інших світів... І після цього ми - "крилаті мавпочки"?! Присягаюся тисячею очей, я зітру нахабну усмішку з обличчя цих поганих напівбогів. Люціус також розповів мені про план втечі. Сказав, що він уже достатньо відпочив, і пора б повертатися до справ пекла. Справи в нього, бачте...

Відчуваю себе жахливо.

**Без дати**

Все сталося так швидко.

Пам'ятаю хіба що спалахи світла, вир з небачених фарб... І в середині всієї цієї світломузики - усміхнене обличчя Люціуса.

"*Бувай, друже, ми ще зустрінемося, відправлю тебе кудись подалі, туди, де немає нікого з "наших"*". Хай йому грець. Посадка була, скажімо, м'якою. Зламав обидва крила, але сил їх відновлювати не було.

Опинився десь у горах, навколо було стільки кольору. Після в'язниці часу відчуття справді незвичайні. Безцільно брів, насолоджуючись відчуттям вітру, запахами трави після дощу.

Зараз... літо? Схоже на місяць Другого Зерна, судячи з тепла навколо. Ідилія моя тривала недовго... Необережно ступивши в траві, провалився в якусь підземну печеру. Перед втратою свідомості помітив, що печера була надзвичайно кольоровою. Дивно, що коли я прийшов до тями, не було ні печери, ні гір, а я якимось чином перенісся сюди, у чисте поле. Ніби тут має щось трапитися, і моя присутність - обов'язкова.

**Без дати.**

Я згадав, що було.

Я впав у тій печері на якусь особу з довгим зміїним хвостом, що малювала на стінах фарбами. Вона пронизливо завизгнула і загрозливо підняла свій величезний пензель. Але я був швидшим... Мабуть, моя фізична сила нікуди не поділася. Я моментально підготував заклинання витягування життя і доторкнувся до неї. Але, хай їй грець, магія іншого світу, закляття відскочило і вирубило мене. Я прийшов до тями через деякий час, але нікого в печері вже не було, були лише намазані фарбою пейзажі на стінах, якісь рослини, що світяться, і каміння, що переливається всіма кольорами. Буяння фарб ненадовго заволоділо моєю увагою. Я відчув недалеко звідси наростаюче биття тієї ж сили, якою володів Люціус. Світна та іскриста біла магія. Як я вже зрозумів, божественна сила в чистому вигляді має саме такий вигляд. Вирушаю туди зараз же.

Схоже, що поглинання тієї змійки все ж дало початок відновленню моїх сил після в'язниці... Чудово! Пора розім'яти крильця.

(*"Літаючі мавпочки", кажеш? Покидьку...*)

**Мартіс, 4 число Юнона**

Цікаві у них тут назви місяців і днів тижня... Запитав дату в пастуха, що проходив повз.

Сиджу в полі вже третій день, чекаю появи сили.

Поступово освоююся зі своєю магією. Незвично.

**8 число Юнона**

Складно описати, що зараз сталося. Я вже було збирався йти, але раптом небеса розверзлися. Уся галявина залилася блакитним світлом і неймовірною кількістю божественної магії. Вона, як густий мед, заповнила повітря навколо. Я не став довго роздумувати і застосував заклинання витягування.

Сила. Я відчув її, і демони відчули, очі їхні заплющилися на мить. М'яка, але водночас руйнівна. Тут хмара сили набула обрисів, і я побачив - це був портал!

З порталу вилітало безліч якихось комах, сяйво було надто сильним, я не міг розгледіти нічого, та й був надто зайнятий тим, що впивався силою, яка м'яко текла по моїх венах. Я відчував навіть окремі її складові. Груба, стародавня божественна сила - і біла рідина, що скріпається, і вкраплення блакитнуватої роси, що змушувала мене мимоволі посміхатися.

Я відчув на тому боці протяжний подих. *"Еола..."* промайнуло в голові. За обсягом і легкістю витягування сили я зрозумів, що вона, Еола, та, хто був по той бік, підтримує цей портал на останньому подиху і не піклується про те, скільки сил витрачає.

