Tragédiák után

## Új nap hajnalán

"Denbora ezdu erukiri" - mondta átszellemülten a lila ördögsarj - "Az idő nem kegyelmez". Nasiméknak pedig ismerős volt a hallott szöveg, minthogy az udvarház romjainál vallatott árnytünde is dühösen ezt sziszegte nekik válaszul. Venarius azonban nem zökkent ki Erandis úrnő jóakaratának ígérete, és holmi szektatagok jelmondatai által. Amrabarban tulajdon elméjében érezte a Fúriából áradó gyűlöletet, és nem volt hajlandó együttműködni az ilyen hatalmakat szolgálókkal. Beletörődve ebbe, Vol Véreinek a küldöttsége feszült csendben távozott; vezetőjük pedig csak sajnálkozóan csóválta fejét, mielőtt kísérőivel együtt, szempillantás alatt eltűnt. A vihar előtti csendben, Drífa harcra készen előretört, ellenségeik nyomait keresni. Mikor azonban pár lépésre távolodott, egészen tőle indulva, a hátrébb maradottakig, átláthatatlan feketeség töltötte be a barlangterem közepét. A mágikus eredetű sötétségben a legélesebb szeműek se mentek semmire, és minden hősünk érezte, ahogy szinte lényébe marnak az örvénylő káoszban sodródó fülsértő hangok. A csapat nagy része, ijesztően hamar földre került. Csak Borbador bűvös kockája, vagy fürgeségük által tudtak páran kijutni.

A feketeségből, az ahhoz képest kellemes, világító barlangi növények által képzett hajnali (Khes 27.) félhomályba érve, az öreg törp varázshangszerét pengetve szélsebesen elmenekült. Utána következett rohamtempóban Nasim, és magukat alig vonszolva Venarius és Ishi. Ahogy azonban visszapillantottak, látták, hogy az örvénylő káoszt immár több tucat árnytünde állta körül, akik észrevéve őket, mérgezett nyilakat lőttek feléjük. Azokból egy, nemes lovagunkat érte, ki utolsó leheletével megvédte tőle ördögsarj barátját. Így, Ishi gyötrelmes végső kérésének eleget téve, Venarius hátrahagyta társát, és elmenekült Vol Vérei elől, hogy félszerzetünk áldozata, ne legyen hiábavaló. Kiknek sikerült kereket oldani, azonban nem jutottak messze a járatban, mikor a terem égtelen robajjal megrendült mögöttük; a közepén egyre növekvő éles fény villant, és olyan hang hallattszott, mintha mennydörgés hasítaná szét a világ határainak szövetét. Egy lökéshullám hatására, a barlang padlója beszakadt; magával rántva Ishi mozdulatlan testét, és mindazokat, akik még a közben eloszló sötétségben és környékén maradtak.

Bár három tolvajmúltú hősünket ez nem érintette, de annak fültanúi voltak, ahogy különböző, ismeretlen eredetű testetlen hangok, egymást vádolva vitatkoztak a történtekről; mondván "nem lettek úrrá rajta" és "még több időre lett volna szükségük". Végül azonban, egy törte meg azt, ahogy a többi egymás szavába vágott. "A szükség nem adott már több időt... úgy látszik, ideje hogy megérjenek hatalmuk súlyához." - visszhangoztak hőseink fejében a lény szavai; kinek nem tudták meghatározni nemét, korát, vagy faját. Nem volt azonban idejük megállni értelmezni az előbbieket, mert a kezdeti lökéshullám után, újra meg újra, utórengések futottak végig a barlangon. A mennyezetről törmelék záporozott, a falakon hatalmas repedések jelentek meg, és a járat részei helyenként elmozdultak egymáshoz képest, olykor embernagyságú lépcsőfokot vagy meredélyt képezve. Borbador ezen akadályokon át cikázott varázsröptében, mikor egy pillanatra kizökkentette, hogy valamilyen állatias kinézetű humanoid lény mellett suhant el - ami épp bemászott egy nagyobb résbe, mielőtt azt leomló szikla zárta volna el. Az apró figyelmetlenség, azonban ahhoz vezetett, hogy a törp fejére jókora kő esett, és attól megszédülve, belebucskázott egy a barlang padlóján nyílt hasadékba.

Nasim és Venarius, ezalatt beszuszakolták magukat egy szintén újonnan keletkezett oldalsó járatba, minthogy az eredeti alagút szakaszainak szintelmozdulása miatt, a visszavezető út, úgy tűnt lezárult előttük. Nem jutottak azonban sokáig - több szorult helyzeten is átevickélve - mikor egy kisebb teremben, minden irányba omladék vágta el őket a barlang egészétől. Mialatt két hősünk, ekképp látszólagos csapdában rekedt, Borbador iszonyatos fájdalmak közt eszmélt fel egy számára ismeretlen helyen. Ösztönösen menetképes állapotba rendezte magát, ám pokolian hasogatott a feje, és ritkás ősz hajába vért tapadt. Ilyen gyászos állapotban talált rá két huszonéves utazó, akik az Ardomil környéki romokat vizsgákták a barlangrendszerben, amit a földrengés érintett. Mindketten emberek voltak. Az egyikük, egy finom vonásokkal bíró, napbarnított, hosszú fekete hajú, zöldszemű lány volt; barnás árnyalatú, praktikus, lenge ruhákban - a vállán egy kíváncsian figyelő hollóval. Aztán, Borbador egy sápadt, szőke, kékszemű, borotvált arcú fiút pillantott meg, fekete és vörös anyagú, vastag mentében, oldalán fokossal, fején pedig díszes kucsmával.

Rendkívül segítőkészek voltak az elesettnek látszó öreg törp felé; ki próbálta leplezni, hogy nem tudja: mi történt vele, ki ő pontosan, és hol is van igazából. Az ifjú hölgy - aki **Sahira Muedan** ként mutatkozott be - elküldte madarát felderíteni a közeli járatokat, kiutat keresve. Azalatt pedig, a másik, **Lysander Vhamatu** névre hallgató jövevény, mágikusan enyhítette Borbador fájdalmait. Így, miután az ifjú hölgy madara, Rasul visszatért, immár hárman, óvatosan el is tudtak indulni egy általa megjelölt, remélhetőleg felfelé vezető járatban. A szokatlan találkozás ideje alatt, Nasim és Venarius már mindent kipróbáltak a tarsolyukban a kijutáshoz. Végül, ördögsarjunk lemondóan kuporodott le az olykor még rászkódó barlang padlójára; a látszólag addigra lenyugodott genázi mellé - ki megdöbbentő módon, úgy tűnt, imádkozik. Előbbinél csak az volt váratlanabb, hogy fohászai valószínűleg meghallgatásra találtak, ugyanis az alagút egyik végében lévő omladék lassan megmozdult, majd felső része elkezdett legördülni, és egy kucsmás fiú, kőporos arca bukkant fel mögötte.

Azt követően, hogy szorult helyzetükből kikerült hőseink is megismerkedtek megmentőikkel - Sahirával és Lysanderrel - figyelmüket a kábán ácsorgó Borbador felé fordították; akiről hamar leszűrték, hogy emlékezet kiesése lehet. Az öreg ebből adódó gyámoltalanságán némileg megütközve, és két utitárssal kiegészülve kezdték el a felszín irányába való kaptatást. Azalatt, folyamatosan utórengések kísérték őket, melyek számos hasadékot nyitottak, és a korábbiakhoz hasonló fehér romokat fedtek fel a barlang azon szakaszán is. Egy ponton, oldalról ráláttak egy különös teremre, mely elrendezésében kör alakúnak tűnt, falai mentén üres boltívek sorakoztak, és egész terét valamilyen kékes derengés lengte be. Igyekeztek azonban a kijutásra koncentrálni, így inkább elkerülték a helyet. Még éjszaka volt, amikor újra friss levegőt szívhattak a felszínen. Fáradtan le is heveredtek a tavaszi erdő hűvös talajára - de Borbador nem nagyon tudott aludni. Lysander, pedig vállalta az első őrséget, miután megbizonyosodott róla, hogy Sahira, és kettejük új ismerősei épségben vannak.

