Salaisuus paljastuu ihmeiden kautta

Kaikki mitä tiesit itsestäsi on tuhoutunut täysin. Niin kävi eräälle noidalle nimeltä Sirena. Oletko kiinnostunut lukemaan tarinaa, joka vie aikaa, jolloin kukaan ei voinut tietää miksi nuorella noita tytöllä ei ollut taika voimaa.

Tarina kerrotaan suurin osaksi minä-muodossa, mutta joskus hän-muodossa.

## Luku 1 (Salaisuuden löytäminen)

(Tämä luku kertoo minä-muodossa)

Kaikki koulussani tiesivät ettei minulla ollut taika voimia ja minua kiusattiin sen takia. En itekkään voinut uskoa sitä. Muistan sen päivän, kuin eilisen kun yritin lentää luudalla, mutta en vain pystynyt siihen, koska minulla ei ollut taikavoimaa. Se päivä oli elämäni pahin päivä, sillä paras ystävä Orvokki muutti eikä hänestä kuulunut sen koommin. En edes saanut tietää mitä hänelle kuuluu.

Kävelen yksin kuten tavallisesti. Koulu oli juuri päättynyt. Olin hetken ajan iloinen siitä, että koulu päättyi, mutta minulle alkoi vain tulemaan ikävä Orvokkia. Kukaan ei ollut kertonut minulle miten entisellä kaverilla meni. Olisin toivonut olevani introvertti, joka tykkää olla mieluummin yksin, mutta en ollut selläinen vain päin vastoin. Halusin olla muitten noitien, velhojen tai vampyyrien kansa. Meidänkin koulussa on vampyyeitä, mutta ne opiskelevat yöllä ja noidat sekä velhot päivällä.

En ollut omissa ajatuksissa, vaikka minusta saattoi luulla niin. Kävelen hiekka tietä pitkin kohtia kohti ja molemmilla puolilla on havu-kuusimetsää.

-Hei!, kuulen takanani Lisan äänen.

Pyhsädyn ihmeissään ja olin valmiina, että tämä alkaisikin haukkoa minua, kuin kaikki muutkin. Käännyn ympäri. Huomaan Lisan ilmeessä ymmärrystä. Katselen minua saman ikäistä tyttöä, joka ei ollut samalla luokalla, mutta olin nähnyt tämän parisen kertaa aiemmin. Miten hän tiesi, että olen täällä?, ajattelen ihmeissään, mutta yritin näyttää hiukan epävarmalta.

Lisalla on tumma ruskea hupparia ja harmaat farkut. Musta lyhyt tukka. Vihreät silmät, jotka näyttivät välillä sinisiltä.

-Mitä asiaa?, kysyn.

Lisa huokaisee ja ottaa hupparin taskusta kirjan. En ollut koskaan aiemmin nähnyt tuota kirjaa. Kirjan kannet ovat siniset ja siinä on hopeisilla kirjaimilla, jokin teksti, jota en voinut ehti päätellä.

-Tuossa sinä tarvitset sitä, Lisa sanoi ystävällisen ärtyneesti.

Otan kirjan Lisan kädestä ihmeissään, kuin olisin juuri saanut lahjan, jota en olisi odottanut. Ja katselen kirjan kanta, jossa lukee hopeisilla kirjaimilla:

Salaisuus, jota kukaan ei tiedä, ennen kuin sen selvittää.

Lisa katosi ja tiesin hänen käyttävän yhtä loistua. Miksi Lisa antoi minulle tämän kirjan?: Miksi Lisa oli minulle ystävällinen?: Minun todellakin pitää lukea tuo kirja!:, Ajattelen, kun kävelen kotia kohti.

Kukaan ei ollut kotona. Olen helpottunut, sillä voisisin lukea kirjan rauhassa, ettei kukaan tule kysymään mitä teen.

Laitan kirjan hiukan sotkuiselle mustalle pöydälle, joka on suorakulmion muotoinen ja sänkyni lähettyvillä, että voisisin vain ottaa kirjan, ettei minun tarvitsisi nousta hakemaan kirjaa.