Ще за мить короткий скрик обірвав канал, портал закрився. Я залишився на галявині один, усі комахи розлетілися. Оп'янілий божественною силою, я спробував спрямувати її потік на те місце, де щойно був портал. На мить він відкрився мені, оголюючи невідомий мені вимір. У цю мить неможливо було розгледіти цього, але я зрозумів, відчув - світ на тій стороні порталу починає згасати.

Але буквально одразу портал закрився, і потік сили вдарив у деревце, що росло в тому ж місці. На моїх очах воно виросло у величезне дерево, що закрило кроною небеса. Я відчував, що від нього виходить ще якась магія. Доторкнувшись до нього, я відчув биття сотень тисяч сердець і магію, що текла по венах людей, звірів, якихось ще незрозумілих істот. Це дерево... Ідеальний провідник магії! Це саме те, над чим працював старий професор Шмеб'юлок в Анклаві... Магічний надпровідник.

Схоже, цьому знайдеться застосування

**13 днів потому, 21 число Юнона**

Минуло майже два тижні з моменту, як я став володарем сил напівбогині. Все ще не можу забути цього пейзажу. І навіщо їй знадобилося переходити в наступний світ після знищення попереднього? Не знаходжу відповідей. Змінилися й демони. Вони повністю підкорилися моїй волі, переставши посміюватися. Значить усі ці очі - мої.

Безсмертя, здатність бачити майбутнє, божественна сила... Чого ще мені бракує, щоб стати богом?

Правильно. Потрібно ще більше сили. Неповноцінність напівбога мене не влаштовує. Але спершу потрібно підготуватися, це я вже почав.

Дивно, як божественна сила дозволяє змінювати реальність у свідомості людей. А як цьому сприяють властивості Древа... Ух! План я будую виходячи з такого: у кожному світі має бути намісник-напівбог, боги-себелюбні створіння і дуже люблять нагадувати про себе. Напівбога я навряд чи зможу зімітувати, тому став дотримуватися другої тези - вселяти людям думку про поклоніння четвірці богів.

За такого розкладу, навіть якщо комусь зі справжніх напівбогів заманеться зазирнути сюди, йому здасться, що тут уже є намісник! Балакучий Люціус згадував, що ні напівбоги, ні самі боги часто не знають, що відбувається в безлічі світів. А тут: і наявність у світі божественної сили очевидна, і поклоніння богам присутнє.

І як же швидко проста думка дає плоди! Учора на площі одного з великих міст: *"І не приведи Аква, ти не повернеш мені борг"*. Ну чи не мило?

Потім, Древо. Я б міг і один усе це робити, але мені знадобиться нескінченний запас магії цього світу. Тому я склав план, як її посилити і використовувати в екстреному випадку. Підрозділив магію на школи, одну з них прив'язав до ВЕЛИКОГО ДЕРЕВА ЖИТТЯ! Ну чи не геніально?

Загалом, поводжуся як повноправний господар цього світу.

**2 роки потому, 10 число Секстилія.**

Минуло майже два роки. Проблему паломників вирішив, зібравши добровольців для охорони дерева. Усі вони - неймовірно здібні маги, відьми або вчені. Ці хлопці навіть назву собі придумали "*Орден Великого Древа*". Що ж, бувало й краще, але, оскільки мене обрали главою ордена, навіть без маніпуляцій з їхнім розумом, як "*Найсильніший маг і найвідданіша ідеалам древа життя людина*", противитися не став. Великого, так Великого.

Їх навіть мої крила не збентежили. Вражаючі у своїй відданості ...люди? Ну хтось, може, і людина, але точно не Емріс, такій старанності й холодності можна позаздрити. Без особливих зусиль переконав усіх членів новоспеченого ордену в необхідності охорони цього дерева, і в те, що я один знаю всі його секрети. Ну і навчив усіх найближчих членів ордена магії Скайзерна.

Телепортація, наприклад, дуже зручна штука. Починаю втомлюватися від усього цього, але найголовніше - безпека, своя власна, доки я не знайду способу повернутися в Скайзерн і не зупиню проклятого Зефіріона...

Якщо, звичайно, підлий Люціус мені не збрехав...

