Valériai Köztársaság

A Valériai Köztársaság zászlaja

A ***Spalatumi Köztársaság és a Római Birodalom Szövetsége***, vagy az uralkodó dinasztia után elnevezett, közismert, ám nem hivatalos nevén: a **Valériai Köztársaság** egy, az Adriai-tengert, annak északkeleti part vonalán közrefogó arisztokratikus köztársaság, melynek élén **III. Cornelius** király áll. A hivatalosan 477 óta létező ország a Nyugatrómai Birodalom jogfolytonosságának tartja magát, melyet 1453 óta a Keletrómai Birodalommal való perszonálunió is erősít. A középkor folyamán egyes országokban elterjedt megnevezése volt az **Északrómai Birodalom** kifejezés is.

## **Történelem**

### **Ókor - A Köztársaság előzményei**

A dalmát tengerpart városát, Aszpalathoszt, az i.e. 200-as években alapították görög telepesek. A kezdeti időszakban kicsiny, jelentéktelen halászfalucskaként létezett, mígnem közel 500 évvel alapkőletétele után Diocletianus római császár, impozáns palota komplexumot emeltetett a településen, saját használatra. Így vált i.sz. 305-ben a település, akkor Spalatum néven, rövid idő alatt a kontinens egyik legjelentősebb városává. A század végére már 10.000 fős lakosságot tudhatott magáénak.

Az Ókor végére Spalatum már a térség egyik legfontosabb kereskedelmi városává nőtte ki magát és Dalmatia provincia közigazgatási központja is lett. 395-ben I. Theodosius császár rendelkezése nyomán, a térségben rendkívül népszerű lett a kereszténység. A korszak nagy rektora **Nikola Gondola**, az általa igazgatott területek révén, már birodalmi szinten is jelentős politikus volt.

452-ben lett a város rektora **Hostus Valerius**, aki a Birodalom széthullásával párhuzamosan egyre mélyítette saját és városa hatalmát. A Hostus Valerius által vezetett terület nagy része átvészelte a hun betöréseket, csak egy-egy terület esett azok áldozatául, azonban 454-ben idősebbik fia elesett az egyik a Birodalmat védő legió vezetése közben. Hostus, a rektori címet egészen haláláig megtartotta, családja öröklését pedig bebetonozta, így 468-as halálakor automatikusan legidősebb fia, **Mettius Valerius** követte a provincia élén. Mettius a cím mellett apja kései politikáját is folytatta, mely szerint igyekezett távol maradni a cherusci-gót-vandál támadásoktól, melyek Róma ellen irányultak. Ezt a politikát végül egy megnemtámadási egyezmény is szentesítette az említett népekkel, melyért cserébe a háború végén a Cherusci Királyság elismerte Spalatum függetlenségét.

### **Középkor - Az Északrómai Birodalom felemelkedése**

#### **I. Mettius és a Hostusok**

Mettius rektorságának második fele a Nyugatrómai Birodalom teljes széthullásával és a saját területek megerősítésével zajlott. 477-es reformkönyve, a *Code Sequentia* kiadása értelmében, Spalatum formálisan is kikiáltotta függetlenségét, a már nem létező Nyugatrómai Birodalomtól és létrehozta annak kicsinyített mását, a király által vezetett köztársaságot. Immáron **I. Mettius**, a Reformkönyvben nem győzte hangsúlyozni származását, melyet a Római Köztársaság alapításánál is messzebb lehet visszavezetni, az ősi római patrícius család: a *Valerius nemzetség* részéről, illetve, hogy a várost felvirágoztató Diocletianus császár is eme nemzetség prominens tagja volt. Azonban csak az őt követő, **I. (Nagy) Hostus** (511 - 526), **II. (Tengerész) Hostus** (526 - 541) és **III. (Erős) Hostus** (541 - 581) használták ki igazán a család nevében és ebből következő jogfolytonosságból levezethető előnyöket, amikor a dezintegrált szomszédos területekre támadtak. Ebben, a történészek által *"Hostusi-korban"* került a Köztársaság irányítása alá Aquileia és Illíria, valamint egy időre Rámaország és Pannónia egy része. Ekkor terjed el először az Északrómai Birodalom elnevezés Európa országaiban.

