Примархи

Ангел

> Вони стануть моїми синами, і в них житиме надія об'єднаного Людства. Вони перемагатимуть не тільки тоді, коли перемога буде легкою, але й тоді, коли вона здасться недосяжною, коли загибель опуститься немов саван. У ті темніші часи, мої благородні сини засяятимуть найяскравіше з усіх.
>
>
> **ПРИПИСУЄТЬСЯ ІМПЕРАТОРУ ЛЮДСТВА**
>
>

**Примархи** – 20 надлюдей, генетично виведені "сини" Імператора Людства, створені ним наприкінці 30-го тисячоліття. Вони мали стати безсмертними, досконалими генералами, стратегами, політиками та державними діячами, які командуватимуть силами Великого Хрестового походу, та возз'єднають роздроблену галактику під керівництвом Імператора. Їхні гени згодом послужили генетичними шаблонами, за якими Імператор створив 20 легіонів космічного десанту.

Вони були набагато більшими, сильнішими, швидшими та розумнішими за будь-яку звичайну людину, володіли незрівнянною харизмою й військовою доблестю, що робило їх схожими на міфічних героїв давнини, невразливих до хвороб, старості, чи недоліків смертних людей.

Кожен з них уособлював певний аспект війни: один був видатним стратегом, інший - спеціалістом з таємних операцій, третій - володарем екстрасенсорних здібностей, четвертий - геніальним інженером, майстром фортифікаційного мистецтва і так далі. Примархи були інструментом Імператора, яким він прагнув повернути всі втрачені людством світи, і прийняти їх до свого нового Імперіуму.

Спочатку Імператор мав намір особисто виховати синів, подарувавши їм найкращі та світлі якості, а потім принести світло Імперської Істини у решту заселеної людьми галактики.

Але втручання Богів Хаосу зірвало його плани, розкидавши примархів крізь Варп у різні куточки галактики. Позбавлені опіки та наставництва Імператора, кожен з них став унікальною особистістю, сформованою - а іноді й пошкодженою - складним життям на рідних планетах.

Проте, незважаючи на всі свої дари та здібності, примархи залишалися людьми, і врешті-решт їхні надто людські вади стануть головною перешкодою на шляху до здійснення великої мрії Імператора.

## Історія

### Проект «Примарх»

Імператорові вже доводилося використовувати генетично модифікованих воїнів у своїх війнах на Террі, проте всі вони виявилися жорстокими та недовговічними. Розуміючи це, Імператор у своїх амбіціях вирішив створити таких генералів, які б змогли керувати новим поколінням цих воїнів, а у майстерності, здібностях, та силі поступалися б лише йому. Так наприкінці М29 народився проект «Примархи» – спроба виведення 20 клонованих "дітей" Імператора. Лабораторію, в якій шляхом прискореного генного культивування створювалися майбутні сини, побудували на Террі, під пильним наглядом самого Імператора, вічної Ерди, та директора біотехнічного відділу Амар Астарти. Окрім них, цілі армії вчених допомогали та спостерігали за зростанням ембріонів, на випадок, якщо щось піде не так

За словами Інґетель Вознесеної, Імператор створив примархів використовуючи заборонені науки та таємні знання, отримані з Варпу. Провидець Ельдрад Ультран тримався такої ж думки, стверджуючи, що для створення примархів використовувалися темні сили. З великою часткою імовірності, це правда, і примархи були плодом енергій та знань, які Імператор отримав, увійшовши у Варп-портал на планеті Молех. Вічна Ерда стала для майбутніх напівбогів "матір'ю", об'єднавши свій генетичний матеріал з генетичним матеріалом самого Імператора. Однак ефірним силам Богів Хаосу якимось чином вдалося пробитися крізь захисні бар'єри й амулети у лабораторії, та викрасти синів Імператора безпосередньо перед їх дозріванням. Величезний варп-вихор розкидав немовлят по різних куточках галактики, пошкодивши їх капсули та душі. Також, цілком можливо що розсіювання примархів стало результатом петлі, створеної Арґел Талом та його десантниками, які перебуваючи в Оці Жаху були відправлені Інґетель Вознесеною назад у часі, до імператорської лабораторії, де демон переконала їх знищити захисні поля Геллера, які берегли немовлят від дотику Хаосу. Насправді-ж, не важливо хто саме прибрав поля Геллера, адже відповідальною за відкриття розлому є вічна Ерда, яка, за її словами, прагнула врятувати дітей від долі, яку їм призначив тиран-Імператор. Та навіть диверсія Ерди цілком можливо була у планах Імператора, адже пізніше декілька примархів, включаючи Конрада Керза, Робута Ґіллімана та Санґвінія дійшли висновку, що розкидання примархів і їхнє виховання у віддалених світах, було передбачено батьком.