**1 день потому, 11 число Секстилія**

Хочу докладніше написати про Орден. Зрештою, організація вийшла не гіршою за наш Небесний Анклав.

Найкращі уми світу зібралися в одному місці, щоб вивчити магію і накопичувати знання. Я так гордий за них.

Навіть з огляду на те, що вони беруть участь у моєму підступному плані врятувати власну шкуру від в'язниці часу, мені дуже приємно бачити, як вони тягнуться до знань.

Сьогодні ось, прийшов дивакуватого вигляду старий. Він був одягнений у сірий балахон, представився як Бастіан Гай Вайт. Серйозно? Я у відповідь ледь стримався, щоб не представитися як Джодах Вічний Архімаг. Але насправді, в цьому немає нічого дивного. Не розумію, чому мене це так розлютило? Може, тому, що навіть педантичний Емріс завжди представлявся неповним ім'ям? Так от, Бастіан. Він попросив дозволу про вступ до Ордену. При цьому він ще постійно якось дивно повертав голову, ніби з птахом говорить.

Мені здалося це дивним, і я попросив його почекати в канцелярії Ордену, що служила одночасно і вітальнею великого будинку Емріса, де свій тимчасовий притулок знайшов я. І я вже точно маю увічнити на цих сторінках те, яку чудову каву робить секретар Емріса - Аргус. Рудий чоловік, у якого є похмурий секрет, негідний згадки тут. Іноді я шкодую про свою тисячу очей.

**Солайс, 2 число Юнона**

Прошло дуже багато років з моменту мого прибуття в цей світ. Я, сам того не помічаючи, стежу за всіма процесами, що відбуваються в ньому.

Орден відбудував собі чудову будівлю. Зовні виглядає, як якийсь "викидень дизайну", але всередині - суперсучасна лабораторія для вивчення магії. А ще й житлові приміщення. Диву даєшся.

Увесь цей час маги ордену намагалися знайти спосіб перенестися в інші світи і навіть знайшли кілька, але всі ходи ведуть тільки в найближчі з них. Скажімо, каналами Елдріна, створеними навколо аномалій Джерел, можна потрапляти у світи, звідки черпають силу ці Джерела.

Вогняний ось веде в рідний світ Люціуса. Дивовижний чарівник цей Бастіан, вигадав собі заняття-вивчати "Аномалії" і знайшов і вивчав! І до речі, Магія Елдріна, вона заснована на рефракції цих самих аномальних джерел, за що Бастіану велике спасибі.

Щоправда, ні в кого з підопічних Ордена не вистачило здібностей оволодіти цією таємничою силою. Що, може, й на краще, сильно підозрюю, що не в тих руках така потужна енергія може стати на заваді навіть для мене.

Багатьом магам дозволив не залишатися в ордені, Бастіан ось так і не зміг розлучитися зі своїми пташками, та й з Аргусом теж. Як папуги-нерозлучники, вічно базікають про щось у бібліотеці. За весь цей час ні він, ні Аргус ні краплі не постаріли.

Мабуть, тут люди живуть набагато довше, ніж у нас, у Скайзерні... Ніколи б не подумав, що сумуватиму за рідним світом. Але, зазначу, що в старому доброму Анклаві кава була під забороною.

**Кілька місяців потому, 7 число Децембрія.**

Ще кілька місяців розміреного життя перервав раптом різкий сплеск, такої знайомої, різкої і водночас солодко-медової енергії білого зі сріблом кольору. Я тут же вирушив поглянути, який бог до нас завітав, дорогою опрацьовуючи сценарій відступу.

І тут я побачив знайомі гострі вушка, нахабну усмішку і біле волосся. Люціус! Ось воно! Ось мій шанс стати справжнім богом! Відсутня половина - мої думки на той момент. Але коли я доторкнувся до нього... Пам'ятається, писав я в цьому ж журналі про те, що не відчуваю болю. Я помилився. Такого болю не відчувала жодна жива істота, готовий заприсягтися.

