Osztrák-Cseh Császárság

Az Osztrák-Cseh Császárság zászlaja

### Hivatalos Nyelvek

német (hivatalos, birodalmi és tartományi szinten), latin (eseti jelleggel hivatalos, birodalmi szinten), cseh (hivatalos, tartományi szinten), lengyel (nem hivatalos), olasz (nem hivatalos), szlovén (nem hivatalos), horvát (nem hivatalos), szlovák (nem hivatalos), stb.

### Vallás

katolikus, egyébiránt szabad vallásgyakorlás (protestáns irányzatok, görögkeleti, kopt, örmény keresztény, zsidó, antik görög, antik római, síita és szunnita iszlám, természeti vallások, stb.)

## Osztrák-Cseh Császárság

**Történet:**

A XIX. század első másfél
évtizede a Habsburg Birodalmat vitathatatlanul a teljes pusztulás szélére
sodorta. A Napóleon által Bécsre zúdított francia forradalmi hevület olyan
érzelmeket keltett fel a soknemzetiségű országban, melyeket az elaggott és
erőszakos fékező mechanizmusok nem tudtak kordában tartani. A Bécsi Kongresszus
bukása és az azt követő háború, valamint a váratlan természeti csapás egyaránt
súlyos károkat okoztak a Birodalomnak. A közelgő kataklizma első jeleként
történt meg az, amit I. Ferdinánd óta teljes mértékben elkerülendőnek és elfogadhatatlannak
tartottak a Habsburg-ház uralkodói: a Magyar Korona országai, Horvátországgal
és Dalmáciával elszakadtak Bécs uralma alól. Ugyan az újonnan szabad
tartományok rövidesen saját belső háborújukat kezdték el vívni, Ausztria nem
tudta kiaknázni ezt a lehetőséget saját külső háborúja és általános nehézségei
miatt. A majdnem háromszáz éve uralt gazdag területek elvesztésébe Bécsnek bele
kellett törődnie.

A magyar függetlenség
ugyanakkor aggodalmas kérdéseket vetett fel az Udvarban. Mostanra egyértelművé
vált, hogy a Habsburg Birodalom addigi állapotában fenntarthatatlanná vált. Az
országot két, párhuzamosan erősödő áramlat fenyegette a felbomlás veszélyével:
a felvilágosodás eszméi keltette liberális, republikánus gondolatok, melyek a
műveltebb, vagyonosabb polgárok és egyes arisztokrata csoportok körében
szereztek rohamosan növekvő népszerűséget, valamint a nemzeti érzések, a
nacionalizmus csírái, melyek a kevésbé tehetős polgárság, az alsóbb
arisztokrácia, valamint a fiatal értelmiség tagjai között tettek szert szintén
az Udvar számára aggasztóan dinamikusan növekvő számú követőre. A magyar
események után egyértelmű volt, hogy a korábbi, besúgókra, titkosrendőrségre és
katonai elnyomásra épülő rendszer nem lesz képes ezek együttes erejét feltartóztatni,
így az állam teljes megreformálására volt szükség.

A megoldást az a Klemens
von Metternich hozta meg, aki ugyan diplomáciai bravúrjait elhúzódó betegsége
miatt nem tudta kibontakoztatni a Bécsi Kongresszuson (sokak szerint jelenléte
meg tudta volna menteni az omladozó konferenciát), ám a nyári események
hatására látványos gyorsasággal épült fel, hogy október 3.-án első útja I.
Ferenc lakosztályába vigye. Az uralkodó a Kongresszus bukása és az újabb háború
kitörése óta csak ritkán mutatkozott még a saját háztartása előtt is, a magyar
események után pedig egyenesen bezárkózott legbelsőbb lakóhelyiségeibe.
Metternich ide lépett be, és hogy a zárt ajtók mögött milyen vita folyt, azt
csak ők tudják. Egyes megfigyelők hangos veszekedés hangjairól számoltak be
(páran azt is ki merték jelenteni, hogy a herceg egyenesen bántó hangon beszélt
a császárral), mások síri csendről beszéltek. Az mindenesetre bizonyos, hogy a
herceg a kora hajnali órákban hagyta csak el a palotát, hogy aztán másnap
délben iratokkal megpakolva visszatérjen. Az elkövetkező hetekben Metternich
herceg sűrűn látogatta a palotát, egyre-másra kiegészülve a bécsi legfelsőbb
körök más tagjaival, nem utolsósorban József Antal főherceggel, aki a Magyar
Korona országainak elszakadását követően tért vissza Bécsbe, és aki a korabeli
leírások alapján bátyjához hasonló búskomorságba esett egészen addig, amíg
Metternich herceg őt is meg nem kereste.

A hosszú megbeszéléseknek
november 12.-én lett eredménye, amikor is a bécsi – és rövidesen országos –
újságok első oldalukon számoltak be az Udvar döntéséről, mely szerint
alapjaiban szervezik át a Birodalmat, létrehozva az Osztrák-Cseh Monarchiát.