Навіть коли капсули з немовлятами опинилися на величезній відстані від Терри, Імператор всеодно відчував, що вони живі, але не міг самотужки до них дістатися. Тому, використовуючи раніше зібрані зразки ДНК, він нарешті розпочав створення нового покоління воїнів людства – Астартес. Генетичний матеріал кожного з двадцяти примархів був використаний для заснування одного Легіону Космічного Десанту, так що усім дісталося порівну. Нові рідні світи сильно вплинули на немовлят-примархів, а подальший досвід, отриманий на цих світах, значною мірою сформував їх особистість та світогляд. Там вони швидко дорослішали і часто різними методами отримували повну владу, керуючи, ведучи за собою і допомагаючи місцевим мешканцям. Коли Імператор знаходив їх, то у більшості випадків залишався задоволений їхніми успіхами, швидко доручаючи керування відповідним легіоном.

Проте не все було так просто. Ще до початку Хрестового Походу, Амар Астарта, яка допомагала Імператору на науковій ниві, таємно змінила свої переконання щодо його ідеї, зрозумівши що проект «Примархи» і взагалі усі Легіонес Астартес приречені. Вона думала, що примархи є єдиним якорем, який тримає генетичну стабільність космодесантників, і коли вони зникли, то у геномі десантників проявилися недоліки. Усе це призвело до того, що під час невдалого Палацового перевороту вона спробувала знищити усі знання, які стояли за їх створенням.

Можна довго сперечатися про відносини між Імператором та примархами, проте очевидно одне – він вважав їх усього лише інструментами, засобом для досягнення цілей. Коли Архан Ленд допомагав Імператору у дослідженні Цвяхів М'ясника в голові Анґрона, то Імператор пояснив, що не має до примархів жодної емоційної прив'язаності, або любові. На питання Ленда, чому ж він тоді дозволив їм називати його Батьком, Імператор розповів історію про Піннокіо, пояснивши, що для творіння природньо називати творця батьком.

### Віднайдення Примархів

Буде справедливо зазначити, що Великий Хрестовий Похід розпочався не тільки заради воз'єднання втрачених людських колоній, а і щоб повернути назад розкиданих по галактиці примархів. Використовуючи свої могутні психічні здібності, аби відшукати синів, Імператор крок за кроком повертав їх назад, даруючи вже приготовлені Легіони Космодесанту. Важливо додати, що кожен примарх був для своїх Астартес одночасно батьком і старшим братом, джерелом темпераменту та особливостей, істотою, в якій легіонери бачили свій ідеал й уособлення способів ведення війни.

Повернення примархів до своїх Легіонів ознаменувало розпад Хрестового Походу. Тисячі, сотні тисяч світів прийняли "Імперську істину", хто добровільно, а хто після поразки від Космічних Десантників, під примусом меча та пістолета. Подібно до богів з терранських легенд, непереборні примархи крокували полями битв галактики. Проте, попри свою очевидну перевагу над смертними, безсмертя, та інші дари, примархи все ж були людьми, і їм було притаманно надто багато людських вад.

Вони виявилися заздрісними і зарозумілими, готовими легко затаїти образу один на одного, і навіть на свого батька. Невідомо, чи стали ці вади наслідком впливу руйнівної сили Хаосу, чи просто природою, якої не зміг позбутися навіть геніальний Імператор. Але, зрештою, саме вади примархів прирекли Імперіум на жахіття Єресі Гора та 10.000 років застою, занепаду, репресій і нескінченних воєн.

