Prach, peří a blesky

V deváté kapitole knihy **Nevyzpytatelné jsou cesty** osudu se hlavní trojlístek – **Pipin**, **Eiri** a **Sebas** rozhodne čelit **bratrům Malletovým**. Neven před tím ještě stihne poprat s bratrem a **Alexandra** učiní osudové rozhodnutí. V závěru kapitoly se objeví **Rudá čarodějka**, která má v plánu přivlastnit si **rubínový náhrdelník**. Pipin se s ní pustí do křížku a šokuje zbylé dobrodruhy. Poté následuje návrat přeživších za **medvědodlakem**.

**Následující řádky vyzrazují podrobný děj kapitoly**:

Hlavní trojlístek stojí na okraji lesa a pozoruje odtamtud **opuštěnou uhlířskou osadu**. Z otevřených dveří jedné zemnice vychází světlo ohně. Dobrodruzi jsou přesvědčeni, že právě tam se ukrývají **bratři Malletové**. Jejich domněnka se záhy potvrdí, když uzří, jak z obydlí vyšli tři siluety. Zlodějka pozvedne nabitou kuši. Hraničář si nachystá luk. A nejistý Pipin se sevře rukojeť loveckého nože.

Dvě ze siluet zamíří k lesu na opačné straně a třetí zapluje zpátky do domu. Dobrodruzi si uvědomí, že jejich skupina čítá příliš málo členů na to, aby mohli vytvořit rojnici a zbojníky obklíčit. Hrdinové začnou přemýšlet nad taktikou útoku a zvažovat, které ze svých schopností by mohli využít. Dříve než se stihnout rozmyslet, spatří, jak ze zemnice vystřelila žensky oděná postava a běží přímo k nim.

**Prchající plavovláska** utíká jako o život k lesu a za sebou slyší sprostě nadávat **Veiga Malleta**, který ji pronásleduje. Bez ohlížení vběhne na lesní pěšinu, škobrtne a málem si podvrkne kotník. Potom si přizvedne zrádnou sukni dlouhých šatů a doklopýtá do stínu stromů. Temný hvozd v ní rozhodně nevyvolává pocit bezpečí, přesto by ji ani ve snu nenapadlo, že na ni v dalším okamžiku vybafne "lesní démon". Lekne se, hystericky zaječí a v návalu paniky seběhne ze stezky. Nabírané šaty se jí zachytí o trnité houští a když se pokusí škubnutím vyprosti, ztratí rovnováhu. Svět se s ní zatočí. Ona vykřikne. a potom, co uslyší zvláštní křupnutí, zemře.
SPOILER: Tato žena není **dcera purkrabího**, ale její služebná **Hilda**, která si oblékala šaty své paní, což vyjde najevo na dalších stránkách této kapitoly.

Pipin, jenž se v dobré víře vrhl prchající ženě na pomoc (neboli bez varování vyskočil zpoza stromu plavovlásce přímo do cesty a rozpřáhl doširoka ruce), je zaskočen tím, že před ním utekla do houštin. Zmatený svěsí paže podél boků a vydá se ji hledat, aby ji posléze nalezl v lehkém pokleku a čelem ke kmeni stromu. Když k ní popojde ještě blíž, spatří, že žena má skrze oční důlek vraženou zlomenou větev až hluboko do lebky a je mrtvá. Z trpaslíkových úst zazní citoslovce: „Hups!“, načež svou pozornost obrátí zpátky směrem k lesní pěšině, odkud uslyší výkřik plný bolesti a vzteku.
SPOILER: Pipin na rozdíl od zbylých dobrodruhů nenavštívil komorníka **Orina** na hradě ve **Stříbrouchách**, a proto nemá potuchy, jak vypadá pohřešovaná **Alexandra Goldblum**. Eiri a Sebas podobu dcery purkrabího znají, neboť viděli její portrét na stěně v komorníkově kanceláři.

**Veig Mallet**, který byl v patách plavovlasé ženě, nestačí doběhnout ani mezi první stromy, když ho zasáhne hraničářův šíp. Zbojník v prvním okamžiku neví, co se mu přihodilo, avšak když zjistí, že mu z boku trčí opeřená střela, vztekle a současně bolestivě zařve. Dříve, než ovšem stačí šíp vytáhnout, zasáhne ho další, tentokrát do ramene. Veig se zapotácí a poté zastaví. Rozzuřeně hledí do lesního porostu a marně tam hledá lovce odměn. I když je nevidí, věří, že tam jsou a našli je, což samozřejmě dá okamžitě za vinu Alexandře a v duchu ji prokleje – *Tohle je její práce! Kéž bys zaživa shořela ve **Swarogově** ohni i s tím zasraným hradem ve Stříbrouchách! Proklínám tě, Alexandro! Proklínám tebe i celej ten tvůj nóbl rod!*
SPOILER: **Alexandra Goldblum** zemře ve druhém díle **Tři jezdci apokalypsy**, konkrétně v poslední kapitole **IX. Hostina černých ptáků** během požáru hradu a její duši si odnese démon **Andars**. / Toto je vůbec poprvé za celou knihu, kdy se hraničáři Sebasovi podaří zasáhnout zamýšlený cíl a podruhé, co v knize střílí na někoho střílí z luku. Poprvé střílel v kapitole **III. Studna** na modrého skřítka, jehož minul.

Třetí vystřelený šíp Veigovi jen neškodně lízne ucho. Zbojník se rozhodne, že v opuštěné uhlířské osadě zpečetí svůj osud a zařve na ostrostřelce: „Vylez, ty přizdisráči! a pojď si pro mě, jestli na to máš koule!“ Načež ještě zopakuje, co předtím řekl V obměně bratrovi: „Živýho mě nedostanete!“ Hraničář se jeho slov samozřejmě chytí, odloží střelnou zbraň a s mečem v ruce vyjde na lesní pěšinu. Prostřední z bratrů Malletových tasí i druhý ze svých tesáků a zaraduje se, když v Sebasových očích spatří tentýž nenávistný plamen, jaký v nich má on sám.
SPOILER: Hláška „Živý nás nedostanou!“ padla v knize poprvé v kapitole **VII. Krvavý náhrdelník**.