Jäin tuidottamaan isoa maalausta. Siinä maalauksessa on kuva punaisesta kukasta. Yhtäkkiä mielenkiinto alkoi nousta. Menen sändylleni. Otan kirjan ja aloin lukea.

Olen iloinen, koska kirja oli oikeasti sellainen, joka auttaisi minua. Kirjassa oli kerrottu näin:

Jos jokin näyttää tavalliselta se ei ole sitä se voi olla jotain ihan muuta.

Katselen kukka taulua uteliaasti, sillä mieleeni tuli: Mitä jos tuo on ovi?. Äitini on aina sanonut, ettei tauluun kosketa, mutta en välittänyt tippaakaan äitini sanoista vaan nousen sängystäni. Laitan kirjan samalle pöydälle, kuten aiemmin olin sen laittanut.

Kävelen kukka taululle päin. Se voisi olla ovi, koska se on oven muotoinen ja kokoinen. Kosken taulun kihyksiin. Kokailen vetää. Se avautui. Minne se johtaa?, mietin.

Vedän sen kokonaan auki, jotta pääsisin sisään. Huomaan, että se on, kuin tunneli. Edessä näkyy heikkoa valoa. Astelen itsevarmasti sinne. Käännyn ympäri, jotta voisisin laittaa taulun kiinni. Siinä oli valmiiksi kahva, joten laitoin sen kiinni. Olen melkein pilko pimeässä. Käännyn ympäri. Ainoa valo oli edessäpäin.

Kävelen reippaasti. Tunnustellen sormilla sekä kämmenellä mitä seinät ovat ja tunsin kiveä. Ja onneksi tämä oli vain kävele suoraan. Käveltyäni määränpäähän. Huokaisen hiljaisesti. Aloin kuulla äänen:

-Avatkaa sivu-12, sanoi rauhallinen mies ääni.

Kurkistan hiukan. Tuntuu, kuin olisin ollut piilosessa ja piilopaikkani olisi ollut kaappi. Näen eri laisia lapsia ja yhden aikuisen. Tämähän on koulu!, tajusin. Kukaan oppilaista ei käyttänyt taikaa, kuin he eivät olisi koskaan kuulleet taiasta. He ovat ihmisiä!, ajattelen. En ollut koskaan aiemmin ajatellut: Minä taidan olla ihminen ja se selittää paljon. Kukaan ei tuntunut huomaavan minua, kun kurkistelen luokkaan sellaisessa reiästä, joka on vähän kuin olisi ollut kaapissa ja se ovi on hiukan rakosella.

## Luku 2 (Uusi paikka)

(Tämä luku kertoo minä-muodossa.)

Luokka huone hiljeni. Kaikki alkoivat tekemään tehtäviä mitä opettaja oli sanotun. Kurkistin viimeisen kerran, ennen, kuin menin kivi seinää vasten. Minua alkoi pelottaa, jos joku olisikin huomannut minut, mutta onneksi kukaan ei ollut huomannut vielä minua. Kuulen läheltä askealia liiankin läheltä. Mitä minä teen?, ajattelen. En voinut enään palata kotiini, koska en tiennyt missä se oli. Ainoa asia olisi mennä luokkaan.

Huokaisen syvään ja suljen silmäni. Olen valmis, ajattelen. Menin halkeaman luokse, josta oli jo kurkistanut. Kuulen pojan kysyvä:

-Kuulitteko tuon?.

Jäykistyn paikoilteni, kun kuulin kysymyksen. Näen kaikkien oppilaiden katselevan ympärilleen hämmentyneenä, mutta sama poika sanoi järkyttyneesti:

-Se kuulosti, kuin joku olisi huokaissut!.

Tajusin pojan olevan aika lähellä minua, mutta se istuu valkoisella pikku pöydällä vähän niinkuin polpetilla. Pojalla on musta tukka, joka on todella lyhyt. Tällä on vaalean sininen t-paita ja harmaat farkut ja siniset silmät.