Традиційно вважається, що першим знайденим примархом був Гор, який став улюбленцем Імператора. Однак, насправді, першим було знайдено Альфарія, капсула якого за примхою долі приземлилася на самій Террі. Коли Імператор являвся іншим примархам, більшість з першого погляду впізнали у ньому свого батька і одразу ж присягнули йому на вірність. Лише деякі згодилися піти з ним на корабель тільки після того, як він переміг їх у змаганнях. Але були й Анґрон з Мортаріоном, які навідріз відмовилися від пропозиції Імператора, і тому перший був просто викрадений, а другий врятований від неминучої загибелі.

За неперевіреними словами Малкадора Сигілліта, які цілком можуть бути брехнею, як Імператор, так і сам регент хотіли підбурювати примархів, намагаючись налаштувати їх один проти одного, щоб у результаті позбавитися деяких некерованих примархів разом з легіонами, так само, як це було з попередніми Грімовими Воїнами. Такий план залишив б важелі керування галактикою людям, а не напівбогам. Однак втручання Руйнівних Сил не дало цій ідеї повністю сформуватися, зануривши галактику у катастрофу Єресі, коли наприкінці Великого Хрестового походу Магістр Війни Гор поринув у Хаос, разом з вісьмома своїми братами направивши мечі проти Імператора. Кожен обрав свій бік, лоялісти й зрадники, усі очолили свої легіони у боротьбі проти колишніх товаришів.

*Нижче приведений список примархів у порядку їх віднайдення Імператором. Дані взяті з офіційного сайту The Horus Heresy та художніх книг. Також, зважайте на те, що час знайдення примарха може не дорівнювати часу, коли він прийняв командування над легіоном.*

### Єресь Гора

Під кінець Великого Хрестового Походу Магістр Війни став жертвою інтриг Хаосу, і на початку керуючись благородною ідеєю врятувати людство від тирана, переконав вісьмох своїх братів піти за ним на відкрите повстання. Галактика запалала.

Декілька років брат бився проти брата, легіонер проти легіонера. У кульмінаційний момент Облоги Терри, на борту флагмана Гора, Імператор, Дорн та Санґвіній нарешті стикнулися зі своїм темним супротивником. Розділені телепортацією, кожен з лоялістів потрапив у своє особисте пекло: душу Дорна намагався схилити на свій бік Кривавий Бог, розуми Кустодіїв потрапили під вплив чаклунства, і вони напали на свого покровителя, а Санґвінію довелося першим зустрітися з Луперкалем.

Звичайно, поранений Янгол не міг довго боротися з чемпіоном одночасно усіх чотирьох Богів Хаосу, тож згодом благородний Санґвіній впав бездиханний, уражений нечестивою зброєю брата. На жаль, Імператор прибув надто пізно, щоб врятувати Санґвінія, тому йому довелося вступити у дуель самому. Спочатку Імператор намагався стримуватися, вірив, що зможе повернути Гора до світла, проте все марно. Луперкаль наступав, декілька разів серйозно поранивши батька, і тільки тоді Імператор нарешті зрозумів, що душа сина втрачена, Вивільнивши усю свою неймовірну психічну силу Імператор Людства раз і назавжди знищив Магістра Війни, спопеливши навіть його душу, щоб Руйнівні Сили більше не змогли повернути свою маріонетку до життя.

Після поразки Гора та прибуття флоту Ґіллімана, більшість Зрадницьких Легіонів втекли до Ока Жаху, де їхні примархи остаточно продали душі Хаосу, ставши принцами демонів, кожен з яких править своєю маленькою імперією в межах диявольських королівств Ока.

## Доля Примархів

Станом на початок М42 усі примархи, окрім одного, або прокляті в рабстві у Богів Хаосу, або зникли, або мертві.

#### Хаос

* **Гор** – Магістр Війни, примарх Синів Гора був убитий Імператором Людства на борту своєї власної бойової баржі і флагмана "Мстивий Дух", під час кульмінації Облоги Терри. Його душу у Варпі було повністю знищено психічними силами Імператора. Пізніше його тіло було повністю знищено новим чемпіоном Хаосу та в минулому першим капітаном Синів Гора Абаддоном, який замінив свого примарха в ролі командира Синів, які тепер називаються Чорним Легіоном.

* **Магнус Червоний** - Магнус Червоний, примарх Тисячі Синів став демон-принцем Тзінча, та володарем Сорціарус, планети чаклунів в Очі Жаху. Пізніше, після облоги системи Фенріс, він перемістив Сорціарус назад у реальний світ, на місце, де раніше знаходилася його рідна Просперо.