Hraničář je zaskočen zuřivostí zraněného zbojníka, který je vyzbrojen pouze dvěma tesáky. Očekával snadné vítězství, leč ukazuje, že soupeř je zkušenější než on. Sebas dostane strach a usoudí, že jeho jedinou šancí je Malleta utahat. Během souboje má pocit, že okolo Veiga krouží duše jeho dřívějších obětí a dodávají mu sílu. v momentě, kdy si myslí, že začíná mít navrch, protože soupeři docházejí síly, uslyší, že se k nim žene někdo další. Chodec se nemůže ohlížet, leč vzápětí zjistí, že je to posila na straně nepřítele. Podruhé pocítí strach, že by mohl zemřít a uvědomí si, že nikdy předtím nebyl při šermířském zápase tak blízko smrti. Nejraději by zavolal o pomoc, některého ze svých přátel a klidně se s nimi pak podělil i o odměnu, avšak hrdost mu to nedovolí. Veig Mallet je odhodlaný zemřít a blížící ho se bratra nepovažuje za posilu, nýbrž za zrádce.
SPOILER: Sebas, Eiri ani Pipin nemají tušení, že nejstarší ze zbojníků je smrtelně zraněný po boji s **Hresmanem** a umírá v zemnici, podobně jako nevědí, že si **Alexandra Goldblum** vynutila, aby s nimi jela i její služebná **Hilda**. Podobně tak neznají vyhrocené vztahy mezi **bratry Malletovými**.

**Děj se vrací o několik okamžiků dříve k dceři purkrabího, která po výzvě Nevena Malleta odchází zpátky do zemnice.**

**Alexandra Goldblum** je nešťastná ze situace, v níž se ocitla. Jedna její část by chtěla jet zpátky domů do **Stříbrouch**, zatímco druhá nedokáže opustit **Nevena** a porušit slib, který mu dala. Šlechtična má pocit, že zbojníka potřebuje a věří, že on ji též, což v jejím chápání znamená lásku. z řeči a výrazu svého milého pochopila, že je z ní často zklamaný a mrzí ji to. Ráda by se v tomto směru polepšila, ale neví, co má učinit, neboť si není ani pořádně jistá, co vlastně dělá špatně.

S těmito myšlenkami překročí Alexandra práh, aby hned musela čelit své služebné **Hildě**. Ta se jí snaží přimět k rozumu, což znamená návrat do Stříbrouch a současně ji varuje před nebezpečím ze strany Veiga. Dcera purkrabího nechce nic z toho slyšet a zarputile si trvá na své pravdě – Odjedou s Nevenem do **Kessenu** a potom společně loďkou až do hlavního města, kde budou šťastně žít až do smrti. a její milý rozhodně nedovolí, aby jí někdo ublížil, protože ji miluje a ona miluje jeho.
SPOILER: V tomto úseku autoři nepřímo citují známého psychologa, filozofa a taktéž i sociologa Ericha Fromma a jeho slavné dílo "Umění milovat" (The Art of Loving, 1956), v němž Form poukazuje na zásadní rozdíl mezi "Miluju tě, a proto tě potřebuju" a "Potřebuju tě, a proto tě miluju".

Služebná si svou paní nevěřícně prohlédne a zalituje, že jí během těch tří let služby nevěnovala více pozornosti a času ve smyslu předání dobrých rad do života. Potom ji napadne, že by možná bývalo lepší, kdyby poslušně nedržela ústa a nenásledovala zbojníky, jak jí poručili, ale raději ztropila na hradě kravál. Uvědomuje si, že ji s velkou pravděpodobní zabili, leč v danou chvíli ji přijde smrt v rodném městě méně ošklivá, než zahynout někde mimo civilizaci.

Zatímco se dvojice mladých žen dohaduje, zraněný **Ewin** se příšerně rozkašle a pokusí se vstát z lůžka.  Nepovede se mu to a za strašlivého sténání se pokálí. Alexandra si zacpe nos a odvrátí pohled. Nestihne ani pomyslet na to, že by služku rozvázala a přiměla ji, ať se místo ní chopí nepříjemné povinnosti páchnoucího muže umýt a převléct (jak by odpovídalo její logice), neboť Hilda zvučně pronese: „Jen se dobře dívejte, slečno. Takhle vypadá smrt. a čeká to každýho z nás. Starýho či mladýho. Bohatýho nebo chudýho.“

Šlechtičnu slova služebné zaskočí natolik, že si pustí nos a bezděčně sevře v ruce **rubínový náhrdelník**. Nepřirozený chlad se jí zakousne až do morku kostí. Roztřese se a zatočí se jí hlava tak, že se musí chytit stěny. Hilda si to vyloží po svém a věnuje své paní pohrdavý pohled. Alexandru její reakce zamrzí, protože ženu považovala za víc než pouhou služku. Dlouhé roky v ní viděla nejlepší kamarádku, jíž se mohla se vším svěřit, a která jí vždycky pomohla a podržela ji. Od odjezdu ze Stříbrouch má však Alexandra pocit, že se jejich přátelství rozpadá a Hilda pro ni nemá vůbec pochopení. Dcera purkrabího se rozhodne jednat a učinit osudové rozhodnutí.
SPOILER: V textu je jasně řečeno, že jen bohové vědí, zda Alexandru k onomu konkrétnímu činu přivedla její opětovně probuzená odvaha či ji pouze ponoukal zrádný náhrdelník.

**S dalším odstavcem se pomyslná kamera přesouvá k Nevenovi, jenž od zemnice vyrazil s bratrem nasbírat dříví a následně se s Veigem popral.**

**Neven Mallet** leží v trávě a na krku má ostří tesáku svého bratra. Čekal, že se tohle jednoho dne stane, což ovšem neznamená, že by se hodlal vzdát a zahodit svůj život. Zbojník je odhodlaný bojovat a to nejenom za sebe, ale i za Alexandru a jejich společnou budoucnost. Veig se stává jeho nepřítelem a překážkou na další cestě. Nejmladší z bratrů přijímá skutečnost, že Ewin zemře a on sám nezmění, ani kdyby sebevíc chtěl a tudíž jediné, co mu zbývá je jít dál. Rovněž mu i dojde, že v takovém případě, mu nezbude, než Veiga opravdu zabít.
SPOILER: V odstavci se vyskytuje věta: „Měsíc svítil jasně a mlha nejistoty, která dosud halila Nevenovu mysl se začala pozvolna rozpouštět“, která poukaze na spojitost mezi **mlžnou stezkou** a jejím nepřímým působením na **Nevena Malleta**, který vyjmul ze skříňky **rubínový náhrdelník** démona **Andarse** (jenž se poprvé otevřeně projevil právě na mlžné stezce) a dal ho **Alexandře Goldblum**.