-Älä pelottele muita!, kuulen opettajan sanovan ärtyneesti.

Poika katseli suoraan minua ja tämän ilme muuttui järkyttyneen pelokkaasti, kuin olisi nähnyt minun olevan, jokin hirviö. Näkeekö se minut?, mietin

-Se on tuolla kaapissa!, huudahti poika.

Kiva tietää missä olen tuon mielessä, ajattelen. Tiesin ettei kukaan uskoisi poikaa. Huomaan Opettajan katsovan kaappin, kuin olisi eri mieltä pojan kansa.

-Sinä!, Opettaja ehti huudahtaa.

Toivottavasti he ovat minulle kilttejä!, ajattelen ja työnsin oven auki. Huomaan kaikkien olevan peloissaan paitsi opettaja, joka luuli varmaankin jonkun vain pilailevan. Aloin yskähtää ja pidin yhtä silmää kiinni, koska valo häikäisi minua hiukan.

Tulen kaapista ulos. Ensimmäinen mitä näin oli opettajan ankara ilme, mutta muut katselivat minua, kuin olisin ollut jokin muukalainen. Minä olen heille muukalainen, ajattelen.

-Kuka olet!, kysyi uusi ääni, joka kuuluu pojalle.

Huokaisen syvään. Avaan silmäni. Katselen ympärilleni. Se todella oli luokka huone. Käännyn ympäri mistä olin tullut. Huomaan puisen vanhan kaapin. Käännyn luokkaan päin ilo ja epävarmuus tuntuu kehossani. Sanon iloisen ystävällisesti:

-Tervehdys ja nimeni on Serina tulen noitien, velhoden ja vampyyreiden paikasta.

-Ei niitä ole olemassa!, Opettaja ärähti.

Yhtäkkiä nostin käteni sellaiseen asentoon, kuin haluat jotain käteesi. Kähdestäni tuli tulta. Kukaan noita, velho tai edes vampyyri ei pystyisi tekemään niin. En ole näköjään ihminen, ajattelen pettyneesti. Mutta mikä sitten olen?, mietin. Tuli tuntuu kädessäni, mutta ei kuumalle. Tein kähdelläni eleen ja tuli katosi.

-Niitä on siinä todiste, vaikka en ole noita, velho, vampyyri ja luulin olevani ihminen, mutta en ole näköjään edes sitä; En tiedä kuka olen!, sanoi rauhallisesti.

Kukaan ei sanonut mitään. Kaikki tuijottivat minua. Jotkut tuijottivat minua säihkätäneesti, mutta loput luokassa tuijotti minua ihailevaisesti. Opettajan ilme alkoi olla tarkkaavaisempi.

## Luku 3(Paljastus)

(Tämä luku kertoo hän-muodossa)

Sirena katseli tyynesti muita. Tämän siniset silmät loistivat hiukan itsevarmuutta. Muut katselivat häntä kuin olisi ollut uusi heidän luokallaan.

-Jään tänne, Sirena sanoi itsevarmasti.

-Hienoa… Meidän luokkaan olisi tullut muutenkin uusi oppilas, sanoi punatukkainen tyttö.

-Se taisi olla niin, vastasi punatukkaisen tyttön vieressä istuva vaaleanruskea tukkaiselle tyttölle.

-Hyvä on istu… Saimin viereen, sanoi opettaja.

Saimi katseli ihailevaisesti Sirena. Hän nosti kätensä viittaus asentoon. Ja sanoi:

-Olen täällä.

Sirena istahti valkoiselle penkille. Tyttöjen katse kohdistuivat toisiin. Saimi hymyilee ystävällisesti. Taas Serina katseli vaivaantuneesti, mutta hymyilee. Heidän takanaan juttelivat punatukkainen tyttö ja vaaleanruskea tukkainen tyttö.

-Mitkä ovat heidän nimet?, kysyi Sirena hiljaa Saimilta.

-Punatukkainen on Roosa ja vaaleanruskea tukka on Rosetta. He ovat sisaruksia, sanoi Saimi hiljaa Serina.