* **Анґрон** - Анґрон, примарх Пожирачів Світів став демон-принцем Кхорна.

* **Мортаріон** - Мортаріон, примарх Гвардії Смерті став демон-принцем Нургла.

* **Фулґрім** - Фулґрім, примарх Дітей Імператора став демон-принцем Слаанеш.

* **Лорґар** - Лоргар, примарх Носіїв Слова служив усьому Хаосу, тому перетворився на демон-принца Хаосу Неподільного, володаря нечестивого світу Сікаріус в Оці Жаху.

* **Пертурабо** - Пертурабо, примарх Залізних Воїнів також перетворився на демон-принца Хаосу Неподільного, володаря демонічної кузні Медренґард в Оці Жаху.

* **Конрад Керз** - Конрад Керз, примарх Повелителів Ночі був убитий М'Шен – ассассином храму Каллідус. Він сам дозволив їй проникнути у свою прокляту фортецю, бажаючи померти та звільнитися від жахливого тягаря на своїй душі.

* **Альфарій та Омегон** - фактично ці двоє не є зрадниками, адже воювали виключно на боці Імператора. Також, враховуючи що вони – одна душа у двох тілах, не важливо як саме звали мертвого брата. Той, хто називав себе Альфарієм загинув від меча Роґала Дорна під час битви за Плутон. Про долю Омегона нічого не відомо. Можливо, Альфа-Легіон досі реребуває під керівництвом одного з примархів.

#### Імперіум Людства

**Санґвіній** – як вже було згадано раніше, він загинув від рук свого улюбленого брата Гора під час абордажу "Мстивого Духу".

**Феррус Манус** – примарх Залізних Рук, загинув ще на початку Єресі, під час Різанини у Зоні Висадки на чорних пісках Ісствана-V. Голову Ферруса відрубав його найулюбленіший брат і найкращий друг, примарх Фулґрім, який піддався впливу Лаеранського клинку, демонічної зброї, що спочатку спотворила його розум, а згодом заволоділа і тілом. Однак у деяких колах ходять чутки, ніби насправді Феррус якимось дивом пережив ту жахливу дуель, і тепер живе на Марсі. Також, знайдуться люди, які вірять, що його тіло було врятовано термінаторами Морлоків та поміщене у стазис клану Авернії, а ще хтось тримається думки, що Феррус вирішив перевірити своїх синів, та повернеться коли прийде час.

> Одні вважають, що він вижив у двобої зі своїм братом Фулґрімом і тепер мешкає на Марсі. Інші - що його тіло було збережене вцілілими членами його охорони і утримується в стазисі в Мобільній фортеці «Бегемот» клану Авернії. Є й такі, хто наполягає на тому, що примарх інсценував свою смерть, аби перевірити внутрішню силу своїх синів, і виявив, що вони виявилися неспроможними повноцінного існувати без батька.
>
>
> Однак глибоко в бінарному кодуванні їхніх аугметичних сердець, усі, окрім найхолоднішого із Залізних Рук, прагнуть дня, коли їхній батько повернеться. Хіба не було записано у журналах Залізної Ради, як психічний привид Ферруса Мануса, породжений смертельним пораненням Імператора на Террі, з'явився перед його Легіоном на Медузі, щоб попередити про лихо, яке спіткає все людство, і пообіцяти, що він повернеться, щоб повести своїх синів проти цього лиха?
>
>
> З початком Тринадцятого Чорного Хрестового походу Абаддона і появи Цикатрікс Маледіктум, багато хто у капітулі вірить, що обіцяний час настав, і наглядачі Кузні Горгона працюють як ніколи наполегливо, щоб розгадати її таємниці, готуючись до цього великого дня.
>
>
>
> У будь-кого, хто хоч раз бачив чудеса Кузні Горгона, не має сумнівів, що Феррус Манус неодмінно мав намір колись повернутися, щоб вивчити археотех, який він там зберіг, і поділитися своєю спадщиною з усім людством.
>
> З книги «First Founding».