Poté, co Veig (jenž do té chvíle držel Nevena v šachu), zařve a vyskočí na nohy, aby se jal stíhat prchající plavovlásku (která vyletěla jako střela ven ze zemnice), pocítí nejmladší zbojník strach. Nebojí se však o sebe, nýbrž o život své milé, za níž považuje prchající ženu. Neven nechápe, co se stalo a obává se, že ho Alexandra zradila a rozhodla se na vlastní pěst vrátit do Stříbrouch. a protože nechce, aby ji Veig zabil a vzal mu možnost vyslechnout si její důvody, odhodlaně vstane s úmyslem vydat se za dvojicí.
SPOILER: Zde se časová posloupnost vrací opět do normálu a čtenář sleduje souboj Sebase s Veigem u lesa z pohledu nejmladšího zbojníků, který se k nim blíží, jak již bylo naznačeno před odbočkou k dřívějším událostem.

Neven má po úderech bratrových pěstí nateklý obličej, takže hůř vidí a trochu se motá. Ze všech sil běží směrem k lesní stezce, na níž zmizela plavovláska a v dalším momentě zjišťuje, že Veig se tam potýká s ozbrojeným nepřítelem. Nejmladší ze zbojníků se zhrozí, že je našli muži purkrabího a jeho milá se těmto zachráncům vrhla sama do náruče. Potom dostane strach o Ewina, který leží na lůžku v zemnici a není ve stavu, aby se dokázal bránit. Vtom ucítí ostrou bolet pod levou lopatkou, kam si nedosáhne. Před očima se mu začne dělat tma a poslední, co uvidí, než upadne do bezvědomí, je Alexandra, jež vyšla ze zemnice a oblak prachového peří, který se okolo ní rozletěl.
SPOILER: Ten, kdo vyšel ze zemnice je skutečně dcera purkrabího, která si vyměnila šaty se svou služebnou Hildou. Peří, které Neven vidí, není iluze, ale náplň z Alexandřina milovaného polštářku, který si s sebou odvezla z hradu. / Neven Mallet není mrtvý, pouze usnul, neboť ho zasáhla šipka ze zlodějčiny kuše potřená uspávacím jedem.

**Vyprávění se opětovně vrací k Alexandře a rozhodnutí, které učinila v zemnici.**

Dcera purkrabího se rozhodla rozvázat služce spoutané ruce. Potom si svleče šaty a předá je Hildě se slovy, aby si je oblékla. Služebná nechápe, co má její paní v úmyslu, ale Alexandra neodbytná a sama jí začne pomáhat z prostých šatů. Šlechtična jí posléze začne vysvětlovat, že Neven s Veigem šli nasbírat dříví k východní straně lesa, zatímco na opačnou leží město Kessen. Hilda stále nerozumí, oč běží, leč potom ji napadne, že Alexandra chce sama uprchnout a ji má v plánu použít jako návnadu.
SPOILER: V myšlenkách Hildy ohledně její paní konkrétně zazní – *Jaký démon jí jen posedl...?*

Mladá šlechtična jí vysvětlí, že po ní chce, aby běžela do Kessenu sehnala pomoc pro Ewina. Hilda nevěří vlastním uším a pokouší se své paní vysvětlit, že město leží daleko a není reálné, aby se stihla vrátit včas, nemluvě o tom, že nemá nic, čím by případnému felčarovi zaplatila. Alexandru okamžitě napadne, vnutit jí náhrdelník, ale pak si to rozmyslí, snad aby zbytečně nerozčílila svého milého. Dcera purkrabího poodejde k torně a začne v ní něco hledat. Služebná ji nejistě pozoruje, a přestože si v minulosti nejednou přála vyzkoušet šaty své paní, není v té chvíli vůbec šťastná, že se jí toto přání opravdu splnilo. Navíc jí úbor nesedí v ramenou ani pase a sukně je jí příliš dlouhá.
SPOILER: Alexandra při výměně šatů vychází z logiky, že měšťané pomohou spíše dobře oblečené dámě, než prostě vypadající žena. Honosný úbor dcery purkrabího sice již poněkud pozbyl své původní krásy, pořád je však evidentní, že se jedná o šaty urozené šlechtičny. / Autoři tímto rovněž poukazují na společensky zažitý (byť v některých situacích dosti nesmyslný) zvyk, hodnotit druhé podle toho, co mají na sobě neboli v obráceném gardu – Nesuď knihu podle obalu. Což s ohledem k negativním reakcím některých čtenářů (a taktéž i nečtenářů) na obálku Nevyzpytatelných cest osudu, dodává knize další rozměr.

Alexandra vytáhne z torny malý polštář v lehce ušmudlaném povlaku, na němž se skví výšivka hradu Stříbrouch. z pohledu šlechtičny jde o památeční předmět, neboť výšivku vyhotovila její zesnulá matka ještě v době, kdy dcera purkrabího nebyla na světě. Pak povlak ke zděšení služky roztrhne a ze skryté kapsy uvnitř, vytáhne zlatý prstýnek s drahými kameny. Ten vzápětí podá Hildě se slovy, ať si ho vezme a použije jako platbu. Služebná se zdráhá rozkaz přijmout a naložit takto se zásnubním prstenem, jenž patříval matce Alexandry. Když se však vítr opře do vyvrácených dveří, jenž ošklivě zaskřípějí, dostane Hilda strach, že se vrací krutý Veig a raději se rozhodne riskovat útěk. Na prahu se ještě pomodlí k bohům, aby k ní, pakliže je jejím údělem nevrátit se domů a zemřít, byli milosrdní a dopřáli jí rychlý a bezbolestný konec.
SPOILER: Hildino přání se vyplní, když zakopne a vrazí si zlomenou větev skrze oční důlek až hluboko do lebky. / s odchodem převlečené služky do noci, vychází tudíž najevo, kdo byl onou prchající ženou, na níž Pipin „vybafl“. / Inspirací pro Alexandřin polštářek, byl oblíbený polštář They, jenž sice není nijak výrazně zdobený, ani se k němu neváže žádný dojemný příběh, avšak Thea ho má již mnoho let a nedokáže bez něj usnout. Přičemž tuto skutečnost nejednou vyslovila před Nathanem ještě v době, kdy spolu nechodili ani nebyli oficiálně manželé. Nathana (jenž emoce, jako většina mužů, prožívá stylem – „Pociťuji hlad a žízeň“) emocionální pouto They k polštářku velmi zaujalo a jeho opakované zmiňování si v hovorech, si vyložil jako speciální požadavek na jeho zvěčnění na papíru. a tak své nynější ženě *dosti nevybíravým způsobem* složil poklonu, když nechal Alexandru zmíněným polštářem udusit umírajícího Ewina Malleta.