#### **Az első hanyatlás**

Az ezt követő időszakokban a valériai történelem mellőzte a nagy formátumú, prominens királyokat, ami idővel **IV. Mettius** alatt Pannónia (608), majd **II. Antonius** idején Rámaország (653) elvesztésével is járt.

#### **Bizánc barátai**

717-ben, III. León bizánci császár hatalomra kerülésekor kezdődik meg a Keletrómai Birodalom felé való nyitás. Ennek nagy előre mozdítója volt **II. Cornelius** király (716 - 739), aki szoros barátságot alakított ki bizánci pályatársával, s osztotta véleményét a képrombolás kérdésében. Emiatt a Köztársaság területén is rengeteg ikont pusztítottak el a következő évtizedekben. Cornelius fia, **I. (Bátor) Justinianus** király (739 - 748) is folytatta a bizánci politikát és V. Kónszantinosz császár kérésére három hadjáraton is, hadait személyesen vezetve vett részt az arabok elleni támadásokban. Ezek közül az utolsón, 748-ban maga is elesett egy ütközetben. A fiatal, 26 éves uralkodó gyermektelenül halt meg, így a trónon öccse **II. (Nőtlen) Tiberius** (748 - 808) követte, aki tanácsadói, főképp a nagybefolyású spalatumi érsek Atticus Krenić tanácsára, komoly erőket küldött a bizánciak megsegítésére a bolgár betörésekkel szemben. Tiberius 60 éves uralma a valériai történelem egyik leghosszabbika és nevéhez fűződik a bizánci barátság tartós megszilárdítása, ugyanakkor hosszú élete során sosem nősült, gyermeke sem született, így 808-ban vele együtt halt ki a Valerius-dinasztia Mettián-ága. Azonban ez nem jelentette az ezeréves nemzetség végét, mivel annak szinte minden generációja esetén újabb és újabb ágak születtek, így kerültek a királyi székbe IV. Mettius öccsének Leviticusnak leszármazottai: a Valerius-Levitián-ágról.

#### **Izsák-korszak**

Az első új mellékági uralkodó, egy pár hónapig tartó interregnumot követően **I. (Nagy) Isaacius** (809 - 831) lett, aki uralma alatt újra elfoglalta Rámaországot és sikeresen integrálta azt a köztársaság területébe. Uralkodása idejére esett a második képrombolás időszaka, melyben a spalatumi király ismét a bizánci császár mellett állt, így ez a korszak is ikon- és forráshiányos. Az ő fia, **II. (Bölcs) Isaacius** (831 - 866), regnálása első tíz évében folytatta a képtisztelet elleni harcot, ám 840-ben változtatott álláspontján, felismerve a megbékélésre való igényt. Uralma további részében az ország integritását igyekezte erősíteni, egy sor reform keretében. Az őt követő **IV. Hostus** (866 - 878) uralkodása többnyire eseménytelenül telik, csak regnálása végén kezdődnek el a magyar betörések.

#### **A sötét évek (878 - 903)**

IV. Hostus halálát követően, azonos nevű fia: **V. Hostus** (878) kerül trónra, ám a 19 éves király pár hónapon belül, egy gyorslefolyású betegségben meghal. Ekkor öccse, a 17 éves **I. Aurelius** (878 - 879) követi, azonban félévvel koronázását követően, vadászat közben meggyilkolja egy vadkan. Az ő öccse, **I. Marius** (879 - 882) három évet uralkodik, amikoris a huszadik esztendejében járó király csatában elesik Agram mellett a magyarok ellen. Ekkor IV. Hostus utolsó fia, a 15 éves **III. (Vitéz) Isaacius** (882 - 892) ül testvérei székébe. Egy évtizedes uralkodása csaknem végig a magyarokkal való csatározásokkal zajlik, melyeket már 885-től kezdődően személyesen vezet. A vitézül harcoló király több ízben sikerrel mér vereséget a betörő csapatokra, mígnem 892-ben súlyos vereséget mérnek hadseregére. Isaacius fogságba esik, ahol brutálisan megkínozzák, majd felnégyelik. Uralkodása alatt csak egy fattya születik 883-ben: *Lucius Nero*, így vele hal ki a Levitián-ág.