**Лев Ель'Джонсон** – примарх Темних Янголів, повертаючись на свою рідну планету Калібан, сподівався знайти там спокій після бурхливих днів Єресі, проте замість теплого прийому отримав обстріл своїх кораблів з її поверхні, та повідомлення про те, що Темні Янголи Калібану не визнають його влади, а підкоряються лише Лютеру, якого Лев залишив там наглядати за рекрутами. Розгніваний зрадою свого старого друга, Лев очолив ударний загін космодесантників у атаці на ренегатів, де зійшовся у двобої з Лютером.

Хоча Лев був сам по собі могутнім воїном, Боги Хаосу дарували Лютеру величезну силу, з якою він міг битися проти Лева на рівних. І так і сталося. Вони зійшлися в дуелі, небаченій ніколи до того. Обмінюючись ударами, вони зрівняли з землею монастир навколо себе, поки паралельно флот Темних Янголів з орбіти бомбардував планету. У гніві, вони не бачили що коять, Калібан буквально розвалювався на шматки, а з тріщин у поверхні лилася розпечена магма.

В цей час, протистояння Джонсона і Лютера досягло кульмінації. Поранений, зрадник похитнувся і відкрився для удару. Однак, попри всю свою злість, Лев не зміг завдати вирішального удару колишньому другу. Поки він вагався, Лютер провів нищівну психічну атаку, від якої примарх впав на коліна. Коли послаблений Лев з останніх сил намагався піднятися, Лютеру нарешті зрозумів, яку фатальну помилку скоїв. Він був винен у потрійній зраді: зрадив друга, Темних Янголів, та Імператора. Правда виявилася нестерпною для розуму Лютера, і він з криком упав поруч із Ель'Джонсоном.

Розлючені Руйнівні Сили Хаосу зрозуміли, що знову програли, і послали масивний варп-шторм, щоб остаточно зруйнувати поверхню планети. Вона розпалася на частини, знищивши все, окрім монастиря Ордену, який був захищений потужними захисними силовими полями. Коли Темні Янголи спустилися на астероїд, який залишився від Калібану, у руїнах вони знайшли Лютера, який бурмотів, що Джонсона забрали Спостерігачі у Темряві, і що одного дня він повернеться і пробачить Лютера за його гріхи.

Темні Янголи не змогли знайти жодного сліду свого Примарха. Решту з них, тих, яких навернув Лютер, засмоктало у варп і розкидало по всій галактиці. Тепер вони називаються Занепалими.

Остання таємниця, відома лише небагатьом обраним, полягає в тому, що, схований у Скелі ще глибше, ніж Лютер, Джонсон спить і чекає, поки його рани затягнуться. Окрім Спостерігачів у Темряві, тільки Імператор знає про цю таємницю.

Станом на M42, Джонсон - єдиний живий та лояльний примарх у Імперіумі, окрім Робаута Ґіллімана.

Під час кампанії Ковчегів Знамення Лев нарешті повністю прокинувся, і взявши собі титул Лицаря Імперіуму Нігілус тепер веде армії людства разом зі своїм братом.

**Джагатай Хан** – примарх Білих Шрамів зник під час відбиття набігу Друкхарі на планету Корусіл V. Розбивши ксеносів, Хан почав переслідування архонта, який намагався втекти крізь портал у Павутиння. Разом зі своїм кешигом, розлючений Джагатай ступив у портал за секунду до його знищення. Ходять чутки, що він досихпір бореться з Друкхарі, блукаючи заплутаними стежками Павутини.

**Леман Русс** – примарх Космічних Вовків - один з тих примархів, хто пішов добровільно. У Вовків є стародавня легенда, згідно з якою Русс відправився на пошуки містичного Дерева Життя, плоди якого можуть зцілити Імператора. Але правда, імовірно, набагато складніша.

Інші кажуть, що Русс відправився в Око Жаху, де очолив свою втрачену 13-ту роту у війні проти Магнуса Червоного і Тисячі Синів. Треті легенди стверджують, нібито Русс помирав, але він повернеться, коли Імперіум найбільше потребуватиме його, в період під назвою "Час Вовка", щоб знову очолити Вовків Фенрісу.

**Роґал Дорн** – зник безвісти, офіційним Імперіумом вважається загиблим під час 1-го чорного хрестового походу, коли з маленькими силами атакував лінкор Хаосу «Меч Святотатства». Після відчайдушної битви на містку проклятого корабля залишилася і була знайдена тільки його рука, яка тепер зберігається у стазисі на «Фаланзі». Тепер на кістці цієї руки кожен з магістрів Імперських Кулаків має право викарбувати своє ім'я.