Hajnal előtt nem sokkal vált számára izgalmasabbá a virrasztás, amikor fojtott motozásra lett figyelmes az egyik közeli bozótból. Óvatosan ahhoz menve, egy fájdalmak közt vonagló - viselete alapján - erdei tündére talált, akin rengeteg nyílt seb volt. Mikor azonban lehajolt, hogy mágia révén meggyógyítsa, a sérült lázálmában felordított, és egy fajtársa - egy roppant fürge nő - ugrott elő, borotvaéles követ szegezve Lysander torkának. Miután sikerült meggyőzni a támadót az ő jószándékáról, a fiú segített a súlyosan sebesült tündén, aki borzasztóan kimerülten tápászkodott fel, és társával együtt, ketten támogatták el az utazók táborhelyéhez. Ott elég nagy volt a meglepettség, a korábbi kiáltást követően, de hamar sikerült tisztázni a helyzetet. Mielőtt lepihentek volna még pár órára, egy rövid beszélgetésből kiderült, hogy a tündék neve **Sildar és Anahel** volt. Erre a helyre pedig félig hasonlóan kerültek, mint hőseink; ugyanis a barlangokból menekültek ki, azon belül viszont Vol Véreinek börtönéből, ami a földrengés miatt rongálódott meg - és a katasztrófa, az őreinek figyelmét is elterelte.

## Végső búcsú

Tia súlytalannak érezte magát a kavargó sötétben. Aztán, éles fájdalmat követően, először úgy tűnt, vihar morajlására ébredt. Felnézve, azonban az árnytündékkel való találkozó helyének sziklamennyezetét látta, háromszor akkora távolságra magától, mint amikor utoljára talpon volt. A magasban, különös tájak délibábszerűen elmosódott, fényesen ragyogó képfoszlányai örvénylettek - mintha valaki ablakot hasított volna e világ határán, betekintést engedve új síkokra. Ahogy Tia próbálta feldolgozni a látottakat, lassan állóhelyzetbe tornázta sajgó testét, és körülnézve, egy óriási sziklaomlás tövében találta magát - melyből több helyen árnytündék mozdulatlan tagjai türemkedtek ki. Hősünk szíve azonban nem azok láttán szorult el, hanem akkor, midőn megpillantotta Ishit és Drífát. Bár azt is észrevette, ahogy Lunan a közelben piheg, és Kelsalor, valamint Roya nevű nemrégi ismerősük épp magához tér; két korábbi utitársa mellé lépve látta, nem tud mit tenni értük. Aztán, mikor mind egybegyűltek, hogy megbizonyosodjanak helyzetük mibenlétéről, és felmérjék veszteségeiket, egy járatból, ami az omladékfal tövénél nyílt, elgyötörten Thulaye bukkant elő.

A lánynak elsők közt sikerült elmenekülnie, amikor Vol Vérei rájuk bocsájtották az őrjítő sötétséget - aztán a földrengés elől behúzódott egy oldalsó folyosóra, és onnan keveredett vissza a közben leomlott padlójú barlangterembe. Utóbbi hely kapcsán pedig, hőseink aggódva vették tudomásul, hogy a szakadék amiben épp álltak, lassan kezdett megtelni repedesekből szivargó vízzel. Ezért megpróbáltak - Royát is közrefogva - együttes erővel teleportálni, ám akkor, a Pristanban váratlanul reagáló karpereceikbe helyezett éterszilánkok, éles villanást követően meghasadtak, és végleg elvesztették a korábbi tompa fényüket. Emiatt, Kelsalor útmutatása, és Roya képességei révén, előnyt kovácsoltak a fenyegetően növekvő barlangi tóból, és az eredetileg az ideérkezésnél használt szintre emelték a társaság tagjait, egy mágikusan irányított vízoszlop segítségével - magukkal víve két elesett barátjuk testét. Aztán végig kecmeregtek a földrengéstől teljesen átrendeződött korábbi széles folyosón, megfáradtan elérve a felszínt, ahol az éjszakai sötétben, csak a ledőlt fehér kőoszlop tűnt ki a néma erdő sötétjéből.

A sikeres kijutást követően, aztán helyben táborozva megvárták a napkeltét, melyhez képest a csapat folyótól nyugatra levő része, jóval később kezdett késződni az induláshoz. Újdonsült utitársaik ugyanis elég piperkőcnek bizonyultak, mikor Lysander precíz teafőzéssel, Sahira pedig folyóparti szépítkezéssel töltött el huzamosabb időt. A csapat velük levő része, azonban nem bánta az elmúlt éjszaka után a lassabb készülődést. Például Nasim, azalatt el is ment elvégezni szokásos formagyakorlatait. Aközben viszont feltűnt neki, hogy tisztes távolból figyeli őt az Anahel nevű tünde, akire az éjjel Lysander talált rá. A nő rakézdezett, jól hallotta-e a genázi nevét, mert ha igen, akkor Vol Véreinek tömlöcében, a szomszéd cellában, volt egy idősebb szélszülött, aki seblázas gyötrelmében őt szólította. Nasim ereiben ennek hallatán megfagyott a vér. Eszébe jutott Easif nevű tanítója, kivel a csapat tudta nélkül, nagyjából egy héttel azelőtt futott össze Ardomilban. Majd a fura gyerekek, akik "Misan" bácsinak szólították, és mondták hogy az öregük a külvárosban él. Végül pedig átkozta magát, amiért nem vette komolyan a fenyegetést, amit az őt Venarius elrablasával is megbízó hangja intézett hozzá külön mágikus üzenetben, amikor a barlangban talált jogarral kapcsolatba léptek velük Vol Vérei.

Aztán, reggelizés közben többet megtudhattak Sahira és Lysander ittlétének okáról is, akik a két egyébként Antamerből származó tündét kérdezték a környéken elszórt **Urfidel** romjairól. Azok elmondták, hogy ők csak mesékből ismerik a medyr nevezetű Síkszakadás előtti népet, amihez köthetők. Mikor pedig a két ifjú egy többször megjelenő ábrázolást mutatott nekik - ami egy kilencágú és gyökerű fa elnagyolt rajzára emlékeztetett - Sildar otthonuk jelképét hozta fel párhuzam ként - amin a druidák tanácsa áll körbe egy ősöreg tölgyet. Végül arról faggatták őket, hogy tudnak-e gyógymódot emlékezetkiesésre, mire azt felelték, hogy pont az előbbi szent növény tövében van egy tó, ami álmokhoz és látomásokhoz köthető, de az utóbbi évtizedekben, Antamer határát csak az onnan származók tudták biztonságosan átlépni. Előbbiről Venariusnak halványan rémlett, hogy Kelsalor is valamilyen jövendölés miatt érkezett innen Amrabarba, utóbbiról pedig a veszélyes köd jutott Nasimnak - akit abban majdnem elnyelt az erdő egy eleven része.

A szörnyek kapcsán amúgy arra is fény derült, hogy Anahelék pont egy Varázsvadonból szökött bestiát igyekeztek felhajtani, annak barlangi rejtekén, amikor Vol Vérei elfogták őket. Mindketten antari rémvadászok voltak ugyanis, mint Kelsalor, kit Sildar még gyerekkorából ismert, és mondta, hogy üdvözletét küldi, ha találkoznak vele. Aztán a tündék lassan útnak indultak, mondván sok dolguk akad most a déli határukon az élőholtak miatt. Így hőseink, a hallottak tudatában, végül késő délelőtt Ardomil felé indultak a folyó mentén - melynél alacsonyabb vízszintet figyeltek meg, és reggeli tisztálkodása közben, Sahirát egy benne sodródó fertőzött madár tetemének látványa borzasztotta el. Mire ők így cselekedtek, addigra érte el a csapat másik része a Mágusok Városát. Mind kimerültek, a barlangi események, és az azokat követő rövid, ám - Ishi és Drífa cipelése miatt - megeröltető utazás okán. Hangulatukat az sem javította, hogy menet közben kiderült, Kelsalor és Roya csak előbbi istennőjének a kegyéből élte túl az árnytündék támadását - viszont Sehaline, a halálból való menedéket, csak a következő holdtöltéig tudja fenntartani lelkük számára.