Az ezt követő egy évtized a hatalmi harcok és polgárháború kora, ahol két Valerius mellékág, a Tiberiánok és a boszniai területekkel rendelkező Rámánok kezdenek meg, mindkét tábor saját királyokat állítanak. A Tiberián-ág előbb **II. Aureliust** (892 - 894), majd halála után **III. Tiberiust** (894 - 899), míg a Rámán-ág **I. Tomislav Marcust** (892 - 897), majd annak meggyilkolása után unokafivérét **I. Miroslavot** (897 - 899). Tiberius és Miroslav legnagyobb csatájára Ragusa városa mellett kerül sor, ahol több ezer katona veszíti életét, többek között mindkét király is. A két mellékág ezzel férfi ágon ki is hal, a hatalmi vákuumban pedig Tiberius hugának férje, **I. Rufus Sulpitius** (899 - 903) és az azóta népszerűvé váló fiatal hadvezér, III. Isaacius fattyja **I. Lucius Nero** (899) próbálja megszerezni a hatalmat. Rufus azonnal megkoronáztatja magát egy koronával, míg Lucius előbb le akarja győzni ellenfelét. A csatára Tengerfehérvárott kerül sor, amely katonailag döntetlenül zárul, ám Rufus foglyul ejti Luciust, akit mielőtt hívei kiszabadíthatnának kasztráltat, mivel a törvények csak nemzőképes férfi megkoronázását teszik lehetővé. Lucius, szabadulása után, híveivel felkeresi VI. (Bölcs) Leó császárt és fiát - aki történetesen IV. Hostus király lányát vette feleségül - hívják be a valériai trónra. Cserébe, várandós felesége gyermeke, Leó egyik leszármazottjával házasodhat majd. Az így megkoronázott **I. Leó** (899 - 920), erős bizánci támogatás mellett a következő négy évben megszilárdítja hatalmát, 903-ban a második tengerfehérvári csatában pedig Rufust is legyőzi, akit később nyilvánosan végeznek ki, ezzel lezárva a sötét éveket és bizonytalanság korszakát.

#### **Bizánci királyok és az Atticán-ág**

Leó, több mint két esztendős, stabil és Bizánccal nagyon szoros uralkodását követően fia, a gyermek **II. Leó** (920 - 930) lép trónra, aki helyett többnyire apja tanácsadói, bizánci szakemberek uralkodnak. Fiatalon hal meg, gyermektelenül. Ekkor nővére, Priscilla és Atticus Valerius, aki egy mellékági arisztokrata közös gyermeke kerül trónra: **IV. Isaacius** (930 - 944). Uralkodása első felében, informálisan Priscilla irányítja az országot, majd fia felnőtté válását követően, haláláig a Királyi Tanács tagja marad. A 10. század első fele, I. Leó hatalomra lépésétől egészen Isaacius fiának **V. (Nyugati) Mettius** (944 - 970) uralkodásáig főképp a magyar kalandozások és betörések problémájával küzd.

#### **Az útválasztás kora**

A magyar támadásoknak 955-ben lett vége, mikor Mettius királlyal szövetkezve, I. Ottó német király sorsdöntő csapást mért a magyarokra Augsburgnál. Ő volt az utolsó valériai király, aki a kereszténység nyugati csoportosulásához húzott, ennek keretében 962-ben Ottót is elismerte, mint német-római császárt, ezzel az új birodalomba húzva országát. Fiai, akiket nyugati mintára is nevezett el, **I. Xaverius** (970 - 988) és **I. Conrad** (988 - 1005) mindketten hintapolitikát folytattak a két császár, illetve a pápa és a pátriárka között, egyikkel sem kívánták felborítani a kedvező viszonyt, Conrad pedig igyekezett is a két kapcsolat további elmélyítésén. Azonban Conrad leszármazottjai - **II. Conrad** (1005 - 1015), **VI. Mettius** (1015 - 1049) és **III. Leó** (1049 - 1077) egyre inkább a patriárka és a bizánci császár politikája felé húztak, fokozatosan távolodva. Ennek eredményeképpen az 1054-es nagy egyházszakadáskor a Valériai Köztársaság is az ortodox keresztény egyház mellett foglalt állást és a Német-Római Birodalmat is elhagyta, hosszú időre elidegenítve magától a nyugati katolikus államokat.