Проте, реальний статус Дорна все ще залишається незрозумілим. Під час Війни Звіра Вулкан заявив Курланду, що перекаже Роґалу про орден декілька приємних слів. Однак, за словами Конрада Керза, Дорн точно мертвий, розірваний на шматки єретиками. Нічний Привид передбачив це ще при першій зустрічі на Нострамо, і тільки підтвердив через багато років, коли чекаючи на ассассіна розмірковував про своє минуле.

**Робут Ґілліман** – володар Ультрамаринів ледь не помер в 121.М31, коли під час Великого Очищення зіткнувся зі своїм братом Фулґрімом у битві за Фессалу. Той перерізав йому горлянку легендарним Анафемом Кінебрахів, тим самим мечем, яким Гора було поранено на супутнику Давіна, що потім призвело до Єресі.

Десять тисяч стандартних років тіло Ґіллімана знаходилося в стазисі у самому серці Храму Виправлення на Макразі, де його космодесантники та мільярди паломників щороку мали змогу побачити тіло справжнього сина Імператора, на шиї та грудях якого все ще виднілися поранення. Серед Ультрамаринів навіть довгий час існувала легенда, наче рана примарха повільно гоїлася, незважаючи на те, що в стазисі це неможливо.

Примарх відродився після падіння Кадії у 999.М41, коли члени Целестинського хрестового походу нарешті дісталися Ультрамару. Живий завдяки техномагії Коула та таємницям Ельдар, Ґілліман знову взяв на себе повноваження лорда-регента Імперіуму, та з палаючим мечем свого батька у руці очолив новий Непереможний Хрестовий похід, намагаючись відкинути єретиків та ксеносів, що загрожують Імперіуму з усіх боків.

**Вулкан** – про місцезнаходження примарха Саламандр відомо небагато. Він залишив своїх синів після фіналу Облоги Терри, де він брав таємну участь, охороняючи Золотий Трон та борючись у Павутинні.

Відомо, що він з'явився через 1,500 років після кінця Єресі Гора, під час Війни Звіра, де допоміг Імперським Кулакам у боротьбі з навалою орків і зник після останнього двобою зі Звіром, коли впав у реактор.

Насправді ж Вулкан, як і Імператор, Вічний, та може воскреснути нескінченну кількість разів, хто б його не вбивав, що дає підстави вважати, що він досі живий. Єдиний варіант позбавитися його – використати таємничий фульгуріт, проте остання така спроба з тріском провалилася, та й навряд чи у галактиці знайдеться сміливець, готовий на таке.

Єдине, що Вулкан лишив після себе Саламандрам - дев'ять розкиданих по галактиці артефактів, повернення яких змусить батька воз'єднатися зі своїми синами у час найбільшої потреби, аби повести їх у останній бій Людства проти найбільшої загрози. Їх пошук лежить на плечах Батька Кузні, величного майстра, що уособлює собою суть ордену та носить ім'я Вулкана. П'ять з них вже повернуто додому, а чотири все ще заховані у найпотаємніших закутках галактики та чекають своїх законних власників.

> Глибоко під землею співало ковадло Великого Змія, його молот був неначе спалах вогню, іскра натхнення. Він творив, поки старі дракони спостерігали з довгих тіней, заліза та сталі.
>
>
> З силою, викуваною богом, він підкорив їх своїй волі – і назвалися вони Дев'ятьма, рівно стільки їх було.
>
>
> Першим постав корабель, боки його схожі на блискучу луску, а у венах пульсує кров з серця Ноктюрну. Кузнею мав стати, великим механізмом, що народжувати може менші чудеса.
> Пильне око створив він, не для того щоб дивитися, а щоб вбивати, жахливим поглядом вперівшись навкруги. Ще безкінечне полум'я влив він, гнів якого немов темнішого пекла нестримна пожежа. Також, спис тримав він у руці, бо хіба не був мисливцем древніх попелу рівнин? Як ікла драконові, укус списа того гострий. За ним плащ, кожна лусочка якого товща за сотню щитів, мантія, гідна короля, на честь Кесаре, звіра, дух якого в неї вселився. Потім з'явився вогняний кулак, латна рукавиця, чий удар як дихання дракона. Спохмурніло обличчя Великого Змія, коли закував він горе та ентропію у вічний метал, чиї пісні лише смерть й знищення. Останньою постала колісниця, з рештків ковальського вогню, чорніша порожнечі, міцніша як земля.
>
>
> Це були Дев'ять, і коли він подивився на свої діяння, він здригнувся від того, що створив. І коли пітьма опустилася на світи людей, Великий Змій кинув Дев'ятьох, їх долі тепер загадка. Зостануться вони, допоки безстрашний чемпіон з праведним серцем не поверне їх, допоки не добіжуть дні кінця, і не розколеться Всесвіт, допоки Великий Змій не повстане знову і не приєднається до своїх синів в останньому, приреченому часі.
>
>
>
> - "Дев'ять і останній час", епічна сага поета і філософа Зен'де
>
> З книги «First Founding»