Ezek tudatában léptek be az Elhárítás, Külső Körben lévő szálláshelyének ajtaján, ahol annak tagjaival tömött belső tér fogadta őket. A sokaság eligazitásán pedig, az a Mindral nevű féltünde dolgozott, akit már Tia és Thulaye láttak, az éterszilánkos karperecek átvételekor. Mikor aztán a gyülekezők sietve kisebb osztagokban szivárogtak el, azok szóváltásaiból valőszínűvé vált, hogy pont a barlang mennyezetén kialakult furcsa jelenséghez lettek kivezényelve. Ezt alátámasztva, az Elhárítás ügyintézője, rá is förmedt hőseinkre, mikor észrevette őket; és elmondta, egy földalatti helyen, velük összefüggésben kialakult, háromszoros világközi hasadék miatt kellett mozgósítani a fél szervezetet. Miután a csapat mentegetőzve elmondta, mi történt, Mindral kikérdezte őket, pontosan milyen másik síkok tájait látták a kavargó fényességben. Válaszaikból pedig azt szűrte le, hogy Arborea bűvigete és Ysgard hófödte csarnokai lehettek az érintett világok - melyből előbbi Kelsaloréknál Sehaline birodalmához, illetve Ishi esetében Sún istennő mezőihez köthető, a második pedig, Drífa törzsének hitvallásához.

Ennek kapcsán, el is határozták, hogy visszahozzák az életbe két barátjukat; ám a hirtelen Ardomilban talált **Dorion Argelos** nevű, déli származású tünde - ki Corellon, az Élet és Fény Őrzőjének papja volt - nem tudta sikerrel feltámasztani őket - arra hivatkozva, hogy olyan mintha lelkük egyszerre több helyen lenne. Azt viszont megbeszélték vele, hogy segít nekik méltón eltemetni társaikat másnap reggel. Ugyanis, Venarius, Nasim és Borbador, kiegészülve Sahirával meg Lysanderrel, estére ért elcsigázottan Ardomil külvárosába; hála Mindral velük való mágikus üzenetváltásának. Ekképp, napkeltekor (Khes 28.) közösen vettek búcsút Ishitől, a Pipacslovagtól - kinek bohókás, de nemes jelleme mindig mosolyt csalt arcukra - és Drífától, a harcos asszonytól - ki a végsőkig anyamedveként védte fogadott törzsét. Így alakult, hogy az egykor Amrabarba érkezett vándormutatványosokból, már csak Venarius maradt, aki érzelmeivel küzdve, szívhezszóló beszédet intézett a többiekhez.

## Fájdalmas emlékeztetők

Miután Kelsalor, az elesetteket szintén régebb óta ismerő ként, kőből mágikusan egy pipacsot és medvét formált azok sírjára, a Felvigyázók és az Elhárítás kereste fel őt és Royát egy Antamert érintő ügyben - a társaság más tagjait, pedig a világközi hasadékok miatt. Farenil - akivel többek közt Venarius még Amrabarban találkozott először - elvette hőseinktől tönkrement karpereceiket - melyek elkészítésében, az éterszilánkok miatt, ő is közreműködött - és kikötötte, hogy többé semmilyen közös teleportálást ne kíséreljenek meg. Kifejtette, hogy a Paregront védő szervezeteknek így is elég baja akad, a nem rég még a Felvigyazók székhelyül szolgáló várost megszálló, részben előholt orkok, és a Zihr hegység környékén terjedő kór miatt. Előbbi esetében pedig, különösképp romlanak az esélyeik; mert a megfigyelők szerint, Vol Vérei, a hódítókkal szövetkezve, felfedték a Fúria börtönét, és a pecsétjének feltöréséhez gyűjtenek eszközöket. Aztán Kelsaloréknak is kiemelte, hogy Antamer erdeje egyre inkább veszélyben van, mert az élőholt ragály nyomai, már látszanak a Valarel folyó Ardomilhoz közelebbi szakaszán.

Így, Sehaline újdonsült papjában ismét felszínre tört hazafias rémvadász mivolta; és a vízzel kapcsolatos eseményeket tanulmányozó Royával, vállalkoztak rá, hogy segítik a hatóságok munkáját a külvilágtól elzárkózó tündék területén. Azok országa, pedig a csapat más tagjainak érdeklődését is felkeltette, Borbador emlékezetkiesésének gyógyítása végett. E célból, egyébként a temetés alatt, Sahira és Lysander - kikből előbbinek különösen szívéhez nőtt a gyámoltalannak tűnő "apó" - be is mentek az öreg törppel Ardomilba, hátha a mágusok tudása segíthet rajta. A könyvtárba vezető út során, pár törp leszólította őket, és keresztkérdéseket tettek fel Lysandernek, arról honnan jött és mi dolga erre. Ő szűkszavú válaszai közben rájött, hogy már látta faggatóit, amikor Urfidel romjaihoz menetelük előtt, a Tintás tanoncban reggeliztek Sahirával. A jövevények, egy ponton Borbadort is bevonták a beszélgetésbe, aki úgy tűnt, még sérült elmével is régi ismerősök, vagy legalábbis szokásos üzlettársak ként kezelte a törpöket, ám sajátos nyelvjárás használata miatt, a két ifjú nem értette miről társalognak.

Az akadémiai könyvtárba érve, végül főleg emlékek törlésére találtak módszereket, a visszaállításukra inkább csak tippeket - minden esetben működő eljárásokat, nem. Megkérdezték a közeli Mystra szentély papnőit, ám azok a mágia szövetéhez hasonlították az emlékek kusza, folyon alakuló hálóját, melyet nehéz megfelelően újra összefűzni, ha valahol elszakadt. Gvendolin nővér azonban, nekik is ajánlotta Seril szolgálatait, így felkeresték az antari tündenőt, ő pedig adott kenőcsöt Borbador belső fájdalmainak enyhítésére. Ám a törp fő baját illetően, neki is csak népének szent fája, a **Hinsatil** tövében lévő tó jutott eszébe, mely álítólag megnyitja azok elméjét, akik elmerülnek benne. Biztonságban annak ligetébe, vagy általában Antamer erdejébe lépni, azonban csak lakóinak a közreműködésével lehetett - akik megfelelő bizonyítás nélkül, valószínűleg nem vették volna jó néven az öreg törp és egy szedett-vedett tarsaság földjükre érkezését. Így, Nasim és Thulaye felvetésére, a csapat úgy döntött, segítenek az egykori fődruidának, Kuremnek - aki nemrég emlékeztette őket ígéretükre.

Indulás előtt, viszont még az Elhárítás parancsnoka is hivatta azokat, akiken egykor karperecek voltak, és a szervezet külvárosi szálláshelyén, egy mágikus tükrön át beszélt velük. A kimért asimar, szembesítette őket: ez volt az utolsó alkalom, hogy szabadon távozhatnak miután kisebb katasztrófát okoztak - mert míg ők felelőtlenségből kettő társukat veszítették el, addig neki kettőszázezer lélekre kell vigyáznia a Mágusok Városában és környékén. Végül, nyomatékosításnak hozzátette, hogy az előző nap helyszínre teleportált ügynökeik, Vol Véreinek földrengés miatt elhagyott rejtekhelyén, csak a sötét szekta után kutatók elrabolt hozzátartozóinak testét találták pellengérre állítva - köztük egy idős szél genázival. Majd Venarius felé fordulva, felhívta annak figyelmét, hogy Pedrasból származóként, esetleg fontos lehet neki, hogy a Fúria követőinek - a romok közt talált levélfoszlányok alapján - a **Sangrazul** nemesi családdal is vannak kapcsolataik. Miközben pedig ezeken töprengtek, a csapat többi tagjával, és az Ardomilból visszatérő Lysanderékkel kiegészülve, búcsút vettek Royától és Kelsalortól.

Így, az egykori rémvadász, immár isteni segítséggel kezdett hozzá a "sötét áradat" megfékezéséhez, amire egykor népe álmodói Amrabar kapcsán is figyelmeztették. Ő, a folyó mentén indult el délnek, a vedalken druidanővel, hőseink meg Antamer északi határa mellett keletnek, a Veres ligetbe vezető legrövidebb úton, Kuremhez. Lysander le se vette szemét a sűrű erdő titokzatos látképéről, mely mozdulatlanul is fenyegetést sugárzott magából. Menet közben, feltűntek neki olykori talajt megülő ködfoltok, és némelyik ősöreg, vaskos fa törzsét borító indák, rajtuk lévő méregsárga virágokkal - melyek olvasmányai alapján, nem illetek az adott égövre. Egészen sötétedésig mentek, ám előttük volt még vagy félnapi járóföld, ezért letáboroztak egy védett, kisebb sziklákkal övezett mélyedésben. Mivel út közben, több egykor csapdául szolgáló vermet és egyéb vadász-jelenlétre utaló nyomot észrevettek - valamint néha, szinte beszédszerű nyikorgást hallották Antamer mélyéről - ezért kiváltépp támogatták az éjszakai őrködést. Minthogy pedig Tia volt köztük az, akinek a legkevesebb alvás kellett, és Lunan is könnyen kiszimatolta a veszélyt, így rájuk bízták a legsötétebb időszakot.