#### **Elszigetelődés nyugattól**

Leót fia, **II. Justinianus** (1077 - 1099) követte a trónon, aki kifejezetten ellenséges viszonyt ápolt a római pápával, ennek 1095-ben ért csúcsára, mikor megtagadta a keresztes hadak átvonulását országa és az általa uralt tengerek területén. Ekkortól alakul ki egy heves és hosszantartó viszály is Róma, Spalatum és Velence között az Adriai-tenger felett való uralom kérdéséről. Justinianus utódja, **IV. Tiberius** (1099 - 1111) háborúba is keveredik 1103-ban a Velencei Köztársasággal, minek után Ordelafo Faliero dózsa több ízben is megsértette a Spalatum által kikiáltott tengeri fennhatóság területét. Az 1103 és 1107 között zajló első adriai háború, annak második évében durvult el igazán, mikor a Pápai Állam, Nápoly és Bizánc is beszállt a harcokba. A háború végül döntetlennel zárult, illetve Velence címzetes vereségével, akinek sarcot kellett fizetnie Spalatumnak. Tiberius fiai, **VII. Mettius** (1111 - 1119), **III. Conrad** (1119 - 1127) és **II. Aurelius (1127 - 1150)** egymást követték a trónon és mindhárman igyekeztek békében tartani államukat, ám Aurelius utolsó éveiben meghódította Montenegrót.

#### **A Nero-lázadás, a második polgárháború és a kettős uralom**

1150-ben II. Aurelius gyermek nélkül hal meg. Az ő legifjabb öccse, Menelaos pedig két hónappal a király előtt halt meg, ám egy fiú csecsemőt hagyott maga után, akit **VIII. Mettius** (1150 - 1152) néven királynak választanak, azonban nem sikerül megkoronázni, mert egyes, nyugatpárti főnemesek ellopják a koronát és Velence, illetve a pápa támogatásával megkoronázzák I. Lucius Nero, kasztrálása előtt megfogant fiának leszármazottját **II. Xaverius** (1152 - 1158) néven. Mettius, aki helyett tanácsadói, főképp Magnus Aemilius érsek és hadvezér, tevékenykenek így kiszorul a hatalomból, ám a Valerius-ház támogatói elkeseredett polgárháborút vívnak Xaveriusszal. Az 1158-as tergestumi-csatában végül Xaverius súlyos vereséget szenved és Aemilius fogságába esik, aki felnégyelteti és maradványait a dózséhoz küldeti, mint üzenetet. Ez utóbbi óriási baklövésnek minősül, mivel I. Vitale Michele, velencei dózse haragjában minden erejét összegyűjtve rátámad a megroppant köztársaságra és Spalatumot is elfoglalva berendezkedik az ország északnyugati részében, ahol megkoronáztatja magát **I. Vitale** (1158 - 1172) néven, spalatumi királynak. Azonban látván, hogy legrégibb szövetségese mekkora veszélybe került és az egész ország velencei uralom alá kerülhet, a Bizánci Birodalom is komoly hadseregeket küld a Köztársaságba. Végül sikerül a délkeleti területeket elfoglalni, ahol a valériai nemesség támogatására **I. Manuel** (1159 - 1173) néven királlyá is koronázzák. A nemesség azt remélte, hogy a császár és király mindent megtesz majd a Köztársaság egyesítéséért, ám Manuel rendkívül türelmetlen és háborúszomjas volt más területeken, így egészen Vitale haláláig nem történt érdemi változás. Az új velencei dózse, Sebastiano Ziani azonban ki akart egyezni Bizánccal, így végül a labacumi-szerződésben megegyeztek arról, hogy a Köztársaság élére egy mellékági Valeriust kell keresni, aki Ziani lányát veszi feleségül, cserébe Velence egy komolyabb összeget fizet Bizáncnak a kivonulásért. Ezt követően és az utód, a fiatal **IX. (Hithű) Mettius** (1173 - 1215) kiválasztása után, Manuel is lemondott, majd mindkét idegen sereg kivonult az országból.