Alexandra vyprovodí služku pohledem a zůstane v zemnici. Několik chvil poté se okolo domku jako vítr prožene rozzuřený Veig, který se rozhodl stíhat Hildu, o níž si ovšem myslí, že je to dcera purkrabího. Mladá šlechtična se pohotově ukryje, aby ji nebylo vidět skrze otevřené dveře příbytku. Když se po zemnici rozhlíží, neubrání se myšlence na to, jak někdo mohl v tak prostém obydlí, kdy žít. Potom jí začne docházet, že její plán na záchranu nejstaršího zbojníka selhal a zděsí se, jaký osud kvůli ní teď čeká Hildu, aby se posléze začala obviňovat – *Poslala jsem ji na smrt…*

Pohled dcery purkrabího se poté sveze k umírajícímu Ewinovi, který leží na posteli ve vlastních výkalech. Dívka se odlepí od stěny a náměsíčně k němu dojde, v hlavě ošklivá slova služky – *Takhle vypadá smrt.* Alexandra se na muže chvíli dívá a potom se mu pokusí vysvětlit, že neměla v úmyslu Hildě ublížit, nýbrž že jednala s úmyslem, zachránit mu život. Jako obvykle doufá, že se jí dostane uchlácholení a ujištění, že se nic neděje a všechno bude v pořádku, jak je naučená z domova. Jenže Ewin bojující o dech ji neslyší, natož aby měl sílu jí odpovědět.

Alexandra podlehne zoufalství a psychicky se zhroutí ze situace, jež se jí jeví jako bezvýchodná. Rozvzlyká se a začne si do krve kousat ret, přičemž se polohlasně omlouvá Nevenovi. Její myšlenky se upnou k jedinému a to je nevyhnutelný konec a smrt Ewina Malleta. Nervově labilní dívka pozvedne svůj roztržený polštářek a přitiskne ho zbojníkovi na obličej. Ten sebou začne zmítat, ale je natolik slabý, že drobnou Alexandru není schopný odstrčit. Rozrušená šlechtična zatřese hlavou a šarlatová krůpěj z jejího rozkousnutého rtu dopadne na náhrdelník, jenž má stále na krku. Kapka krve se vsaje do jednoho ze šesti rubínů, který se rozzáří jasným světlem a oči Alexandry Goldblum ztratí svůj lesk.
SPOILER: Modrá barva očí dcery purkrabího je v knize **Nevyzpytatelné jsou cesty osudu** opakovaně přirovnávána k safíru, který je bratrem rubínu, neboť oba tyto drahokamy jsou odrůdou minerálu zvaného korund, jenž má na Mohsově stupnici tvrdosti hodnotu 9. Zatímco nejtvrdší diamant se pyšní hodnotou 10. Zabarvení minerálu do rubínového odstínu způsobuje chrom, zatímco safír v klasickém pojetí modré dostává své zbarvení díky příměsi titanu a železa.

Ewin přestane dýchat a dceři purkrabího se nesmírně uleví, ačkoli svět pro ni zcela pozbyl barev. Zabila nejenom muže, ale i svůj žal a zlost, a rovněž i část sebe samotné. Alexandra přestane plakat a zamíří ven do noci, aniž by se jedinkrát ohlédla. Svůj polštářek stále pevně svírá a sype za sebou cestičku z prachového peří. Venku ji oslní měsíční světlo a uhodí do ní poryv ledového větru. Alexandra pustí povlak a sevře v ruce náhrdelník, který ji už nestudí, ale nádherně hřeje.

**Příběh se přesouvá k Eiri, která zůstala schovaná v houštinách u lesíku a posléze i k Pipinovi, jenž se nedokáže vyrovnat se selháním při plnění úkolu.**

Zlodějka ignoruje výzvu Veiga Malleta, protože má své vlastní pojetí hrdosti a nehodlá se vystavovat nebezpečí smrti v přímém střetu na ostří zbraní. Bez hnutí vyčkává v křovinách a nereaguje ani poté, co se Sebas vyhrne ven, aby banditovi dokázal, že není zbabělec. Eiri se do jejich šarvátky nesnaží zapojit a s kuší připravenou k výstřelu čeká, až se objeví zbylí dva bratři. Zanedlouho uzří běžícího Nevena, jenž si to míří rovnou k bojujícímu Veigovi se Sebasem. Dcera města vystřelí a trefí nejmladšího ze zbojníků do zad. Mlčky pak přihlíží, jak se svezl k zemi pod vlivem uspávacího jedu.

Vtom uslyší, jak houštiny nedaleko ní hlasitě zapraskaly. Otočí se a spatří Pipina, jehož výraz ve tváři prozrazuje, že se přihodilo něco opravdu špatného. Eiri znejistí a otáže se kouzelníka, co mu je. Ten jí ignoruje a bez povšimnutí okolo ní projde, jako by byla vzduch. Ještě *elf* opustí přítmí stromů, vyšlehne z jeho pravačky bílý blesk a odletí do dálky mezi zemnice. Po něm následuje druhý a nakonec třetí, jenž trefí osvětlený příbytek. Zemnice se okamžitě sesype jako domeček z karet.
SPOILER: V době, kdy Pip zničí zemnici, je **Ewin Mallet** již po smrti a **Alexandra Goldblum** stojí venku. To ovšem žádný z hrdinů včetně zbojníků neví. / Za nenadálou silou a přesností Pipinova kouzla stojí magický štempl, který mu za poplatek „vypálil“ do dlaně **Deagol Blanco**, recepční čarodějnického cechu ve Stříbrouchách. Posilující symbol neměl žádný zvláštní efekt na teleportační kouzlo, neboť kouzelník v zásadě nedodržoval základní podmínku kouzla, jíž je nutná znalost místa, na které se chce přenést.