Mikor azonban az ő váltásuk megébredt, hűlt helyüket találta. Fel is keltette sebtiben a többieket, ugyanis, tábortüzük szétáradó fényénél, a környező bozótban, el-elsuhant egy hatalmas árnyék. Majd, némi idegörlő helyezkedést követően, az egyik bokrot közelebbről vizsgáló Thulayét, berántotta valami a sötétbe. Aztán pillanatokon belül, egy felóriás termetű, irha mellényen kívül mást alig viselő, szürkebőrű, csapzott feketehajú támadóval találták szemben magukat. A pusztakezes harcos elsőre sebezhetetlennek tűnt, ám végül sikerült sarokba szorítaniuk. Akkor viszont, próbálta őket fenyegtni, amiért - Sahirát majdnem a tűzbe lökve - a közeli fákhoz csörtetett, ahol felkapta Tia oda rejtett, mozdulatlan testét, és azzal menekült. Nasim és Venarius, azonban üldözőbe vették, nyomukban Lysanderrel, és leterítették a monstrumot - a genázi vaksötétet okozó varázslatának segítsége révén. A félóriás pedig, utolsó leheletével, véres vigyorral szorította össze a markát, melyből halálakor, egy régi törp aranyérme hullott ki. Míg aközben, a tábornál, Sahira megpörkölődött haja miatt szörnyülködött, mellette pedig, annak illatára, baljós értelem fénye csillant Borbador szemében.

A lány, a kedves apó helyett, csakhamar egy vén csirkefogó társaságában találta magát. Aztán, e fordulat kapcsán, különösen meglepett párakat, amikor az öreg törp levágta a támadó tetemének fejét - mondván, még hasznukra lehet. Közben rátaláltak a közelben aléltan fekvő Thulayére is, aki Tiához hasonlóan, valamilyen bódító szer áldozata lett. Borbador, egy fanyar illatú kendőt nyomott az orruk alá, mire éjfel után (Tarsakh 1.) mindketten feleszméltek. Thulayének azonban rémülten elkerekedett a szeme, és rángatózni kezdett, majd hörgéstől elcsukló hangon bocsánatot kérve elszaladt. Szerencsétlenségükre, pont Antamer sűrűjébe rohant, ahol a vészjósló köd összezárult mögötte, bekerítve az utána siető Tiát, Nasimot és Venariust is. Az embernőt és az ördögsarjat ijesztően hamar szem elől vesztették. Együtt maradt két hősünk pedig, idővel elmosódott erdei életképeket vélt látni - tünde felderítőket, és egy segítséget kérő favágót. Tia számára egyértelműen jelenések voltak, de Nasim, elindult a bajbajutott ember felé - mert a veres ligeti harcosokhoz hasonlóan, annyira valósnak érzékelte, mintha épp akkor történne az esemény; nem csak eleven emlékét látná.

## Az erdő védelmében

Ahogy a genázi közeledett a sebesült favágóhoz, annak alakja elmosódott, és oldalról tüskék zápora zúdult a ködből hősünkre. Bár egy részüket fürge mozdulatokkal eltérítette, érezte, ahogy tagjai zsibbadni kezdenek a találatok helyén. Tiával jobbnak látták visszavonulni, mert mind a kiutat, mind a társaikat elvesztették; illetve se a lövedékek forrását, se támadóikat nem tudták kivenni a ködben. Ezért hát, a kétségbeejtően rövid látótáv miatt, sűrű aljnövényzeten átgázolva, és kidőlt rönkökön bukdácsolva, próbáltak Antamer határáig jutni - miközben rekedten visító hangok, meg újabb és újabb, rájuk lőtt tüskék kísérték útjukat. A végére, Tia már nem bírt menni, ahogy az őt érő tövisek mérgétől részben megbénult; ezért Nasim kapta fel, és irányérzékének maradékára hagyatokzva, addig rohant, míg egyszer csak a ködfátylon kívül találták magukat. Lysander, istene hatalma által megtisztította Tiát a méreg hatásától, a tündelány pedig, a farkasát kezdte keresni, aki még a rajtaütés előtt tűnt el. A jószágra közben Borbador talált rá, egy közeli, karókkal teli vadászveremben, súlyosan megsebesülve.

Hogy egyáltalán a gödörből ki tudja hozni a fájdalomtól megvadult állatot, a törp, mágikus hangszerének pendítése révén szót értett Lunannel, és adott neki valamiféle ajzószert, amit felóriás támadójuk holmijából szedett össze. Aztán kiváncsiságból ő is megízlelte a vöröses port - mivel tapasztalta, hogy az látványosan élénkítette a farkast. Ekképp módosult tudatállapotban tértek vissza a tűz mellett lábadozó Tiához, aki dühében majdnem agyonütötte Borbadort azért amit művelt, aztán kissé lehiggadva, meggyógyította Lunant. Így, miután meggyőződtek azok épségéről, akik még velük voltak - nem igen tudva, mit tehetnének társaikért, akiket elnyelt az erdő - némi pihenést követően, továbbindultak a Veres ligetbe. Gondolták, az állatok révén, talán Kurem úgyis jobban segíthet majd rajtuk. A druidához délután jutottak el, és az már messziről értesült jöttükről erdei jószágai által. Ám épp azok megítélése alapján, Borbador jelenlétében nem volt hajlandó beszélni hőseinkkel - így Nasim, félrevonult a zsörtölődő öreggel. Azt követően aztán, az egykori fődruida, beavatta őket kérése részleteibe; elmagyarázva, hogy egy szertartást kíván megismételni, évszázados hibájának helyrehozására.

Kurem elmondta, hogy ötszáz évvel korábban, a déli sárkányvér országok tűzhányóinak váratlan hatalmas kitörése okán, a Zihr hegység Antamerrel átellenes oldaláról sok tünde menekült erdejükbe, a messze terjedő füstfelhők okozta éhínség és a föld alól előmerészkedő orkok miatt. Az arazi törppök még emberekkel is szövetkeztek utóbbiak ellen - a rövidlétűek azonban végleg letelepedtek Antamer keleti határán, és idővel nem álltak meg annál. Terjeszkedésüket sokáig tűrték a tündék; mikor azonban Kurem lett a druidák tanácsának vezetője, hadat üzent a hódítóknak. A keserves harcoknak, végül egy mostanhoz képest száz évvel korábbi, emberek által kezdeményezett béketárgyalás lett az eredménye. Mindkét nép sereggel érkezett, az akkor még Keletrét néven ismert Veres ligethez, ahol a domovan király elöljárója, átadott jelképül Kurem fiának egy ereklyét, ami a megszállt keleti erdőrész régi emberurához tartozott. Mikor pedig az ifjú tünde ki akarta nyitni azt a szelencét, varázslat sújtott le rá. Ezért tört ki az ütközet, melynek **Tirakal**, Kurem tanítványa vetett véget.

Szavára megelevenedtek a közeli fák, és falat képeztek a két sereg közt, gyökereikkel pedig megbéklyózták az egymással küzdőket. Akkor pedig, a Tölgyhívó druida utasított mindenkit, hogy tegyék le a fegyvert, mert tudja, többnyire belefáradtak a háborúba. Aki viszont nem a békét szolgálja, annak az erdő haragjával kell szembenéznie. Arra, a csatában résztvevők, egyre-másra bele is törődtek a helyzetbe, és a két fél tagjai, dolguk végeztével távoztak. A rövid, ám véres küzdelmet, Kurem a rét melletti bozót rejetkéből nézte végig, ahova testőrei őt és fiát menekítették, akin akkor vette észre, hogy elhagyta az élet. Így - nem bolygatva a természet rendjét - eltemette őt, és látva népe meghunyászkodását, felismerte, hogy saját kezébe kell vennie a bosszú ügyét. Ezért elment egy övéi közül kitagadott nőhöz, aki megmutatta hogyan fordíthatná az erdőt azok ellen, akik nem antari vérből valók. Hőseink kérdésére válaszolva, Kurem elmondta, hogy az illető nem más, mint az árvalakbeliek "javasasszonya", Galviri. A szertartás visszafordításához pedig, egy összetevő kell a Varázsvadonból - és az oda vezető átjáró, a számkivetett barlangjában van elrejtve.

