המופע

עלילה

גור ואוח מתכוננים לחזרות להצגה הגדולה עם טלי הוד בתפקיד הראשי

מספר סצנות: **1**.

זמן: **5:06** דקות.

פרופס: **טלפון**, **דפי תסריט**, **מקדחה**.

אוח: (מושיט יד ימין לצד ימין שלו) **הנה**. (לצד השני) ***הנה***. (מושיט יד, ומצביע הרבה פעמים. מאוכזב כי זה לא עובד. משנה כיוון) **הנה**. (מאוכזב, מצקצק) איפה המשובש הזה? (מסתקל על השעון)

(גור נכנס)

אוח: גור, איפה היית? תגיד לי, מה זה החוסר אחריות הזה?

גור: מה אתה רוצה, אני הייתי צריך לעקוף חצי שכונה.

אוח:למה?

גור: למה? כי בדיוק הילדה הכי מכוערת בכיתה, מוהר זלימוביץ', (מקיאים) יצאה עם שבעת הסנטרים שלה לטייל.

אוח: התירוץ התקבל. אתה מוכן?

גור: מוכן למה?

אוח: לחזרות. גור, תגיד לי, אתה רוצה להיות מוכן לתפקידים שלנו בהצגה הגדולה, עם מלכת הכיתה טלי הוד בתפקיד הראשי? או ש'תה לא רוצה להיות מוכן לתפקידים שלנו בהצגה הגדולה, עם מלכת הכיתה, טלי הוד בתפקיד הראשי?

גור: (שמח) אני רוצה להיות מוכן לתפקידים שלנו, בהצגה הגדולה, עם מלכת הראשי טלי הוד, בתפקיד הכיתה.(מבולבל)

אוח: טוב, קדימה, בוא. (הולכים לימין הצופים) אני נכנס מצד שמאל, אתה נכנס אחריי.

גור: למה אני אחריך?

אוח: גור, אתה לא מכיר את הפתגם? "ילדים, כלבים, ואלה שנכנסים שניים אחרי אחרונים, תמיד גונבים את ההצגה?"

גור: אתה מצ'קלף עליי?

אוח: קדימה. מערכה שנייה, תמונה שלישית, אקשן! (הולכים למרכז הבמה) (קול נמוך) הנה... (מושיט יד)

גור: (קול גבוהה) האוכל. (מושיט שתי ידיים)

אוח: ככה אתה מתכוון להגיד את זה?

גור: מה, מה לא בסדר?

אוח: גור, זה לא אמין. (חיקוי עם פרציף לועג) "האוכל", "האוכל". מה קרה לך? תעשה את זה עם רגש. כמו שהמורה לימונה לימדה אותנו. שים לב, ככה. (מתחיל גבוהה נגמר נמוך) **האוכל**.

גור: וואו, איזה יופי ת'עושה את זה.

אוח: (קול שאני לא יודע להגדיר. סוג של צקצוק. דרוש עריכה)~

גור: תגיד, אתה לא חושב שקיבלנו אבל תפקידים נורא קטנים בהצגה?

אוח: מה זה חשוב, גור? העיקר שחדר ההלבשה שלנו יהיה צמוד לחדר ההלבשה של מלכת הכיתה...

**גור ואוח:** **טלי הוד!**

אוח: הילדה היחידה בעולם ש"שלום-עליכם" כותב לה תפקידים במיוחד.

גור: (מופתע)

אוח: גור, אתה קולט שכל מה שיפריד בין חדר ההלבשה שלנו לחדר ההלבשה שלה זה רק קיר גבס?

גור: ווווווווווווווואו!1

אוח: אתה חושב על מה שאני חושב? (מרים מקדחה)

גור: זה גגגגגגגס!!!

(צלצול טלפון)

אוח: הלו?

**לימונה:** שלום, זאת המורה לימונה.

אוח: המורה לימונה. אהה, אנחנו עובדים על זה. (שניהם בקול נמוך) הנה.

גור: האוכל.

אוח: הנה.

גור: האוכל.

(אוח מסמן לאישור עם האגודל) (גור קרוב לאוח כדי להקשיב גם לטלפון)

לימונה: (מדברת מהר, ואומרת "די" 9 פעמים) די, די, די, די, די, טוב שאני תופסת אתכם, יש כמה שינויים קטנים. בגלל צמצומים בהפקה, אין אוכל. אז רק אחד מכם צריך להגיד "**הנה**". תחליטו לבד מי זה יהיה, זה בין כה נורא לא חשוב. שלום.