Pipin si myslí, že žena, která se nabodla na větev stromu, je Alexandra Goldblum, a vypsaná odměna za její záchranu je tudíž v tahu. Trpaslík truchlí pro „ztracené zlato“ a obává se, že ho Eiri se Sebasem obviní z dívčiny smrti. v duchu se začne obhajovat a posléze se rozčilí nad tím, jak je celá situace hrozně nefér. Poté se začne vztekat na všechno a na všechny, včetně Matky Přírody, již nařkne, že ho úmyslně navedla do léčky a nehodila mu poté záchranné lano. Zlobí se i na své přátele, neboť mu vadí, že na něj nepočkali a začali bojovat bez něj.

*Elf* se rozhodne, že dá všem okolo zakusit svůj hněv a použije k tomu magické síly, již mu dala do vínku Matka Příroda, kterou v té chvíli považuje za zrádkyni. Pohled na zemnici, z jejíchž dveří září světlo, ho neuvěřitelně dráždí, neb mu připomíná úkol, v jehož plnění selhali. v tom okamžiku je mu jedno, kdo se v domě nachází a klidně by tam pohřbil i nevinné, neboť i oni mají zaručeně prsty v jeho neštěstí. v deliriu, jež mu přivodila představa ztráty vysoké sumy peněz, již ani skutečně nevlastnil, zničí před zraky šokované Eiri zemnici bílým bleskem.
SPOILER: Zde se poprvé naplno projevuje temná stránka Pipinovy povahy, již ovlivnila dychtivost po penězích, s nimiž se seznámil až poté, co opustil rodný **Lexaurrin**.

V dalších několika odstavcích následuje rozbor Pipinovy osobnosti. Vzpomínky, jež se mu vyjevily na mlžné stezce, jím oproti Sebasovi a Eiri tolik neotřásly, zato současná situace je pro něho hotová noční můra. Uvědomění vlastního selhání, které má za následek nemožnost dosáhnutí vytoužené odměny, je pro Pipina naprosto zdrcující. Nechce za situaci nést odpovědnost a obviňuje raději ostatní, neboť se nedokáže vyrovnat s tím, že nemůže začít nanovo a na druhý pokus úkol splnit. Kouzelník až do této chvíle nemusel podobnému zklamání čelit a vždycky tu pro něj existovala možnost další šance.
SPOILER: V tomto úseku si autoři dělají legraci z hráčů počítačových her, ukládání herních pozic a jejich opětovného nahrání, pokud se něco pokazí. / Věta „Mocná ruka Velké Matky Přírody, jež skýtala po dlouhou dobu pocit bezpečí a jíž především ve své naivitě bezmezně důvěřoval, najednou zmizela“ dále odkazuje na situaci, jež začala v kapitole **VI. Bratříčku, kde jsi?**, když si Pip na křižovatce před hvozdem přál vyřešit nepříjemnou situaci ohledně rozhodnutí, na čí stranu se postavit (zda na Sebasovu nebo na Eirinu) a byl poslán na stezku dospělosti.

Pipinova motivace k napravení vlastní chyby je čistě sobecká. Nechce mrtvou ženu, již považuje za dceru purkrabího, „přivést zpátky k životu“, protože je mu jí líto, nebo mu takto velí srdce, nýbrž z pouhé zištnosti. Kouzelník neprahne chronicky po obdivu jako jeho nejlepší přítel Sebas, a dokonce mu ani nevadí, když štěstí přeje i jiným, než pouze jemu samotnému. Jelikož se, ale považuje za posla Mocné Matky Přírody a dokáže používat magické síly, domnívá se, že mu to současně dává právo pouze dostávat a nemuset nic vracet. Vše shrnuje poslední souvětí tohoto úseku: „Svou cestu životem si představoval jako příjemnou procházku růžovým sadem, který nikdy neodkvétá a z žádného plodu, který tam utrhne na něj nevykoukne ošklivý červ.“
SPOILER: Autoři se zde opětovně vracejí k myšlence „O nepřipravenosti dětí na skutečný život“, již poprvé načali v kapitole **VII. Krvavý náhrdelník** u postavy Alexandry Goldblum v úseku, kde naivní dívka nechce opustit zbojníka, protože by se o sebe nedokázala sama postarat.

**Objektiv pomyslné literární kamery se stáčí k Veigovi Malletovy, který bojuje se Sebasem z Psinhec.**

Prostřední ze zbojníků bojuje jako rozzuřené prase, leč zranění, která prve utržil od šípů, ho bolí a zpomalují. Veigovi je jedno jestli při souboji zemře či nikoli, ale pokud by mělo dojít na nejhorší, chce s sebou vzít i nepřítele. v opačném případě je odhodlaný věnovat poslední zbytky energie na to, aby zařízl Alexandru, již předtím proklel. Když poté zaznamená, že jejich směrem běží Neven, zaraduje se, leč nikoli proto, že by se domníval, že mu pospíchá na pomoc, ale protože chce bratra použít jako živý štít. v duchu si naplánuje mistrovský plán pomsty, v němž strčí Nevena hraničáři do cesty a následně zaskočeného soupeře zabije, přičemž se současně pomstí i mladšímu bratrovi, jehož dlouhé roky nenávidí.

Odhodlaný učinit, co si umanul, nenápadně ucouvne, aby na blížícího se bratra dobře dosáhl. Neven se přiblíží a ohlédne se přes rameno k zemnici. Veig se zaraduje. Eiri vystřelí a trefí nejmladšího zbojníka do zad. Neven se sveze do trávy. Veig, který se po něm už natahoval, sáhne do prázdna. Zapotácí se a bodne ho v boku, kde ho zranil šíp. Na vteřinu se tak odkryje a Sebas mu zasekne ostří meče mezi hlavu a rameno. Zbraň projde banditovou brigandinou a z rány se vyvalí krev. Prostřední z bratrů Malletových pochopí, že prohrál a se slzami v očích začne padat. s posledním zábleskem života ještě jednou v duchu prokleje Alexandru Goldblum – *Proklínám tě… Proklínám… Zhyň v horoucích peklech…* *Alexandro…* Potom pouze ucítí, jak se do něj zarylo cosi podobného ostrým drápům a vyrvalo ho to z jeho těla. Odnášen pryč věří, že se vrací *domů.*
SPOILER: Zmíněné spáry patří démonu Andarsovi, který si odnesl duši Veiga Malleta.