El is mentek együtt az idős tünde vajákos odújához - ahol az épp valamilyen főzetett készített - és Borbadort Nasimmal hagyták a bejáratnál. Miután vendéglátójukkal bemutatkoztak egymásnak Lysanderrel és Sahirával - ki úgy tűnt, felettébb megragadta Galviri érdeklődését - Kurem a tárgyra tért. Amikor megparancsolta a tündenőnek, hogy mutassa meg nekik az átjárót, ő emlékeztette egykori vezetőjét, hogy Kurem lehetne alázatosabb, ha segítségre szorul - és most ugyanolyan földönfutó, amilyenné őt is tette. Aztán, mikor eleget köszörülte nyelvét az egykori fődruida büszkeségén - és már hőseink szóltak, hogy hagyják abba a civakodást - megmutatta, hogy az egyik rongyos faliszőttese mögött van a Varázsvadonba nyíló átjáróhoz vezető alagút, egy barlangi tóval a végén; és abba merülve tudnak átkelni. A nyomasztó találkozó után, visszatértek a Veres ligethez, ahova Kurem állatai kíséretében Venarius is megérkezett időközben. A tüskék bénító hatása miatt, alig vonszolta magát, és csüggedten közölte, hogy nem sikerült rálelnie Thulaye nyomára. Miután pedig Lysander meggyógyította az ördögsarjat, figyelmüket a druidára összpontosították, aki elmondta aggodalmait.

Cserébe azért, hogy megmutassa nekik a helyet, ahonnan szerinte az élőholt kór árad - és pontos hollétének titkával egykor őt bízták meg, két másik annak őrzésére kijelölt nép vezetőjével együtt - egy eleven szomorú fűznek a szemére volt szüksége szertartásához. Kiderült, hogy a növény rendkívül ritka, és a Varázsvadon kiszámíthatatlansága miatt, nem tudni, hogy ugyanott lenne-e, ahol száz éve volt. A következő nehézséget pedig épp az idő jelentette. Mert nem volt biztos, hogy ugyanakkorra - vagy arányosan eltelt órák, napok múlva - ér vissza, ki átkel a másik síkra, ahhoz képest amikor elhagyta Paregront. A csapat két új utitársa, viszont előhozakodott egy ötlettel, a tanulmányaik alapján. Kifejtették, hogy létezik egy világ, aminek működése pont ellentéte a Varázsvadon zűrzavarának - a gépek óramű pontosságú otthona: Mechanus. Nasim, gyorsan érdeklődött is az Elhárításnál, akiktől - a tönkrement karperecek helyett - indulás előtt, egy tájolószerű tárgyat kaptak a kapcsolattartásra. Megtudta, hogy a Felvigyázókkal való együttműködés révén, ismernek egy szakértőt, a mágikus, evilági fejlettséget meghaladó szerkezeteket érintő kérdésekben.

Az illető pedig nem volt más, mint a gnóm feltaláló: Milford; kinek említése aggasztotta a genázit és Tiát, északi kalandjaik után - de elhatározták, hogy felkeresik Ardomilban. Azelőtt viszont, gondolták megszabadulnak a felóriás támadó levágott fejétől - ezért Lysander mágikusan vallomásra bírta. Az három kérdésükre válaszolt, és megtudták, hogy a régi törp érmét egy nemesember félétől kapta, aki a Mágusok Városa mellett bérelte fel. A szertartást elborzadva szemlélő Kurem, annak végén elporlasztotta a fejet, és elkérte tőlük a véres aranypénzt. Majd, arra összpontosítva, kifürkészte azok helyét, akiknél az a közelmúltban megfordult. Ekképp írt le nekik, látomás alapján, egy olyan hatalmas barlangszurdokot, amit Vorak várába menet is átszeltek, aztán egy annak egész járatát lezáró kőfalat, repedésekkel - és előtte, álványzattal, rajta zömök alakokkal. A jelenés azonban megszakadt, amikor Kurem tudata, egy ember méregzöld szemének, metsző tekintetével találkozott. A druida érezte, olyan erő álta útját, ami az erdőt sújtó enyészetért is felelős. Ezért hamar átjárót nyitott hőseinknek egy nagyobb fán keresztül, hogy a Gépvilág szakértőjével beszélve, közvetetten Antamer védelmét segítsék.

## Válaszok felé

Hátrahagyva Kuremet - aki az aranypénzt is megsemmisítette, miután kikémlelte velük ellenségeiket - a társaság a Külső Kör nyugati részére érkezett, Ardomil mellé. Minthogy Nasim, korábbi tapasztalatai alapján, úgy sejtette, egy a félóriásnál talált, kódolt szerződésből, hogy támadójukat a Sikolymetszők nevű hírhedt orvgyilkos szervezeten keresztül bérelték fel; ezért gyorsan számba vették a lehetőségeiket. A halott feje, ugyanis elmondta, hogy a bűnszervezet legközelebbi központjának titkos bejárata, pont valahol a közvetlen közelükben lehetett, és az ottani helyzetről, egy adott szárítókötelére aggatott ruhák színei tájékoztatták az illetékeseket. A genázi elmondásaiból kifolyólag, azonban nem tartották bölcsnek még egy alvilági közeg búvóhelyére besétálni - ezért inkább az Elhárítás szálláshelyét vették célba. Annak elérése érdekében, viszont ketté kellett válniuk, mert Venarius, Tia és Nasim nem léphetett Ardomil Alabástrom Körén belülre - Borbador pedig már emlékezett rá, hogy nem akar a városba menni. Így ők, egy öreg halász segítségével - aki azon zsörtölődött, hogy keveset fogott az utóbbi hetekben - átcsónakáztak a folyó keleti oldalára.

Ezáltal, este értek a Vastorony szárnyas jelvényével ellátott, emeletes épülethez. Azalatt, Sahira és Lysander, először a Felvigyázókhoz indultak. Mikor azonban utóbbi, mesélt az Oressa parancsnoknál tett múltkori rövid látogatásáról - amikor a barlangban keletkezett hasadék ügyében érdeklődött a többiek nevében - és említette Amrabar vezetőit, a lány úgy döntött, inkább várost néz, a hatalmasokkal való nyomasztó társalgás helyett. Így, Lysander egyedül egyeztetett arról, hogy Milford másnap délelőtt megy ki a szálláshelyükre hozzájuk, a Gépvilágról beszélni. Sahira, közben Ardomil varázslatos esti fényeiben gyönyörködött, amikor hirtelen, a Muedan udvarház egyik szolgálónőjét pillantotta meg, a Vándorpáholy előtt csomagokkal foglalatoskodni. Mágikusan álcázva magát, a lány szóba is elegyedett vele, és megtudta, hogy Amrabar eleste óta - a készülő visszafoglalás miatt - sok egykori méltóság van Ardomilban. Ekképp, köztük volt a hajdani városi tanács tagja, az asszony ura, és a déli Letét hálózat birtokosa, Baltazar Muedan is. Ezért, a csevegés végeztével, Sahira kezdődő üldözési mániával futott össze a Felvigyázóktól érkező Lysanderrel.

Látva utitársa feszengését, a fiú megérdeklődte, mi zaklata fel; mire a másik elmondta, hogy az apja épp Amrabar kikötői negyedének egykori ura - és nem túl kellemes körülmények közt váltak el - ezért szeretné elkerülni. Miközben tisztázták ezt, visszaértek az Elhárítás külvárosi szálláshelyére, és bejelentették Milford másnapi érkezését. A csapattal töltött vacsoraidő alatt, viszont felmerült Kurem ígérete kapcsán, a több nép által őrzött, tiltott hely, amiről már egy másik idős tündétől, Nindroltól is hallottak a napokban. Az azt záró pecsétek okán pedig, érintették a veres ligeti ládában talált korongot, amiről eszükbe jutott, hogy azt eltemették elesett két barátaikkal. Ezért mihamarabb elő akarták keríteni a Corellon papot, hogy istentisztelő módon kihantolva őket, magukhoz vehessék a tárgyat - melyet így, Vorak nem bír megkaparintani tudtuk nélkül. Sahira - mivel még egy romantikus esti sétára akarta elcsalni Lysandert - kettejük nevében vállalkozott a feladatra, a nemes ifjúval. A páros fel is kereste a Mystra Szentélyben megszállt, kérésükön kissé megrökönyödő Doriont, hogy reggel segítsen Ishi és Drífa sírját illetően; aztán átmentek a közelben lévő akadémiai könyvtárba.