#### **A negyedik keresztes hadjárat**

Mettius hosszú uralkodásának első három évtizedét lekötötte a belpolitika, egy polgárháborúban, majd kettős megszállásban meggyengült és polarizált társadalmat kellett újra szolidifikálnia, amelyben nagyarányú amnesztiákkal és birtokadományokkal komoly sikereket ért el. 1202-ben azonban a pápa meghirdette a negyedik keresztes hadjáratot az arab világ ellen, az áthaladó csapatokat pedig Bizánc hősnek kijáró tisztelettel és tártkapukkal fogadta. Azt azonban a császár nem tudta, hogy Velence és Róma titkos megállapodása értelmében a sereg feladata Konstantinápoly kifosztása volt. Bizánc egyetlen nap alatt elesett és a támadó hordák magát a császárt is meggyilkolták, majd a dózse fiát nevezték ki utódjául. Mikor ez Mettius király tudomására jutott, azonnal összehívta zászlósurait és egy 20.000 fős sereg élén Konstantinápoly felmentésére indult. Már a Balkán közepén járt, mikor hírnökök tájékoztatták arról, hogy Velence hátba támadta a Köztársaságot, így csapatai egy jelentős részét visszafordította, majd hamarosan egy súlyos kétfrontos háborúba kényszerült. Szorult helyzetében a kétrómai szövetség béke kötésre kényszerült, ahol Valéria elvesztette Isztriát és Aquileiát, míg Bizánc Krétát és Corfut.

#### **A második adriai háború (1238 - 1239)**

A borzalmas vereséget követően, Mettius utolsó éveiben megkezdte átfogó gazdasági reformjait, amelyeket már fia **V. Isaacius** (1215 - 1233) tudott csak befejezni, ő pedig komoly hadseregreformokkal is előállt. Emellett sikerült különösebb háborúzások nélkül uralkodni két évtizeden át, így utódja **II. (Hódító) Lucius** (1233 - 1280) a térség egyik legerősebb államát örökölte meg, s ezt ki is használta. A második adriai háborúban (1238 - 1239) elfoglalta Velencét és Lombardia egy részét, illetve a pápa által uralt Bolognát is, elvágva a kereskedő köztársaságot szövetségese segítségétől, így a dózse kapitulálni kényszerült. Isztria és Aquileia ekkor került vissza Spalatumhoz, míg Velence teljes észak-adriai térsége annektálva lett. Ezt követően Lucius déli irányba fordult és győzelmek sorát követően eljutott Rómához és ostrom alá vette azt. A pápa ekkor és minekután szövetségesei cserben hagyták, békét kért, amit csak 250.000 arany scudo megfizetése ellenében kapott meg.

#### **A cherusci-valériai-német háború (1242 - 1244)**

A Német-Római Császárság interregnumának következtében csak lassan alakult ki egy liga a német államok egy része között, mely felszólította Luciust Velence kiürítésére és a pápai sarc visszafizetésére. Lucius ekkor felvette a kapcsolatot a **Cherusci Királysággal** és egy koordinált támadást indítottak a kérdéses fejedelemségek ellen. A Köztársaság azonnali offenzívát indított Ausztria ellen, amelyet az teljesen váratlanul ért és mindössze három héttel később békét kért, mely több déli területének elcsatolásával járt. Ekkor a háború déli frontja Bajorországban folytatódott, közel három évig, míg a cherusciak elfoglalták ***Essent és Kölnt.*** A döntő ütközetre végül Münchennél került sor, ahol Lucius és Mette királyok seregei egyesült erővel mértek katasztrofális vereséget a Wittelsbach erőkre. A csatában maga a palotagróf is elesett. Bajorország egy hatalmas sarcot kellett, hogy fizessen Spalatumnak, míg a Rajnai Palotagrófság vazallusi státuszba kényszerült. A cherusciak pedig ***hadisarcot*** követeltek ***Bajorországtól*** és Köln vazallusi státuszba esett.

Ezen felül Lucius ekkor másodszülött fiát, Aureliust katolizálta, majd palotagróffá koronázta. Ekkortól kezdődik a Valerius-Pfalz-ház regnálása a Német-Római Birodalom szívében, választófejedelmi rangban. 1244-től a Valerius-házi királyok rendre igyekeznek befolyásolni a német-római császár választást.