Sebas rozdýchává své vítězství, když vtom uslyší strašlivou ránu, která mu připomíná dunění bubnů. Nepříjemný hluk způsobil pád zemnice, již Pipin rozmetal bílým bleskem. Hraničáři zvuk připomene iniciační rituál, ze vzpomínky na mlžné stezce. Potom mu bolestivě zaškube v pravém předloktí, kde má tetování **strážců kamene Lathzu**. Sebas se na paži podívá a spatří, jak mu dírami v potrhaném rukávu prosvítají růžové jizvy od psích zubů. Tehdy si poprvé všimne, že zmíněné jizvy na několika místech proťaly symbol strážců a změnily ho. Chodce ono zjištění šokuje a současně vyděsí, neboť si najednou není jistý budoucností a svým cílem. Zahanbeně zahodí otcův zakrvácený meč a dlaní si zakryje poskvrněný symbol víry.
SPOILER: V kapitole **VII. Krvavý náhrdelník** se Sebasovi do předloktí zakousl jeden ze dvou černých psů **medvědodlaka**. Ten hraničáři ránu následně zacelil kouzlem, pro které čerpal sílu z obsidiánové sošky démona **Andarse**. / Tetování získávají strážci po absolvování iniciačního rituálu, jehož součástí je „ohlazení kamene Lathzu“ v malém korýtku ve skále. Během této činnosti je nezbytné, aby se kamene dotýkali holýma rukama. (Podrobnosti iniciačního rituálu jsou popsány ve druhém díle **Tři jezdci apokalypsy,** konkrétně v kapitole **VII. Tři jezdci apokalypsy**.) „Leštěním“ dochází k tomu, že se úlomky kamene zanášejí do těl strážců, čímž vzniká pouto mezi nimi a kamenem Lathzu. Přímý kontakt osoby, s částečkami kamene Lathzu (mimozemské formy života) v krvi, s magií démona Andarse (bytost z jiného světa) má pro dotyčného člověka nedozírné následky. Proto hraničáře zjizvená ruka průběžně svědí, pálí i bolí. / Proces „leštění kamene“ je odkazem na práci C. G. Junga, který tento motiv spojuje s bytostným Já. / Toto je jinak vůbec poprvé, co v série Božské Tragikomedie Sebas někoho zabije.

**Vyprávění se naposledy vrací k Alexandře, jež stojí zkoprnělá před zemnicí, poté co zadusila polštářem Ewina Malleta.**

První z Pipinových bílých blesků dívku jen o vlásek mine. Ve světle druhého si mladá šlechtična všimne ležícího těla Nevena. Vykřikne jeho jméno a s obavou o zbojníkův život se k němu rozběhne. Několik pírek, které jí uvízlo na sukni šatů, jež patřily Hildě, se vznese k obloze. Třetím bleskem zbourá Pipin zemnici a ta spadne. Strašlivá rána přiměje Alexandru, aby se ohlédla. o tvář se jí otře jedno z pírek a ona se na okamžik vrátí ve vzpomínce zpátky do Stříbrouch.

Alexandra Goldblum tančí ve vzpomínce bosá po své komnatě, zatímco jí služebná připravuje horkou lázeň. Dívka si přeje být lehká jako pírko a když ji Hilda zavolá, že je voda nachystána, přiskočí ke kádi a z legrace na služku cákne vodu. Potom skočí na postel a rozdováděná hodí po Hildě velkým polštářem plným prachového peří. Ta jí ho hodí zpátky a polštářová bitva započne. Děvčata se smějí, blbnou a nakonec se o polštář začnou navzájem přetahovat, až se jim podaří roztrhnout povlak a rozsypat všude peří. Hilda zkoprní v úleku, zato Alexandru pohled na poletující pírka ještě víc rozveselí. Nabere jich plnou hrst a poručí služce, aby otevřela okno.

Ta jí vyhoví a dcera purkrabího vypustí pírka do větru. Vykloněná z okna věže, takže má nohy ve vzduchu, sleduje odlétající peří a přeje si, aby mohla odletět daleko předaleko s nimi. Mnohé z pírek začnou klesat k zemi a smutné oči Alexandry sledují jejich pád. Potom dívka uzří procházející postavu, která jí zamává. Oplatí dotyčnému pozdrav a zamiluje se do Nevena Malleta.
SPOILER: Scéna odkazuje na středověký zvyk – „Půjdu tam, kam mě pírko zanese“, neboli odevzdání se do rukou osudu. Jehož obdoba s použitím javorového listu se v Nevyzpytatelných cestách osudu objevila v kapitole **VII. Bratříčku, kde jsi?**, kde Pipin na křižovatce před hvozdem řešil své dilema. Toto rovněž poukazuje na podobnost mezi postavou kouzelníka z Lexaurrinu a Alexandrou Goldblum.

Vzpomínka skončí a šlechtična po chvíli dorazí k ležícímu zbojníkovi. Když zjistí, že je Neven naživu, uleví se jí, avšak zjištění, že ho nedokáže probudit ji opětovně vyděsí. Neznalá účinků uspávacích jedů, natož nemají nejmenší ponětí o anatomii, dospěje k názoru, že zbojník zasažený šipkou do zad, umírá. Zoufale ho začne volat jménem, potom jít třást a poté se i odváží mu dát několik políčků. Nic nezabere a dcera purkrabího se hystericky rozpláče, načež přestane vnímat, co se děje okolo ní.
Ve vzduchu zapraská magie a na paloučku vedle šlechtičny se zjeví rusovlasá čarodějka v červené róbě. Trojice dobrodruhů opodál pocítí vlnu horka a zkoprní. Žádný z nich nemá nejmenší ponětí, kdo je plačící dívka, natož žena v rudém, leč konkrétně v jejím případě, jim šestý smysl napovídá, že není dobrý nápad, pouštět se s ní do křížku. Čarodějka si hrdinů nevšímá a obrátí se k Alexandře. Ta si konečně uvědomí její přítomnost a když jí pohlédne do tváře, dojde jí, že je to Kara.

SPOILER: Dobrodruzi nevědí, že se dcera purkrabího zamilovala do zbojníka a utekla s ním a jeho bratry, přičemž s sebou vzala i svou služebnou Hildu. Všichni tři se domnívají, že hledaná šlechtična byla první plavovláska, jež utekla do lesa, přičemž pouze Pipin ví, že konkrétně tato žena, je mrtvá. To, že by Alexandra Goldblum mohla být plačící dívka je nenapadne, už jen proto, že její úbor neodpovídá šatům vznešené dámy a dále nechápou, proč by unesená měla hysterčit kvůli spícímu zbojníkovi.