Ott rájuk talált annak éjjeli ügyelője, aki eligazította őket a Mechanusról és a Varázsvadonról szóló kötetek felé. Azokból megtudták, hogy a harcedzettek alapjául szolgáló technológiát, a tudomány, a Gépvilághoz köti; és a sík minden tényezője szervetlen - mi több, az egész hely alkalmatlan az afféle elemek létezésére. Ami pedig a Kurem által kért összetevőt magába foglaló eleven fűz kérdését illette - az öntudatra ébredt vagy varázslatos növényekkel kapcsolatos könyvekben - külön feljegyzést nem találtak róla. Több említés esett azonban a tündék hatalmas szent fáiról, melyek magvát egykor elvileg a Varázsvadonból hozták, és ligeteik, erdőik szívét képezik - gyökerükkel és szálló termésük révén szárba szökkenő csemetéikkel, összekötve az adott élettér minden részét. Végül, a kései tudásszerzés után, Sahira és Lysander visszament a szállásra, nem rég megismert utitársaikhoz. Másnap reggel (Tarsakh 2.) aztán, elsőnek Dorion Argelos érkezett hozzájuk, és - magára kötelességtudóan semleges arckifejezést öltve - Corellon kegyét kérte a sírok megbolygatása miatt, majd újra megáldotta azokat visszahantoláskor.

Távozása előtt, még pár tanító szándékú szót intézett a társasághoz, és Tiával külön beszélgetett arról, hogy talán hasonló helyről származhatnak. Minthogy, a barna bőr, vörös hajjal, különösképp a mostani Arduumból, az Égtelen Ínség idején Antamerbe menekült samtil tündék, erdőbeliekkel közös utódaira jellemző. Mindezek után, a szálláshely egybenyitott földszintjének étkezőjében várták Milford érkezését, és a közben az emeleten szunyókáló Borbador, meg az éjjeli könyvtározás miatt késeig alvó Sahira és Lysander megjelenését. Ám délelőttjük azon része sem telt eseménytelenül, mert egyszeriben kivágódott a bejárati ajtó, és egy magas, testes, napbarnított bőrű, hosszú ősz szakállú, aranydíszes vörös kaftánt viselő férfiember toppadt be - kezén a gyertyák fényében csillogó ékes gyűrűkkel, nyomában pedig több testőrrel. Az így felbukkanó Baltazar Muedan arcán szívélyes, ugyanakkor kissé fölényes mosoly terült szét, és amint megpillantotta őket, célirányosan a társaság asztalához ment. Kedélyes bariton hangján üdvözölte mindőjüket, majd bemutatkozott azoknak, akikkel még nem találkozott személyesen.

Tiától rövidúton meg is érdeklődte hogyan csatlakozott a többiekhez. Mikor pedig a tünde megjegyezte, hogy apjától jött el, a Kikötői Negyed egykori ura megjegyezte, hogy szülője biztos mérhetetlenül aggódik érte, akárcsak ő a saját lányáért, aki korán kirepült a fészekből. Aztán fennen méltatta a csapat közelmúltbeli hőstetteit. Minthogy, elmondása szerint, az Elhárítással együttműködő Felvigyázóktól értesült róla, hogy kifüstölték az állítólag Amrabar elestéhez is köthető Vol Véreinek egyik búvóhelyét a környéken. Sőt, úgy hallotta, többeket ki is mentettek onnan, és érdeklődött, hogy azok jól vannak-e. Utána szó-szót követett, és végül Baltazar megjegyezte, hogy most már ideje visszaindulnia Vándorpáholy béli szállására - bár az jóval kevésbé otthonos, mint amikor Markaz követasszonyának palotájában vendégeskedett, az ostromot kísérő napokban. Aztán, kisvártatva, érkezéséhez hasonló színpadiassággal távozott; meghagyva, hogy szóljanak, ha bármilyen terhet levehet a vállukról. Nasim láthatólag leforrázva ült az asztalnál, majd kiviharzott megismételni reggeli edzését. Tia, utánament megkérdezni mi lelte, de a genázi elhessegette, mondván friss levegőre volt szüksége.

Azalatt, Sahira és Lysander lejöttek az emeleti szobából, aztán kávezás közben megvitatták a többiekkel az imént történteket - ám a lány csak visszafogottan reagált apjának említésére. Végül, dél előtt nem sokkal, megérkezett Milford, Borbador azonban továbbra se mutatkozott. Ezért aztán - hogy ne kelljen utólag magyarázkodni az akadékoskodó öregnek - a Lunan ajzószerrel etetése miatt még mindig elégé felindult Tia, felcsörtetett a vén csirkefogóért. Mikor azonban benyitott a szobába, szemtanúja volt amint Borbador széken bóbiskoló alakja elszürkül, kővé válik, majd megreped, és elporlad. A tündelánynak viszont alig volt ideje felocsúdni döbbenetéből, amikor a törp holmijai közül, egy apró szelencét látott a földre hullani; és egy villanás után, meztelen, emberszerű alak jelent meg amellett. Az idegen először úrias eleganciával egy ágyneműt kanyarított magára, aztán fásultan bemutatkozott. Bőre homokszínű volt, egyenesszálú, fekete, középhosszú haj lógott az arcába, mely otrombább, inkább orkokéhoz hasonló volt, a szájából kilógó szemfogakkal; és **Gavriel**nek hívták - megtoldva Pedras környéki nemesekre jellemző, rengeteg csaladnévvel.

## Borús fogadtatás

Az ismeretlen elmagyarázta, hogy Borbadorral ugyanazon kétes ügyletbe keveredtek, amikor az öreg a védelmére kelt a tudás istenének dühével szemben, egy alkuért cserébe. Gavriel ugyanis embereken kísérletezett, és gátlástalan tudasszomjával, nagyjából kétszáz éve, magára vonta Aureon haragját. Az csupaszon egy tükörfalú apró ládába zárta, ami nem engedte öregedni a férfit, és ahonnét nem lehetett hatással a világra, hiába tudott meg arról számtalan dolgot parányi tömlöcének egyoldalú nézőpontjából. A börtönőrének pedig, az istenség életfogytig Borbadort tette meg, hogy az így vezekeljen egy szent szobor ékkőszemének ellopásáért. A törp tudata, viszont idővel összefonódott Gavrielével, és megegyeztek, hogy próbálja majd kijuttatni őt, annak tudományos ismereteiért cserébe, amikkel segíthet az akkor még kevésbé vén lókötő egyik végzetes nyavalyáját kordában tartani. Borbador vesztét, pedig épp az a kór okozta; mely hatására, levágott lábának csonkjától kezdve, három napon belül kővé vált, miután elfelejtette, hogy innia kell az elátkozott nemes által meghagyott ellenszert.

A beszélgetés ezen részét már a társaság többi tagja is hallotta, mikor felértek megnézni, hol marad olyan sokáig Tia. A nekik való bemutatkozást követően, Gavriel szerencsejátékon nyert ruhákat a szálláhely egyik vendégétől, miközben a tündelány elmondta az ismert részleteket a csapatnak és az értetlenül fejét kapkodó Milfordnak. Utóbbi távolságtartóan bólintott, és jelezte, míg az emeleti szobában történt egy s más, addig az étkezőben megbeszélték miben tud nekik segíteni a Gépvilágot érintően. A feltaláló gnóm nagybátyja, **Phineas Whimlock** ugyanis Mechanus legnagyobb élő szaktekintélyének számított, és hozzá tudta eljuttatni a csapatot Milford, némi erőfeszítés árán - mert rég nem tartja vele a kapcsolatot. Mivel Gavriel rendelkezett Borbador emlékeinek lényegi részével, és korábbi kísérletei miatt érdekelte a szervetlen dolgok életszerű működése, valamint az élőholt kór; ezért jelezte, hogy ő is velük tart. Így, dél tájban teleportáltak együtt, a gnóm varázslata révén, **Benkton** városába - biztosítva arról, hogy ezúttal nem lesznek a Hartrond mellé kerüléshez hasonló bonyodalmak, mert a mágus pontosan ismerte a helyet ahova mentek.