**Корвус Коракс** – розуміючи правильність і необхідність рішення Ґіллімана щодо розділення легіонів на ордени, полишив керування трьома новоствореними орденами-наступниками на магістрів, а сам довгі години роздумував над тим, як спокутувати свої гріхи. Врешті решт, він особисто подарував "Милість Імператора" все ще живим мутантам Гвардії Ворона, молячись як за їхні душі, так і за свою.

Змучений почуттям провини після страт, Коракс зачинився у своїй особистій кімнаті в Воронячому Шпилі, найвищій точці Воронячої вежі, благаючи свого батька про милість.

Ніхто не знає, чи отримав Коракс прощення, про яке він так благав, але у роковини свого самочинного вигнання він, виснажений і змарнілий, покинув свою вежу, сів на невеликий корабель, й взяв курс прямісінько на Око Жаху. Його останніми словами були " ніколи більше".

Пізніше Коракс, під дією енергій варпу перетворився на істоту, що повністю складається з тіні, та тепер полює на Носіїв Слова разом з їх демонічним примархом Лорґаром.

> Існує таємний текст, який зберігається в Бібліотеці Гвардії Ворона. В ньому йдеться, що насправді Коракс ніколи не покидав Воронячий Шпиль, не кажучи вже про Визволення. Там стверджується, що він замкнувся в стазисі, чекаючи часу, коли йому буде даровано прощення Імператора.
>
>
>  ...
>
>
>
> Ейрі, звісно, все ще залишається на вершині Воронячого Шпиля. Мало хто ступав його чорними залами відтоді, як Коракс, як вважається, покинув Визволення. Майже немає людей на Визволенні, які мають повноваження і достатню сміливість, аби вимкнути стазисні поля, які захищають приватні покої Примарха. Ті, хто вирішив піти туди, відчувають тривожну, майже живу присутність, яка пронизує все приміщення, та не піддається поясненню. Хоча сміливці рідко говорять про перенесене випробування, іноді все ж пошепки діляться зі своїми найбільш досвідченими побратимами картиною побаченого: пергаменти, розкидані по кімнатах, списані шарами густих каракулів чорного чорнила. Будь-яка спроба впорядкувати ці документи призводила до одного й того ж результату: в міру того, як читач просувався по написах, тремтливий почерк ставав не тільки все більш нерозбірливим, але й ідеї та думки, що передавалися, ставали все більш розрізненими і незрозумілими. Можливо, одного дня ці записи вдасться дешифрувати, і тоді стане відомою справжня доля Коракса.
>
> З книги «First Founding»

Як вже було сказано на початку, з усіх примархів, окрім зниклих безвісти, воскреслого Робаута Ґіллімана, мутанта Корвуса Коракса та сплячого Лева Ель'Джонсона, сьогодні живуть лише прокляті примархи Хаосу, хоча їхні тіла, розум і душі були повністю поглинуті силою Темних Богів.

## Втрачені примархи

Майже нічого не відомо про життя та долю Другого й Одинадцятого. Навіть називати їх імена заборонено самим Імператором. Фрагмент про них є у оповіданні "Вежа Блискавки", де Роґал Дорн помічає, що постаменти, де мали стояти їхні статуї в Інвестіарії порожні, додає що "*ніхто ніколи не згадував про цих двох відсутніх братів. Їхні трагедії здавалися відхиленнями від норми. Чи були вони попередженнями, до яких ніхто не прислухався?"*.