Čarodějka přimrazí dívku pohledem na místo a poté se dotkne jejího čela. Kouzlem, jehož magickou formuli, nepotřebuje nahlas vyslovit, smaže dceři purkrabího paměť. Alexandra zapomene, že kdy nějaký Neven vůbec existoval a omdlí. Chvíli před tím, než klesne do trávy vedle spícího lapky, ji **Kara** zachytí a vytáhne na nohy. Pak druhou rukou učiní nepatrné gesto a neslyšně pohne rty. Tělo ležícího zbojníka zachvátí plameny. Neven procitne, leč než stihne cokoli udělat, žár mu sežhne hlasivky a spálí ho na popel. Poslední z bratrů Malletových zemře.

Sebas vyhodnotí situaci jako smrtelně nebezpečnou a začne kvapně couvat, zapomínaje na zlato i odhozený meč. Eiri to vnímá podobně, jen se neodvažuje v roští pohnout, aby na sebe zbytečně neupozornila. Pipina kouzlo nijak zvlášť neohromí, je koneckonců kouzelník a posel Mocné Matky Přírody. Za jiných okolností by se čarodějku nejspíš jal začít zdravit a chtěl se s ní blíže seznámit, jakožto s další osobou vládnoucí magií jako on sám. v danou chvíli jím však stále cloumá vztek kvůli ztracené odměně.

Potom si Pipin všimne blyštícího se náhrdelníku na krku zemdlelé dívky. Zatouží po něm, leč k jeho zděšení si šperk přivlastní Žena v rudém. Kouzelníkovi v ten okamžik dojde, že se jedná o klenot, jež si od nich vyžádal strašlivý medvědodlak. *Elf* se zhrozí, že by mohl o náhrdelník přijít stejně snadno, jako byl „oloupen“ o možnost získat odměnu za dceru purkrabího a rozhodne se, že žádnou další nespravedlnost vůči své osobě již nedovolí. Vyvolá tedy čtvrtý bílý blesk a vyšle ho k noční obloze jako by snad chtěl ztrestat samotné bohy.

Kara, jež nepovažuje trojici dobrodruhů za nijak důležitou, natož snad nebezpečnou, zpozorní. To, že je mezi dobrodruhy kouzelník jí neuniklo, neboť zaznamenala přítomnost magie, leč ovšem tak slabé, že jí to nestálo ani za námahu se o dotyčného více zajímat. Čarodějka vzhlédne k obloze, kam odletěl bílý blesk. Když se chvíli nic neděje, odfrkne si a hrábne po náhrdelníku, jehož moc na ni nepůsobí. v momentě, když se ho dotkne, zjistí, že byl kontaminován dívčí krví a je tudíž pro její účely nepoužitelný. Štítivě šperk pustí a spolu s ním i Alexandru, která se složí do trávy jako prkno. a pak se stane něco, co Ženu v Rudém šokuje. Pipin po ní totiž hodí pátý blesk, jímž ji zasáhne do břicha. Pro čarodějku je to asi stejné jako komáří bodnutí, leč výboj jí propálí její nové šaty.

Skutečnost, že kouzelník zaútočil na nebezpečnou čarodějku, Sebase s Eiri šokuje, leč neodváží se zasáhnout. v další chvíli své nečinnosti zalitují, protože šílený *elf* se rozhodne k činu ještě neuvěřitelnějšímu.

Síla pamětního razítka v Pipinově dlani se vyčerpá a obtisk zmizí. Kouzelník z Lexaurrinu se rozlítí a pokusí se vyvolat šestý blesk, načež zjistí, že to nejde – došla mu totiž mana. Nepříčetný Pip se tím však nenechá odradit. Nebojí se o svůj život, leč možnost ztráty náhrdelníků vnímá jako synonymum ke smrti. Bojí se medvědodlaka a odmítá se přijmout porážku, již vnímá jako největší nespravedlnost ve svém životě. s myšlenkou, že mu sice vzali magii, ale pořád má dvě ruce, nohy, a především *fyzickou sílu* sebere ze země kámen a vyrazí proti Ženě v rudém.
SPOILER: Kouzelník nepoužije svůj lovecký nůž, protože ho nosí převážně jen pro „dobrý pocit“, jak je vysvětleno ve druhém díle **Tři Jezdci Apokalypsy**, konkrétně v kapitole **I. Návrat domů**.

Překvapená Kara zírá na díru o velikosti zlaťáku, kterou má vypálenou pod hlubokým výstřihem. Další velký údiv jí přivodí neznámý trpasličí kouzelník, který se na ni s řevem vrhne, vyzbrojený pouze kamenem. Tím ji posléze dvakrát uhodí do čelisti. Při třetím pokusu, luskne čarodějka prsty a Pipin ztuhne uprostřed pohybu. *Elf* na Karu působí jako naprostý pomatenec, leč v jejích očích ho to nijak neomlouvá. Za jeho drzost si ho rozhodne vychutnat – má v úmyslu pomalu ho upéct jako malé, zakrslé sele. z tohoto důvodu na něj také použila své nejoblíbenější kouzlo *Pekelný dehet.*

Když Pipin zjistí, že má pod nohama černou bublající hmotu, do níž se pomalu noří a nemůže z ní ven, upustí kámen. Ten se zasyčením zmizí v dehtu, ani se po něm nestihne zakouřit. s výrazem křivdy a největšího ublížení se podívá čarodějce do očí. Ta se zatváří znechuceně. Ona noc je pro ni zhruba tím, co běžní smrtelníci považují za zklamání, byť toto přirovnání není úplně přesné, neboť Kara si o náhrdelníku nedělala žádné iluze. Není to věc, na níž by visel její život a než na místo vstoupila portálem, počítala i s možností, že bude šperk pro její účely nepoužitelný.

Vyčítavý pohled kouzelníka Karu nerozčilí, nýbrž otráví. „Škoda ohně… na *tebe,*“ řekne Pipinovi zhnuseně a nechá dehet zmizet. Trpaslík se zmateně rozhlédne, pátraje po vysvětlení situace. Potom očima začne hledat nový kámen. Vnímá čarodějčinu moc, ale nebojí se jí. Kara ho varuje, že příště ho upeče jako holuba a nechápající *elf* se jí otáže – Proč? Žena v rudém zalapá nevěřícně po dechu a poté mu připomene, že jí zničil šaty. Pipin si propálené kolečko prohlédne a poté se vítězoslavně usměje, když mu dojde, že čarodějku skutečně trefil, současně se však podiví, že je stále naživu.