Схоже, що спокійна сила Еоли входить у резонанс із вогненною силою Люціуса, що не дає мені навіть доторкнутися до нього! Перед відходом я постарався витягти спогади про мене з його голови. Не впевнений, наскільки добре вийшло, сподіваюся, вийшло. Зараз, сидячи у своєму кабінеті в коренях дерева, я продумую варіанти. Люціус виглядав дуже ослабленим, тому, можливо, мені вдасться затримати його тут... Але як? Потрібно міркувати швидше, відкладу перо.

**Один день потому, 8 число Децембрія**

Еврика! Добре, що я відвідував усі уроки пані Перегрін. "Про стратегічне планування". Один сидів на всіх заняття, нікому цікаво не було, а даремно.

План такий. Древо - надпровідник магії, потрібно тільки все підготувати. Приблизну схему рун і кристалів я вже накидав.

Власне, Древо працюватиме як стримувальний механізм, створюючи бар'єр навколо світу... Це означає, що не тільки Люціус ослабне і не зможе покинути цей світ, а й я втрачу всі свої божественні сили. Це погано.

Доведеться грати цю гру чужими руками. Як же добре, що в мене є Орден. Жодного разу не прогадав. У будь-якому разі, до Люціуса я спробую доторкнутися не можу... Точно, друга частина плану полягатиме в тому, що мої віддані соратники знайдуть, як "зцілити древо від хвороби", і, звісно, єдиним виходом стане заблукалий Напівбог... так.

Створити атмосферу апокаліпсису за допомогою древа і моїх небожественних сил я зможу.

Мабуть, вирушу готувати О.К.Д. - орган управління Древом. Без божественної сили я не зможу так легко контролювати потоки магії.

**Два дні потому, 10 число Децембрія.**

О.У.Д. готовий. План теж, повністю. Адже всі вірять у святість у древа. "*Велике Древо Життя підтримує баланс між світами, охороняючи наш світ від жахливих лих і страшних чудовиськ*". Принаймні в їдальні ордена я точно таке чув. А раз святе - значить і божественне. Зцілити дерево можна тільки божественною силою. Приводу подумати, що я нею володію, нікому не давав, тож я відразу поза підозрами. Потрібно вибрати когось виконавчого, але не надто галасливого, щоб не здіймати паніки.

Бастіан. Ідеально, якраз уже давно відпочиває... Йому потрібно буде знайти спосіб доставити Люціуса до дерева і змусити його якимось чином перенести магічні сили всередину, прямо до мене.

Я ж своєю чергою, буду довго і наполегливо підтримувати заклинання. Пояснюватиму це тим, що контролюю дерево, щоб воно не зруйнувалося завчасно, "*самозабутньо віддаючи себе служінню великій меті - збереженню Великого Древа Життя*". Починає нудити від такої нудотності

**Один день потому, 11 число Децембрія.**

Вічно все йде не за планом... Звідки не візьмись, дерево фіксує ще один спалах магії. Свтоходець? Я чув про таких, маги здатні переміщатися між світами, здатні переміщатися між світами. Добре, що Люціус усе ще непритомний, і все практично готово. Завтра починаю втілювати свій план у життя.

**Один день потому, 12 число Децембрія.**

Викликав Бастіана на розмову про "Древо". Розповів йому, що воно гине і для зцілення знадобиться терміново відшукати божественну силу. Він тут же вирушив у бібліотеку. Жахливо ломить спину. Давно не відчував такої напруги.

Навіть кави вже не хочеться. Буду рідше вести записи.

**Три дні потому, 15 число Децембрія.**

Бастіан повернувся за три дні і захлинаючись розповідав про те, що в нього вдома з'явився справжній Напівбог, до того ж іще й у супроводі хлопчика, якого старий взяв в учні, Lololowk'и. Ім'я здалося мені дивним, і я запитав, звідки воно взялося. Бастіан розвів руками, і сказав, що знайшов хлопчика з неймовірними магічними здібностями... його папуга! Я клянуся, готовий був вдарити старого. Чому він мене так виводить? Що тоді, п'ятдесят років тому, що зараз... Точно мироходець. Цікаво, треба буде взяти на замітку. Можливо, світоходця теж вийде залучити до ордену. Доручив Бастіану навчати його й далі.