#### **Lucius uralmának második fele**

Lucius a későbbiekben sem hagyott fel agresszív külpolitikájával, ám hadjáratai nagyrészt keleti irányba, a Bizánci Birodalom védelmére foganatosította. Jelentős anyagi segítséggel járult hozzá IV. Béla magyar király újjáépítő politikájához, amelyet a tatárbetörés motivált. Lucius, mint a legtöbb nyugati vezető, maga sem tulajdonított nagy jelentőséget Magyarország korábbi leveleinek, melyben a mongol hordákról regéltek, ám az 1242-es pusztításokat követően felismerte, hogy mekkora veszély rejlik a keleti pogányokban.

A király egyik legnagyobb belpolitikai vívmánya a katolikusokkal szemben való türelmi rendelete volt 1249-ben, mely lehetővé tette számukra, hogy az ő trónra lépésének követően a Köztársasághoz került területeken szabadon gyakorolhassák saját szertartásaikat.

Negyvenhét éven át tartó hosszú és eseménydús uralkodása életének 67. évében ért véget, mikor merényletet követettek el ellene 1280-ban. A megrendelő személye sosem derült ki, ám regnálása alatt rengeteg tehetős embert tett meg ellenségének, így elméletek egész sorával lehet találkozni.

#### **Késő középkor**

Luciust másodszülött fia, **I. Herón** (1280 - 1289), majd annak öccse **I. Theo** (1289 - 1300) követték a trónon, akik a korábbi évek komoly kiadásait igyekeztek csillapítani, anélkül, hogy a katonai erő jelentősen csökkent volna. Erre több dekrétumot is kiadtak, melyek reformintézkedéseket tartalmaztak, ám szinte mindegyik megbukott, mint ötlet, s végül Theó fia, **III. Lucius** (1300-1321) hatályon kívül is helyezte ezen rendelkezéseket. III. Lucius utódlásában ismét felmerült a hostusi-átok kérdése, mivel egymás után és rövid időn belül öt fia is követte a trónon. Előbb **II. (Szent) Theo** (1321 - 1324), akit az ortodox egyház később kanonizált is, mivel 1322-ben leprásokat gyógyított. Szerencsétlenségére mindössze 24 esztendős volt, mikor a kór végzett vele. Öccse **X. Mettius** (1324 - 1328) a pápával próbálta békíteni országa viszonyát, mikor egy a Vatikánban tartott vacsora közben félre nyelt és megfulladt. Fiatal testvére, a 19 éves **V. Tiberius** (1328) mindössze három napot uralkodott, miután trónra lépésének éjszakáján hatalmas tivornyát csapott. A feljegyzések szerint egy a szeretőivel való konfliktus közben, erősen ittas állapotban és ruhátlanul kizuhant egy erkélyről. Ezt követően lebénult és két napig szenvedett, mielőtt belehalt volna sérüléseibe. **VI. (Őrült) Tiberius** (1328 - 1332) 16 évesen került trónra, és bár Aurelius névvel született, szeretett és tragikusan elhunyt bátyja tiszteletére Tiberius néven uralkodott. Azonban a fiatal király egyre súlyosbodó szellemi problémákkal küzdött. Uralkodása utolsó két évében már odáig fajult a helyzet, hogy elrendelte a lovagi páncélok égszín kékre festését, mert az volt a kedvenc színe, illetve ha nem tetszett neki akár egy jobbágy, akár egy főúr, elrendelte az ott helyben való kivégeztetését. Végül a főurak összeesküdtek ellene: leitatták és aláíratták vele saját lemondását, ezt követően egy kolostorba zárták, ahonnan azonban pár évvel később megszökött. Sosem derült ki mi történt vele végül. A trónon pedig utolsó öccse **IV. Leó** (1332 - 1365) követte, aki végre újfent stabilitást hozott a királyság belső életében. Uralma közepén azonban háborúba keveredett a szerbekkel, majd a magyarokkal is. Előbbitől pár évtizedre sikerült területeket szerezni, míg Magyarországgal szemben sarc fizetésére kényszerült.