Kara se rozhodne, že nebude s pomateným kouzelníkem marnit svůj drahocenný čas. Je pro ni koneckonců jen bezvýznamným červem, a kdyby se měla zaobírat zašlapováním takových jako je on, nedělala by nic jiného. s touto myšlenkou čarodějka zmizí, zanechávaje po sobě sežehnutou trávu a zápach síry.

Alexandra Goldblum se probudí, aniž by měla nejmenší tušení, kde je a jak se tam ocitla. v úleku vykřikne, když se jí někdo pokusí sáhnout na krk, a poté si všimne, že nad ní stojí dva lidé a trpaslík. Dcera purkrabího si vyschne vyprávění dobrodruhů, kteří ji přesvědčují, že jsou jejími zachránci a předhánějí se v tom, který z nich toho učinil víc. Zmatená šlechtička jim úplně nevěří, ale sama si neumí vysvětlit, jak se mohla uprostřed noci ocitnout v opuštěné uhlířské osadě a ještě ke všemu v šatech své služebné.

Dcera purkrabího vznese v duchu obdiv k Eiri, již považuje za velmi odvážnou, když jako žena putuje ve společnosti dvou mužů nebezpečnými končinami. Dobrovolně poté hrdiny následuje k mlžné stezce a nechápavě přihlíží tomu, jak hraničář potírá hlavy koním, které našli v osadě, a poté jak totéž učiní i se vzteklým trpaslíkem, jenž dlouhou chvíli poskakoval u stromu se zlomenou větví a vykřikoval: „Tady! Tady byla!“ Nakonec se všichni čtyři bezpečně vrátí po mlžné stezce zpátky za medvědodlakem.
SPOILER: Mrtvola Hildy záhadně zmizela a Sebas s Eiri, kteří o její smrti nebo identitě nic nevědí, toto nijak neřeší. Oba sice viděli prchat do lesa plavovlasou ženu, avšak skutečnost, že našli dceru purkrabího i rubínový náhrdelník je pro ně dostačující a necítí potřebu běhat v noci po lese a hledat někoho, o němž blábolí nesmysly šílený *elf.* Nemluvě o tom, že potřebí do úsvitu vrátit za medvědodlakem.

Dobrodruzi těsně před úsvitem dorazí zpátky na palouček k divousově chaloupce. Alexandře se udělá zle a málem spadne z koně. Medvědodlak je znovu pozve do svého obydlí. Obsidiánová soška démona, kterou měl na stole, při jejich první návštěvě, je pryč. Další zvláštností je, že u stolu přibyla třetí židle. Eiri se na ni chce posadit, ale pak si rozmyslí a pustí na své místo Alexandru, která vypadá na omdlení.

Dívka jí poděkuje a usadí se vedle Pipina a Sebase. Divous pokárá trpaslíka, že nedbal jeho rady. *Elf* mu neodpoví. Obr si ho prohlédne a jeho další výtka je určena hraničáři, jehož upozorní, že čarovná mast je určená výhradně na zvířata nikoli na lidi. Následně se zasměje, že v kouzelníkově případě se nejspíš už nedá nic zkazit.

Nakonec se divous obrátí na Alexandru s dotazem, zda se chce skutečně vrátit domů. Ta ho ujistí, že chce zpátky k otci. Medvědodlak se zatváří smutně a po chvilce mlčení ji vyzve, aby mu podala ruku. Šlechtična mu vyhoví. Divous ji uchopí za zápěstí a následně skryje její drobnou ručku ve své medvědí tlapě. . Několik okamžiků se nic neděje. Potom se oči dcery purkrabího rozšíří v úžasu. V ruce se jí totiž objeví matčin zásnubní prsten, který dala Hildě, když ji posílala pro pomoc. Na nic z toho si však nepamatuje, leč prstýnek poznává. V okamžiku, kdy Alexandra kroužek přijme, rubínový náhrdelník na jejím krku zmizí. Ona si toho však vůbec nevšimne.
SPOILER: Zásnubní prsten zde symbolizuje Alexandřin nezdravý vztah k otci, jemuž dá přednost před svobodou. Tento princip je vykreslen již v medvědodlakově otázce: „Skutečně se chceš vrátit domů, dcero purkrabího?“ a následné odpovědi šlechtičny: „A-ano, chci. Chci domů k otci,“ pro niž domov představuje nejenom životní jistotu, ale především otce, který jí řídí život. A protože si Alexandra zvolí regresi, objeví se znovu i prstýnek, jakožto „kroužek řetězu“, jenž ji poutá k minulosti. / V řecké mytologii se vystupuje postava Prométhea, který byl potrestán za ukradení božského ohně přikováním na skálu. Po osvobození Héraklésem musel Prométheus nosit kroužek řetězu na prstě jako upomínku svého trestu. / Alexandra ovšem nedodrží slib, který dala medvědodlakovi, tj. nedá prstýnek otci, za což ji ve druhém díle **Tři jezdci apokalypsy**, konkrétně v poslední kapitole **IX. Hostina černých ptáků** stihne smrtelný trest.

Medvědodlak jí řekne, aby nezapomněla dát prsten otci, až se vrátí domů. Šlechtična to nadšeně odsouhlasí. Divous se poté obrátí k dobrodruhům a řekne jim, že by měli vyrazit na cestu, přičemž speciálně Eiri upozorní, že ji konkrétně čeká opravdu dlouhá, předlouhá cesta.
SPOILER: Alexandra slib nedodrží, neboť ve druhém díle **Tři jezdci apokalypsy**, konkrétně v kapitole **III. V nouzi poznáš přítele**, dá prsten čaroději **Stawrosovi**, čímž si uzavře možnost předat ho svému otci.

Poslední kapitola končí slovy: „A tak odvážná trojice samozvaných lovců odměn vyrazila opět na cestu, doprovázejíce domů šťastně nalezenou, živou, zdravou, a především *neposkvrněnou* Alexandru Goldblum.“
SPOILER: Zvýraznění slova „neposkvrněná“ kurzívou odkazuje na zážitek ze sklepení, který se Alexandře přihodil, když byla malá holčička. Tato scéna je popsána ve druhém díle **Tři jezdci apokalypsy**, konkrétně v kapitole **VII. Tři jezdci apokalypsy**.

Pro jejich zobrazení klikněte na rozbalit/expand.