Статуї простих примархів-зрадників у цій історії вкриті тканиною, тому доля другого та одинадцятого не визначена. Вони точно були знайдені, однак, можливо їх спіткала трагедія, оскільки, як випливає з оповіді, про них говорили посмертно.

Під час розмови між Маґнусом і Лорґаром з «Першого Єретика» згадується, що і Гор, і Фулґрім дотрималися клятви ніколи більше не говорити про двох загиблих братів.

У романі «Спалення Просперо» згадується, що Леман Русс і його Космічні Вовки могли бути використані Імператором для знищення двох легіонів, і що саме задля винесення смертного вироку Вовки і були створені. Пізніше погроза «знову спустити вовків» згадувалася не один раз.

У деяких книгах є мова про те, що примарх II легіону був найбільш розсудливим і проникливим з усіх своїх братів.

Можливо, десантники з їх легіонів пізніше були переведені у склад Ультрамаринів.

## Клони примархів

Було кілька випадків клонування примархів, але зазвичай в результаті з'являлися психічно нестабільні, божевільні, а іноді й навіть деформовані істоти. Першим клонованим примархом став Феррус Манус, якого Фабій Байл створив на вимогу Фулґріма. Отримавши клона, Фулґрім спробував знову навернути Ферруса на свій бік, перш ніж знову його вбити та повторити процес з новими клонами.

Мабуть, найвідомішим прикладом клонування примарха стало клонування Гора, якого з ДНК, забраної з тіла Магістра Війни, знову створив Фабій Байл. Розгублений і зламаний, цей клон спочатку не впізнавав навіть багатьох своїх найближчих товаришів, наприклад Езекіля Абаддона, і загалом виявився поганою імітацією справжнього Луперкаля. Тоді розлючений Абаддон убив клона, і тільки у передсмертні хвилини він впізнав першого капітана. Приблизно в той самий період Байл спробував клонувати всіх двадцятьох примархів одразу, отримавши в результаті залу капсул з потворними та деформованими істотами-підлітками. Всі вони були вбиті Абаддоном і його легіонерами.

Через деякий час після атаки Дітей Імператора на світ-корабель Лугганат, Байл дізнався, що одному з його клонів Фулґріма вдалося вижити під уламками Гармонії. Під опікою Байла клон швидко подорослішав і став "чистим", не зберігши в собі жодної частинки скверни реального Фулґріма. Однак, коли Байл побачив, що клон зберіг всю зарозумілість Фулґріма і приречений піти тим же шляхом, що й оригінал, то віддав його Тразіну Безкінечному в обмін на втрачений запас геносім'я Дітей Імператора.

## Галерея

**Портрети:**

Фулґрім. Літописний нарис.Пертурабо. Літописний нарис.Джаґатай Хан. Літописний нарис.Леман Русс. Літописний нарис.Роґал Дорн. Літописний нарис.Конрад Керз. Літописний нарис.Санґвіній. Літописний нарис.Феррус Манус. Літописний нарис.Анґрон. Літописний нарис.Робут Ґілліман. Літописний нарис.Мортаріон. Літописний нарис.Магнус Червоний. Літописний нарис.Гор Луперкаль. Літописний нарис.Лорґар Авреліан. Літописний нарис.Вулкан. Літописний нарис.Корвус Коракс. Літописний нарис.Альфарій. Літописний нарис.**Мініатюри***:*

Мініатюра Лева Ель'ДжонсонаМініатюра ФулґрімаМініатюра ПертурабоМініатюра ХанаМініатюра РуссаМініатюра ДорнаМініатюра КерзаМініатюра СанґвініяМініатюра ФеррусаМініатюра Анґрона (у Єресі)Мініатюра Ґіллімана (у Єресі)Мініатюра Мортаріона (у Єресі)Мініатюра Магнуса (у Єресі)Мініатюра ГораМініатюра ЛорґараМініатюра ВулканаМініатюра КораксаМініатюра АльфаріяМініатюра Ґіллімана у 40.000Мініатюра Магнуса у 40.000Мініатюра Мортаріона у 40.000Мініатюра Анґрона у 40.000Мініатюра Лева у 40.000