Старий же розповів свою розповідь про напівбога. Що той нахабний, непунктуальний, запальний і паскудний. Ну точно, Люціус.

І що той абсолютно знесилений, через що Бастіан не вірить, що це справжній напівбог. Щоправда, деяка частина сил у Люціуса все ж залишилася. Що ж, я й не розраховував, що закляття працюватиме ідеально... Усе-таки, коли граєш із богами, треба бути готовим до труднощів.

Закінчив Бастіан свою плутану розповідь тим, що Люціус, схоже, має якусь дивну прив'язаність до Lololowk'и і влаштувався в старому покинутому Замку на півночі. Мене відвідало дивне відчуття, що Люціус у мене в гостях.

Подякував Бастіану і попросив інформувати мене частіше. Занадто суворо вийшло, але величезні витрати сил на заклинання не дають тримати себе в руках.

**25 днів потому, 10 число Януса.**

Бастіан доповів мені, що вони спіймали... Кого б ви думали? Правильно, Демона.

Так-так, демона, одного з тих, чиїми очима я передбачав ці події. Що ж. Гріх спокутувався сам собою. Я більше не той, хто знищив цілу расу.

Поглинати демона цілком тепер немає потреби, є більш гуманний метод. Тим більше Аргус, здається, ними дуже цікавився. Було кумедно спостерігати за тим, як він ховає мою замітку про Демонів-руйнівників, мною ж йому підкинуту.

Гаразд. Швидко накидав рецепт кристалів для витягування сил із Воланда.
У нього ще й ім'я є, дива.

**8 днів потому, 23 число Януса.**

Аргусу навіщось знадобилося раптом різко розчаклувати свою дружину. Лежала ж собі до цього спокійно... Просив слізно книгу про позбавлення від проклять.

Вирішив пограти у творця доль, і сказав, що книга в старому замку на Півночі. Цікаво буде подивитись на всі ці переплетення і недовіру до Люціуса.

Навів довідки про його дружину. Катерина Баан. Чи не дочка це Довіна Баана, який робив для Ордена магічний гіроскоп, що підтримує цю махину в повітрі?

У свій час Інженери зазнавали жорстких гонінь. Не зрозумів цього ніяк, довелося знову лізти до них у голови. Швидко люди забувають ворожнечу, коли їм допомагає Джодах...

Що ж, ще один мозок у цій справі явно не зашкодить, тож, сподіваюся, у них усе вийде.

**4 дні потому, 27 число Януса**

Чекати більше немає сил, мене вистачить навряд чи ще на три тижні.

З'явився до Бастіана у вигляді великого ворона. Ефектно, тримаю парі, старий у штани наклав. Запросив на бесіду його і Lololowk'у. Світоходець за цей час опанував магію настільки добре, що, мабуть, перевершує Бастіана за вміннями. У нього особлива аура, я це відчуваю, навіть будучи майже знесиленим. Розповів їм, що сили Древа майже вичерпуються і будь-якої миті можуть початися непоправні зміни у світі. Щойно вони пішли, почав застосовувати заготовлені заклинання.

Метеоритний дощ - ніколи не думав, що руки дійдуть до магії руйнування... Але на кону не тільки моє життя, а також життя інших світів

**11 днів потому, 7 число Фебрууса**

Мій останній запис. Щойно повернувся Бастіан і попросив пустити до Ордену подружжя Аргуса і Катерини, з їхнім новим пристроєм, за допомогою якого вони зможуть передати сили Люціуса мені. Інженерна магія. Як знав, що за нею майбутнє.

Даремний Бастіан, треба було самому Катерину будити...

Або до Довіна вирушити, хоча навіть мені невідомо, куди він подівся. Тлумачив про якесь там ядро. У чутки про його смерть мені не віриться, ну не та людина. Може, він світоходцем був? Ох, сил немає писати далі. Мені потрібен відпочинок. Спробую послабити бар'єр на цей час, щоб хоч трохи оговтатися.

 **До вирішального кроку долі потрібно бути готовим.**

## Цікаві факти

* На сторінках видно круглі коричневі сліди, можливо, це сліди від кухлів з кавою.
* На полях щоденника фамільний герб родини Аві.