Leó fia, **VI. Isaacius** (1365 - 1389) volt az első spalatumi kriály, akinek aktívan foglalkoznia kellett a török veszéllyel és ennek következtében rendszeresen küldött segédcsapatokat Bizánc és a Balkán védelmére. 1389-ben, I. Lázár szerb cár segélykérésére válaszul személyesen vezetett egy 10.000 fős sereget Szerbia védelmére, amely részt vett az első rigómezei csatában. Az ortodox szövetség azonban katasztrofális vereséget szenvedett az Oszmán-Török Birodalomtól, mi több, a király a csata közben elesett, míg a cárt elfogták és kivégezték. Isaacius utódja harmadszülött fia lett, **XI. Mettius** (1389 - 1396), aki a hatalma katolikus keresztes had mellé állva, csatlakozott Luxemburgi Zsigmond erőihez és részt vett a nikápolyi csatában, ahol azonban ismét a muszlim erők kerekedtek felül, Mettius pedig súlyos sérüléseket szenvedett, amelyek elfertőződtek és heteken belül az életét követelték.

**III. (Félszeg) Antonius** (1396 - 1409), Mettius unokafivére azért kapta ragadványnevét, mert hadseregei vezetését főuraira, tábornokaira bízta, saját maga pedig sosem vett részt személyes harcokban. Ennek fő oka, hogy évekig papnak tanult, és csak unokatestvérei tragédiái okán került trónra. Azonban tanult, intelligens emberként nagyon is tisztában volt a török fenyegetéssel és saját képességeinek határaival is, így rengeteg anyagi és katonai segítséget szentelt a Bizánci Birodalom védelmére. Őt **XII. Mettius** (1409 - 1430) követi a trónon, aki tovább folytatta elődei harcát a keleti veszedelemmel szemben, és igyekezett kiegyezni a pápasággal is, mivel felismerte, hogy csak egy egyesült keresztény világ lehet képes ellenállni az egyre növekvő török erőknek. Mind a Pápai Állam, mind a Német-Római Császárság elfordult azonban baráti jobbjától. Fia, **III. Theo** (1430 - 1439) mindössze pár évet uralkodik, fiatalon meghal.

### **A Kora-Újkor**

#### **III. Cornelius uralkodása**

1428-ban, III. Theo első fiaként születik meg Cornelius herceg, aki apja halálát követően 1439-ben kerül trónra, akkor 11 éves korában, mint **III. Cornelius** (1439 - 1503). Fiatal éveiben, apja által jól megválasztott tanácsadók segítik uralkodását, majd a '40-es évek közepétől önálló uralkodóvá érik. Mivel elődei sikertelenül keresnek segítséget Rómában vagy épp a német-római császárnál, így unorthodox módon felkeresi a ***XYZ*** cherusci királyt és *II. Magnus izlandi királyt*, akiknek egy paktumot ajánl: ha a következő tíz évben támadás éri őket, a Köztársaság a segítségükre siet, cserébe, ha a következő tíz évben Konstantinápolyt ostrom alá veszi a török, úgy ők küldenek felmentő sereget.

   A szerződést 1449-ben ratifikálják a felek és 1453-ban lehívásra kerül, mikor XI. Konsztantinosz bizánci császár kétségbeesett levélben értesíti Corneliust egy 100.000 fős haderő Boszporusz felé meneteléséről. Cornelius király ekkor azonnal összehívta teljes haderejét, mintegy 25.000 katonát, és azt személyesen vezetve, erőltetett menetben útnak indult Konstantinápolyba, ahova két nappal a támadó sereg előtt sikerült megérkeznie.

Konstantinápoly ostroma közel két hónapig tartott. A harcok közepette egy tüzérségi találat során Konsztantinosz császár is életét vesztette. Cornelius király és katonái, a bizánci védőkkel együtt azonban hősiesen kitartottak. Egészen addig, mígnem augusztus 9.-én déli irányban nordlandi lobogók jelentek meg a Márvány-tengeren, nyugati irányból pedig ***XYZ*** cherusci király nehézlovasai bukkantak fel. A felmentő sereg vikingjei szétzúzták az oszmán haditengerészeti blokádot, majd partaszálltak és megállíthatatlan erőként törtek előre a szultán sátor irányába, míg ezzel párhuzamosan a német erők megtisztították az ostromlott falakat. II. Mehmed szultánt végül a saját, kétségbeesetten menekülő hadserege taposta halálra. A diadalt követően Corneliust a bizánci vezetés megválasztotta császárnak, a két felmentő uralkodót pedig hatalmas kincsekkel jutalmazták.

