Voima

**Voima** on lyhyttarina, joka sijoittuu noin 100 vuotta tulevaisuuteen. Jatkoa saattaa olla tulossa.

# Voima

Kuljetin kättäni puun runkoa pitkin, ja tunnustelin männyn kaarnan muhkuraisia muotoja. Ne tuntuivat hyvältä ainaisen ja jatkuvan hiekan jälkeen. Ajatus lukuisilla arpisilla hieraumilla peittyneistä jalkateristä vihlaisi. Vain kolme päivää sitten ne olivat verillä jatkuvasta hiekalla kävelemisestä.
Lähdin kävelemään eteenpäin, käsi laskettuna rinnalle.
Rior asteli vierelleni pää painuksissa. Hänen silmänympäryksensä olivat tummat ja veljeni näytti muutenkin väsyneeltä, sillä hän oli valvonut koko yön vartiossa. Rior korjasi keihään asentoa selässään, ja minä pysähdyin nojaamaan vain vaivoin pystyssä pysyneeseen merkkiin.
*A nn er*
Siinä luki. Teksti oli kärsinyt ja siitä puuttui kirjaimia; se oli selvästi ajalta ennen Muutosta.
”Ira.”
Valpastuin heti. Tiesin, että metsissä oli rosvojoukkioita, mutta en uskonut kohtaavani niistä yhtäkään. Laskin käteni oman aseeni kahvalle (aseeni oli pituiseni metallisauva, joka oli selvästi jostain futuristisesta rakennuksesta).
”Rior”, sanoin hiljaa, ja laskin käteni veljeni olalle. Siirsin heti myös Riorin olalla olevan käteni sauvalleni, ja puristin sitä tiukasti kiinni.
Oksa rasahti jossain edempänä metsässä. Puristin sauvaani tiukemmin käsissäni, ja yritin havaita pienimmänkin liikkeen puiden seassa. Tuulenpuuska havisutti oksia ja pöyhytti tummanruskeita hiuksiani.
*Paum!*
                                                                                *Paum!*
*PAUM!*
Viimeinen laukaus kuului läheltä. Sydämeni hakkasi niin että rintaan sattui. Minulla ei ollut minkäänlaista panssaria; jokainen osuma voisi olla tappava. Ihoni kihelmöi.
Lähellä räjähti.
Korvani menivät lukkoon, ja räjähdyksen paineaalto lennätti minut ilmaan. En ehtinyt ajatella mitään, en yhtään mitään. Tiesin kuolevani, ja maailma silmissäni pimeni.
Tuskaa…
Tuskaa…
Päähäni ei mahtunut mitään muuta.
Tuntui kuin koko kehoni olisi ollut tulessa. Oliko tämä kuolema? Mutta jos hän olisi kuollut, ei kai hän olisi tuntenut kipua…?
Yritin liikkua, ja nostin varovasti oikean käden etusormea. Se liikkui.
Oliko kipu tekemässä minut hulluksi? Kuitenkin kokeilin liikuttaa jokaista niveltäni ja raajaani. Yllätyksekseni mikään luu ei ollut murtunut, ja paikat tuntuivat toimivan hyvin.
Nousin varovasti seisomaan, sillä joka paikkaa särki yhä.
Järkytys iski tajuntaani yhtä nopeasti kuin räjähdyksen paineaalto.
*Miten…?*
Vaatteet olivat repeytyneet ja pysyivät yhä päälläni, mutta niiden alta pilkotti jotain *mustaa*… Ihoni oli jonkin mustan panssarikerroksen peitossa. Pysähdyin ihailemaan sen kaaria ja sulavia muotoja, kun tajusin sen haalistuvan ja sitten hajoavan varjoiksi. En tiennyt, miten olin sen tehnyt, mutta se oli pelastanut minut räjähdykseltä.
Maa oli räjähdyksen jäljiltä palanutta, ja hiiltyneet oksat hajosivat kosketuksesta. Siellä täällä satunnainen ruohotuppo kyti.
Ja muutaman metrin räjähdyksen keskuksesta makasi mustunut ja käpristynyt palanut ruumis. Sen pää oli oudossa asennossa; niska oli taittunut.
Juoksin itkua pidätellen ruumiin vierelle, ja heittäydyin maahan makaamaan. Kyynelet kastelivat kasvoni.
*Rior. Poissa. Kuollut. Menetetty*.
*Ja hänet vietiin julmalla ja kauhealla tavalla*.
Itkin itseni uneen.
Kun heräsin, taivas oli musta ja tähdet tuikkivat kuin kirkkaat kiiltomadot. Yön viileä ilma siveli kasvojani kuin mitä hienoin silkki. Tunsin olevani *elossa*.
Tunsin kihelmointiä sormenpäissä, ja liikutin kättäni ilman halki. Näkyikö ilmassa varjoja?
Liikutin kättäni alaspäin, ja annoin varjon muodostaa sauvan, jonka kumpikin pää oli terävä kuin petolinnun kynsi. Varjot olivat voimani.
Ääneni oli kuin jäätä, kun lausuin hiljaa varjoille:
”Kosto on suloinen.”