Ekképp érkeztek egy tengerparti vihar áztatta, kéményfüsttől szürke, kövezett utcás kikötőbe, ahol a Bálnasütő fogadóba húzódtak be a sűrű eső elől. Ott várakozva, Milford elmagyarázta, hogy munka-megszállott nagybátyja, bizonyára a családi szerelőcsarnokban lesz. Oda fogattal jutottak el, fokozott tempóban, amikor Nasim, az egyik szomszédos asztalnál, harstrondi titkos feladatának összekötőjét pillantotta meg - és épphogy csak mágikusan meg tudta változtatni az alakját, mielőtt a férfi észrevette volna. Elérve a Whimlock szerkezetek létrehozásának telephelyét, egy roppant méretű, vöröstéglás, többemeletes ablakokkal és kisebb hegy magasságú kéménnyel ellátott épület látványa tárult eléjük, melynek udvarán lévő szén és fém kupacok között, kormos alakok sürgölődtek. Azokból, egy **Krut** nevű törp munkafelügyelővel elegyedtek szóba, aki Milford bemutatkozása után, hajlandó volt elkísérni őket annak nagybátyjához. Phineas irodája, a hatalmas, félhomályos, kohókkal és alkaltrészes asztalokkal teli, egybenyitott központi terem végében honolt, a kinti üzem káoszától elzárva, patyolattiszta berendezéssel, és feszültségkeltően számos, kerregő, kattogó mechanikus órával.

A két rokon közti szóváltásból kiderült, a hátranyalt hajú, minimalista eleganciával öltözött, bőrkesztyűjét baljósan ökölbe szorító vén gnóm, szinte kitagadta Milfordot, amióta annak apját egy üzlet során a feleség rávette, hogy szégyenbe hozza Benkton előtt Phineast. Az pedig tovább rontotta viszonyukat, hogy az ifjú Whimlock a mágusoknál tanult - ugyanis nagyapja, attól tört meg teljesen, hogy egy varázsló csábította el hitvesét. Az öreg mérnök, továbbá veszélyes vadonlakónak titulálta Tiát, aki állatával együtt jobbnak látta távozni, mielőtt olyat csinál, amit később megbánna. Venarius ezért kikísérte őket és Milfordot. Így, egy jóval szűkösebb, és bosszúsabb társasággal folytatódott a megbeszélés - többek közt azért, mert Phineasról kiedrült, hogy tehetőssége ellenére, fittyet hány a Gavriel által megszokott nemesi formaságokra. A körülmények ellenére, viszont sikerült megegyezniük abban, hogy a Gépvilág szakértője segít nekik, amennyiben a csapat megjavítja üzemének egyik hulladék megsemmisítő szerkezetetét; ami pár hete fejtörést okoz már munkásainak. Ekképp, elfogadva az ajánlatot, hőseink elmentek megnézni a szóbanforgó eszközt, Krut vezetésével.

Azalatt, a sértetten a Whimlock Művek előtt várakozó Tia, egy kisebb tömegre lett figyelmes, ami egy fogolyszállító ketreccel ellátott szekeret vett körbe. A rajta lévő rabok tündék voltak - ráadásul, vonásaik és ruházatuk alapján, pont az Árnyerdőből. Így, a lányban akkor tudatosult, hogy Benkton lehet a város, ami otthonuk délkeleti részét pusztította szántók és fa végett. Ahogy pedig észak felé pillantott, a kémények füstjén túl, homályosan tényleg a Pikkelyszirt-hegység vonulatát látta. Együttérzéstől vezérlve, csuklyáját fejébe húzva, követni kezdte elfogott honfitársait, hátha tud nekik segíteni - Venarius meg vele tartott a biztonság kedvéért, és meghagyta Milfordnak, hogy világosítsa fel a többieket, amikor azok végeznek Phineasnál. Nem sejthette, hogy Sahira, Gavriel, Nasim és Lysander épp egy földi pokolhoz hasonló forróságú kamrát mértek fel; ami tulajdonképp a működés közben egymáshoz közeledő két falból, és közepén egy olvadt fémfolyamból állt. Mikor pedig már épp segédeszközök után néztek volna a városban, a korábban munkájához visszatérő Krut jelent meg ismét, a vén gnóm üzenetét hozva; miszerint egy órán belül végezniük kell a feladattal, különben nincs üzlet.

Szerencséjükre, a két ifjú varázshasználó leleményének, Nasim légbefolyásoló adottságainak, és Gavriel orvostudományának hála, sikerült égési sérülések nélkül, immár sietős tempóban előkészülniük a javításhoz. A feladat neheze azonban csak akkor következett, mert a szerkezet újraindításáért felelős egység, a terem közepébe volt ágyazva - és látszott, hogy valamilyen robbanás vetette szét a burkolatát, bizonyos alkatrészeivel együtt. Utóbbiakat még időben megtalálták, és a helyükre kalapálták, amennyire lehetett. Valamint Lysander, egy póruljárt munkás után megmaradt égett holmik közül, még a gép megrongálódott használati utasítását is összeszedte. Akkor azonban éles sípszó hallatszott a felettük lévő szerelőcsarnokból, és az óra leteltével, elindult a fémújrahasznosítás. Ekképp, rájuk zárult egy biztonsági ajtó, elvágva Nasimot és Gavrielt a folyosón izguló Sahirától, meg az olvadt acélfolyó túloldalán lévő Lysandertől - ki egy külső járatban jutott oda. A szorult helyzetben, végül utóbbi társuk szövegtöredék-értelmezése révén, az elátkozott nemes és a genázi, időben működésre bírta a hulladékmegsemmisítőt - így, az elakadás elhárultával, a biztonsági zár is kinyílt.

Lélekszakadva, pokolian felhevülve kecmeregtek ki a zúzdából, majd egy szusszanást követően, felettébb rosszkedvűen tértek vissza Phineas Whimlock irodájába. Gavriel elégé fel volt háborodva, amiért az öreg csak úgy menet közben módosította egyezségük feltételeit, de az rekedten suttogó hangján elmagyarázta, a Gépvilággal kapcsolatban, tudniuk kell az ilyen könyörtelenül igazságtalan megkötésekre reagálni. Mivel ugyanis teljesítették a kérését, segít nekik hozzájutni egy Mechanusban található "időzároló" eszközhöz; aminek megszerzéséről, másnap délben folytatják a beszélgetést, a rezidenciáján. Mialatt ők erre jutottak, Venarius és Tia kiderítették, hogy a tündéket holmi közönséges erdei útonállóként kezelik a helyiek. Azonban ezzel nem tudtak végül sokat kezdeni, mert pár kétes alak figyelme elégé rájuk irányult. Ezért egy sikátorban próbálták lerázni azokat - és az ördögsarj mágikus megfélemlítésének hála, sikerült is. Onnan előmerészkedve aztán, a fogolyszállítókat már nem látták, összefutottak viszont a Whimlock Művektől érkező többiekkel, akikkel közösen úgy döntöttek, hogy a part mentén visszamennek a Bálnasütőbe, hogy igyanak egyet az izgalmakra.

## A tudásszerzés módjai

Úton a fogadóhoz, ki-ki röviden beszámolt, és Tia népének említése kapcsán, Sahirában megfogalmazódott, hogy azért volt neki egy kicsit ismerős a tündelány, mert a vörös haja, meg a tüzes temperamentuma, emlékezteti a markazi nagykövet nála idősebb lányára - akivel a Muedan házban rendezett estélyek némelyikén találkozott. Mire, egyszercsak arra lettek figyelmesek, hogy Nasim megtorpant, majd kurtán közölte, hogy szétnéz valami végett Benktonban - aztán öles léptekkel elviharzott. Sahira gyanakodva követte a genázi nyomát Rasul által madártávlatból, ám egy ponton szem elől vesztette - mintha csak a föld nyelte volna el. Aztán kis idő múlva, Nasim úgy a semmiből a lány előtt termett, hogy az menet közben felbotlott benne, és kínosan összefonódva a földre kerültek. A meglepettségből felocsúdva, a társaság végül folytatta útját a fogadóig, ahol kifaggaták a genázit az előbbi történésről, meg a titkos harstrondi ügyletéről. Utóbbiról kiderült, hogy narodin törpök bízták meg a rúnapajzs tervek ellopásával, és feltehetően tőle akart valaki megszabadulni, azért rongálták meg Raiko kapitány éghajóját - de hát azért végül szerencsésen eljutottak azzal Ardomilba.