*--- valami, valami, annak függvényében, hogy a szomszédos államok mivel rukkolnak elő ---*

1500-ban III. Cornelius Európa legidősebb (72) és leghosszabb ideje regnáló (61) uralkodója, akinek utóbbi éveit beárnyékolják a Borgia pápa agresszív külpolitikai mozzanatai, illetve az ország belső vallási ellentéte az erős, de kisebbségben lévő katolikusok és a többséget képző ortodoxok között.

1500 tavaszán értesülve arról, hogy az Oszmán-Török Birodalom komoly keleti hadjáratokba kezdett, Cornelius elrendelte Mantua lerohanását, mellyel régóta dédelgetett álmát, a Német-Római Birodalomban való befolyás növelést szerette volna elérni. Azonban a nemzetközi közösség tiltakozása miatt az ún. *"fordított Pfalz-hadműveletre"* kényszerült, mely lényege az volt, hogy a valériai haderő pfalzi zászló alatt foglalja el a fejedelemséget. Ezzel sikerült kiiktatnia a többi fejedelemség tiltakozását, melyek főképp a Birodalom külső támadásáról beszéltek. Mantua két nap alatt kapitulálni kényszerült a hatalmas túlerő okán, azonban a diadal csak pár hétig tartott, minekután az ezidőtájban megválasztott **I. András pápa** minden követ megmozgatva kényszerítette **I. Alwim szent-római császárt** szövetségese, Cornelius cselekedeteinek elítélésére és Pfalz birodalom átokkal való sújtását is napirendre tűzte. A Köztársaság így végül megszégyenülten kényszerült kivonulni Mantuából nyár közepére.

Még az év őszén két fontos esemény történt, Cornelius elrendelte Szerbia katonai megszállását, hogy felkészüljön a török közelgő támadására, melyet reményei szerint a Balkán ütközőállamaiban meg tud állítani. Valamint befogadta és a Montenegrói Fejedelemség egykori területét ajándékba adta az ortodox egyházhoz megtérő Ispotályos Lovagrendnek, melyet Cesare Borgia elüldözött a széthulló Pápai Állam területéről.

III. Cornelius 1503-ban egy 130.000 fős keresztes hadat vezetve felszabadította a teljes Balkán-félszigetet a muszlim rabiga alól, azonban a diadalmas **Konstantin-mezei csatában** élet vesztette. Trónon legidősebb élő fia, **II. Herón** (1503 - ) követte.

## **Államberendezkedés**

A Spalatumi Királyság államberendezkedése két hatalmi ágból áll, melyek folyamatosan súrlódnak egymással. Ezek közül az egyik a királyi hatalom, mely a Valerius-nemzetségtől származik. A királynak joga van szenátorok kinevezéséhez, azonban nem korlátlan számban, mindössze évente 2 személyt és ezeknek mindenképpen arisztokratáknak kell lenniük. Ezenfelül a királynak joga van a két konzul közül az egyik kinevezésére, mindenféle korlátozás nélkül. A királyi konzul *(vagy Consul ad Regem, informálisan "rekonzul")* kinevezése az uralkodó általi visszavonásáig tart.

A köztársaság másik hatalmi ágát a Szenátus képezi, mely eredetét a Római Köztársaság alapításáig vezeti vissza. A Szenátus létszáma nem kötött, azonban tagjai csak arisztokrata férfiak lehetnek, akiket a 16 provincia nemesi tanácsai választanak maguk közül. Egy szenátor megbízatása haláláig vagy lemondásáig tart. A Szenátus minden évben új szenátusi konzult *(vagy Consul ad Senatum, informálisan "szekonzul")* nevez ki, saját köreiből, egyszerű többségi választással. A szenátusi konzul újraválasztható, de nem két egymást követő évben.

A két konzul megvétózhatja egymás rendeleteit és törvényjavaslatokat nyújthat be a Szenátusnak megszavazásra.

Sem a Szenátus, sem a konzulok nem rendelkeznek jogosultsággal külpolitikai kérdésekben, az mind a király privilégiuma.