אוח: כן אבל.. א.... (מתנתק) טוב, אה.. לקחו לך את התפקיד. (נעמד לחזרות) אל תדאג, אני אספר לך איך היה.

גור: מה לקחו לי את התפקיד? אני במו אוזניי שמעתי איך היא אמרה שנחליט בינינו מי אומר את ה"**הנה**".

אוח: גור, אבל אני יותר מוכשר ב"**הנה**" ממך.

גור: מה, אתה סתם צ'קלפן, ת'סתם צ'קלפן. ו.ו..מנסה לגבוב ממני תפקידים.

אוח: (דרמתי) גור? אתה קורא לי צ'קלפן?

גור: אה... אה... אני קורא לך צ'קלפן, בן אלף צ'קלפנים ערומים. וואו, זה גגגגגגגגס!

אוח: אתה קורא לי צ'קלפן, בן אלף צ'קלפנים ערומים?

גור: אני קורא לך צ'קלפן, בן אלף צ'קלפנים ערומים וצוחקים!

(רבים וממלמלים כל מיני דברים כמו: תעזוב אותי (גור). זה כול מה שאני יכול להבין).

אוח: עצור! תראה איך אנחנו נראים. (מסתקלים) גור, איבדנו צלע אנוש? האם הכוכבות עלתה לנו לראש? בבעיה קשה...

**גור ואוח:** קובע ה"שה". שה...לוש....

אוח: חד אפס, שתיים אפס, שלוש אפס. (אוח עצוב)

גור: יש, ניצחתי! אני אומר את ה"הנה". הנה. **הנה!** *הנה*. **הנהה**!

אוח: (עושה פרצוף של רמאי לשנייה, ומתבכיין) אווווווווף!

גור: **הנה**.

אוח: (מתבכיין) אז מה אני אעשה בהצגה? אווווווף.

גור: טוב, בסדר. בוא נחלק את ה"הנה" בינינו. (אוח שמח)

אוח: טוב, אני אגיד "**הי**" ואתה "נה". (הולך למקומות)

גור: מה, מה, למה אתה אומר את ה"**הי**" ואני את ה"נה"?

אוח: מה קרה לך, גור? אתה לא מכיר את הפתגם, "ילדים, כלבים, ואלה שאומרים את ה"**נה**", **(גור מצתרף)** תמיד גובים את ההצגה". קידמה. (הולכים למרכז הבמה) הי...

גור: נה....

אוח: הי....

גור: נה....

אוח: מצוין. **"And the Oscar Goes To"** אוח ואחרים. (לוחץ ידיים באוויר) תודה רבה, תודה רבה לכם על האוסקר. אני מודה להורים שלי ולכול...

**(טלפון מצלצל)**

גור: הלו?

**לימונה:** שלום, זאת שוב המורה לימונה.

אוח: (שיהוק בהלה) אה..א..אנחנו עובדים על זה. **הי**.....

גור: **נה**....

אוח: הי....

גור :נה....

אוח: די די די די די **א**חרי אחרי שיבה סוערת מאוד החליטונו פה אחד, שמכיוון שהורדנו את האוכל, צריך להוריד גם את ה"**הנה**". כי מה "**הנה**"? "**הנה**" מה? הנה אנציקלופדיה? הנה מטהר אוויר בניחוח אורנים? מאיפה אני אבי עכשיו מטהר אוויר בניחוח אורנים?

אוח: אהא.. אבל המורה לימונה, מה יהיו התפקידים שלנו בהצגה?

לימונה: **תהיו קהל! ותתלבשו יפה!**

אוח: טוב, גור. שנתחיל להתאמן על להיות קהל?

גור: (מוחה כפיים כמו כלב ים) הו... הו..הוע.. הועועו..עועועועועו....

אוח: (מפסיק אותו) גור, מה זה? מה זה? אתה לא כלב ים!

גור: עווו...

אוח: קהל! ברגש. (מוחה כפיים בצורה מנומסת. **גור מצתרף**) טופי.

גור: עועועועו...עועועו....(לא מפסיק)

אוח: מצויין. אני רואה את....

גור: עועועועו

אוח: (חוסם לו את הפה) אני כבר רואה את הכותרות בעיתון: (מושיט יד לאוויר) "גור ואוח זכו בפסטיבל מונטריאול לקהלים".

גור: עועועועועו!

אוח: (חוסם אותו) גור! "חבר השופטים ציין כי גור ואוח הצטיינו בעיקר בקריאות ה"עוד הפעם". (מסתקל על גור)

**גור ואוח:** (מוחאים כפיים בתרגשות) עוד הפעם! עוד הפעם! עוד הפעם! (מפסיקים. עצובים)