Ami pedig az iménti estet illette, a hirtelen különútja során, besétált a helyi örömtanyák utcájára, ahol sarokba szorította egy különös kurtizán. Mikor el akarta taszítani magától, ahogy hozzáért, hirtelen ezernyi felvillanó kép tódult elméjébe, és a nő kérdőre vonta, "mégis meddig akar futni a múltja elől, úgy hogy nem tudja hová tart". Majd Nasim annyit érzett, hogy játékosan az orrára koppintanak, és egy pillanatra felfordult minden; aztán Sahirával összegabalyodva találta magát a földön. Említett lány, ezen a ponton látta alkalmasnak elterelni a témát, és felvetette, hogy nézzenek át a fogadóval átellenben lévő, erőteljesen okkultnak látszó üzletbe, hátha árulnak ott mágikus alapanyagokat. Ezért el is mentek a Mélység Gyöngyei nevű boltba, mely épületének tengelyét egy árboc alkotta, melyen lévő csigalépcsőről színpadiasan üdvözölte őket a tulaj: **Archibald Ferris**. A megkopott, buggyosujjú ruhát viselő ember, hegyes, fekete szakállát simogatta, miközben válaszolt vásárlói kérdéseire - többek közt a kívánt összetevőkhöz hozzásegítve őket. Ám azokon kívül, egy ketrecbe zárt macska is megragadta figyelmüket - és fenyegetően méregette a kíváncsiskodó Sahirát.

Aztán amikor ő gondolati síkon kapcsolatot akart létesíteni vele, egy felháborodott, mély hang mennydörgött a lányra - számonkérve, amiért a pokol egyik hercegének elméjében vájkál. Majd kissé higgadtabban, de változatlan önteltséggel hozzátette, ha már Sahira ott van, megtehetné, hogy kiszabadítja; melyért cserébe, a lény megválaszol egy bármilyen általa feltett kérdést. A lány megvitatta ezt a lehetőséget a többiekkel, ám végül elvetették a pokoli macska kiszabadítását - mivel Archibald elég drágán is adta volna. Azzal távoztak a Mélység Gyöngyeiből; Sahira pedig igyekezte elhessegetni azt, hogy az állatba bújt ördög, távoli rokon ként köszönt el tőle. A bolt után, a városi könyvtár felé vették útjukat, ahol megtudták, hogy Milford ükapja, Leopold Whimlock virágoztatta fel Benktont - ami pár száz éve még egy csendes halászfalu volt - és egy tengerben talált gépen végzett kísérletek által, egy emberöltőn belül, korszakváltásnyi fejlődést ért el. Lysander, erre fel a Mechanust benépesítő géplényekről olvasott, melyek leírása erőteljesen emlékeztetett arra, amit a harcedzettek működéséről tudott - miszerint színtiszta észerő volt, bármiféle lélek nélkül, szervetlen testbe oltva.

Nasim közben utánanézett a mérnöki dinasztiának, és kiadványokat talált Phineas tollából, a villámok szerkezetek működtetésére való használatát illetően. Ezen felbuzdulva, megkérdezte, vannak-e viharmágiáról szóló kötetek - és miután említette, hogy magának is szeretne egyet, a könyvtárosok elmondták neki, hol a legközelebbi erre alkalmas bolt, melyben sikerült egy saját illusztrált példányt szereznie. Míg Nasimot oda kísérte Venarius, addig a többiek, egy Gudlow Kórház nevű hatalmas ispotályhoz mentek, amit számos falragasz hírdetett, forradalmi gyógymódjai miatt. A fehérfalú, fényesre csiszolt kőpadlós előcsarnokban, egy mosolygós, padon könyvet olvasó idős gnóm hölgy szobrának látványa, és kissé merev személyzet fogadta őket. Utóbbi megkérte Tiát, hogy távozzon az állatával; előbbiről pedig Sahira érdeklődött - megtudva, hogy Agnes Gudlow-t ábrázolja, aki annyira szerette a tudományt, hogy helyi orvosokra hagyta szerveit. Azallatt, Gavrielék szétnéztek a nyilvánosságnak elérhető épületrészeken; és a félork megállapította, hajdan hiába haladta meg korának akkori embertani vívmányait, ez a létesítmény már olyasmiket is kiválóan alkalmazott, amiket ő épp csak elképzelt.

A tartalmas városi körút végére rájuk esteledett, és a Kezes Bárány fogadóban szálltak meg. Ott kiadósan meg is vacsoráztak, elcsevegve az egyik felszolgálóval a benktoni szóbeszédekről, érintve Phineas Whimlock dolgait - aki állítólag olyan bogaras volt, hogy egy vízen úszó füstölgő fémdarabot hajónak nevezett. Továbbá Milfordba is próbáltak lelket önteni a nagybátyjával történt beszélgetés után; és kiderült, hogy egyedül Pristanban élő anyjával tartotta levelezés útján a kapcsolatot - az vigasztalta egyetlen megmaradt rokonaként - meg leginkább a Felvigyázók feladatai révén érezte magát hasznosnak. Azután hőseink, eltöprengve azon, amit addig a Whimlock családról és különös városukról megtudtak, lassan nyugovóra tértek. Egyedül Tia aludt viszonylag keveset a másnap délbeni Phineasszal való találkozó előtt - és azt is a szokásához híven éber álomban tette. Ám éjfél után (Tarsakh 3.) az sem volt zavartalan, ugyanis a fogadó ablaka melletti széken motyogó Gavriel hangjára lett figyelmes. A félork beszéde azonban bosszantóan ismerősnek hangzott, és a fején egy vén törpre illő, szakadt szalmakalap éktelenkedett, szájában pedig pipa lógott.

A nemes szavaiból úgy tűnt, mikor Gavriel tudata álomba merült, az elméjével évtizedeken át összekötött Borbador személyiségének foszlánya felszínre tört. Minthogy pedig emlékeiken is osztoztak, elregélte Tiának, hogy ismert egy hozzá nagyon hasonló tündét, akit a tolvaj körökben csak Tarsoly néven emlegettek, de eredetileg **Tarisel**nek hívták. A Zihr-hegységtől délre találkoztak, ahol a lány szegényeknek akart segíteni, és végső elkeseredésében, gazdagoktól lopott árukkal és csempészéssel tette mindezt. Egyszer azonban rossz illetőkkel került összetűzésbe, és Borbador húzta ki a csávából, cserébe azért, ha kiváló kereskedelmi készségét a bandájában kamatoztatja. Tarsiel elfogadta, de kikötötte, ha Antamer környékén vannak, meg kell bizonyosodnia arról, hogy hátrahagyott apja és anyja, meg távozásakor épp születendő húga, mind jól vannak. Mikor azonban arra járva utánuk érdeklődött - mert ottonukat elhagyva találta - megtudta, hogy a családját élőholtak ölték meg. Tia megdöbbent ezeket hallva, mert túl sok volt a véletlen egybeesés, meg az áthallás aközt, amit korábban Loren, aztán Dorion mondott a déli származásának lehetőségét illetően.

A Borbador ként szóló elátkozott nemes azonban elmondta, hogy Ardomil mellett kivégezték Tarsielt - aki talán Tia egyetlen élő rokona lett volna. Mintegy végső gesztus ként, az öreg törp, Gavriel kezével adta át neki kalapját, mely alakváltásra tette képessé viselőjét - és állítólag egykor az antari tündenőtől kapta. Aztán, mindezen váratlan fejlemények után, a vén lókötő tudata is elszunnyadt a félork testével együtt. A Tia számára hosszúnak tűnő éjszaka végeztével pedig, reggel ismét nekivágtak Benkton utcáinak, hogy felkészüljenek bármilyen Gépvilággal kapcsolatos veszélyes teendőre, amit Phineas kérhet a zároló megszerzése végett. Ezért elmentek az Edzett Acél nevű, fémfelszerelésekkel foglalkozó helyi boltba; de az ottani borsos árak miatt, csak Whimlock jótállásával adtak volna nekik hitelre bármit. Mivel annak nem voltak birtokában, gondolták lazítanak egy kicsit - hamár a vén gnóm is kiemelte, hogy legyenek minél kipihentebbek - és meglátogatták a Gőzkazán nevű folyóparti fürdőházat, ahol a délelőtt hátralevő részében, tovább beszélgettek a csapat ügyes-bajos dolgairól - míg Lunan és Rasul feszülten figyelték egymást kint az utcán.

<-- BEAVATÁSTÓL KEZDVE --- EMLÉKEK --- ??? -->