**Az új államberendezkedés:**

Az átszervezés alapját
képező elvek később, mint az ún. Metternich-doktrína néven híresültek el, és az
újjászülető Birodalom további elvi alapjait képezték. Ezek alapján az új
államforma egy duális, alkotmányos monarchia lett, melynek elsődleges
jellegzetessége a megosztott hatalomban rejlik, két szinten is. Egyfelől, a
dualista felépítésnek köszönhetően Prága fővárosi rangot kapott, a Cseh Korona
országai Cseh-morva Királyság néven önálló entitásként kaptak jogot belügyeik
zömének önálló rendezésére, ezzel elejét véve a szakadár elképzeléseknek.
Ausztria, Osztrák Hercegség elnevezéssel a Birodalom másik hasonló tartománya
lett. Mindkét államrész saját törvényhozással, legfelsőbb bírói testülettel –
mely döntéseit az adott tartomány saját belső jogszabályai szerint hozta –,
valamint saját kancellárral és kormánnyal rendelkezett innentől. A
többnemzetiségű Monarchia emellett gáláns nyelvtörvénnyel tette lehetővé a
községi, önkormányzati szintű anyanyelvi oktatást és kulturális életet is. A
megosztott hatalom a dualista berendezkedésen belül az alkotmányosságot is
jelentette. Az egyes államrészek saját törvényhozó és végrehajtó szervein
felül, azok hatósága felett a Birodalmi Országgyűlés két kamarája biztosította
az állam polgárainak soha nem látott politikai részvételi lehetőségét. Az
Alsóház (azaz Képviselőház) tagjai általános választás útján kerülhettek be a
testületbe, a szavazati jog elsősorban vagyoni cenzus alapján lett
meghatározva. A Felsőház (más néven Aranyház, az épület extravagáns belső
berendezése után) tagjai az arisztokrácia minden rétegéből, illetve a
legnagyobb városok, a bejegyzett felekezetek és államilag nem képviselt (tehát
nem osztrák, vagy cseh) nemzetiségek képviselőiből állt össze, jogköre
alapvetően a Képviselőház által megszavazott törvények ellenőrzésére, azok
legfeljebb kétszeri visszaküldésére, majd az uralkodónak való továbbküldésére
terjedt ki. Az új alkotmányos rendszer alapvetően szélesebb beleszólást
engedélyezett sokak számára Birodalom-szerte, még ha az így politikailag aktív
társadalom az össznépesség 5-10%-ánál továbbra sem számított többet.

A nyelvtörvény mellett az
új berendezkedés a vallások szabadságát is szavatolta, megerősítve II. József
türelmi rendeletét, és biztosítva a legkülönfélébb vallási kisebbségek
sérthetetlenségét. A protestánsok és az országszerte elterjedt zsidóság mellett
a kereszténység kopt, örmény és más kisebb felekezetei, valamint az iszlám,
antik görög és római, és sok más hit képviseltette magát, elsősorban Bécsben,
akik ezáltal szabadon gyakorolhatták vallásukat.

Ugyanakkor a Monarchia
egysége mindent felülíró princípium volt az Udvar számára, így a
decentralizáció nem válhatott teljessé. A Birodalmi Országgyűlés megléte –
valamint a tény, hogy az általa hozott törvények minden esetben felülírták az
államrészek törvényhozásai által megszavazott jogszabályokat – kiegészült a
birodalmi kancellár tisztségével, mely pozíció az egész Monarchiát érintő
kérdésekben volt illetékes, mint például a külügy, a birodalmi gazdaságügy,
hadügy, birodalmi pénzügy és más kardinálisnak tekintett területek. A birodalmi
intézmények mindenhol elsőbbséget kaptak az ország irányításában, ezzel
biztosítva az állam egységét. A stabilitás és egység ellen szervezkedőket,
radikális újítóikat és nacionalistákat az új állam is alaposan megfigyelte, a
II. Lipóttól örökölt titkosrendőrség, ugyan a korábbiaknál visszafogottabban,
de ezek után is éreztette jelenlétét, ha a szükség megkívánta. A
Metternich-doktrína azt is világosan kimondta, hogy a császárság intézménye,
illetve specifikusan a Habsburg-Lotaringiai dinasztia az egység és stabilitás
fő záloga, melynek épsége elkerülhetetlen a történelem viharainak
átvészeléséhez. Az osztrák és cseh-morva kancellári pozíciók – hivatalosan
ideiglenes – jelenlegi betöltői, Metternich herceg, valamint József Antal
főherceg szintén az egység elvét tűnnek megerősíteni. Az államrészek számára
jelenleg nincsenek választások kiírva – ezek időpontjának megnevezése az
illetékes kancellárok előjoga –, és amennyiben az Udvar jónak találja, nem
köteles ezen változtatni a közeljövőben. Ugyanakkor a Metternich-doktrína
óvatosságra int mind a nemzeti, mind a republikánus eszmék képviselőivel
szemben, így nem kizárt, hogy az 1815-ös év egyszersmind az új rendszer első
választásait is meghozza majd.

**A Metternich-doktrína [esetleg, ha nem nagy munka, ez**
lehetne külön szócikk, és nem ebben lenne benne]

A herceg és gróf Klemens
von Metternich nevével fémjelzett – és jórészt általa kimunkált – elvrendszer
az Osztrák-Cseh Monarchia alapkövének tekinthető, az új alkotmányos rendszert
lényegében teljes mértékben az ebben foglaltak szerint hozták létre 1814
október-novemberében. Az itt megfogalmazott elképzelések alapvetően négy
kategóriába oszthatóak be: nemzeti kérdések, alkotmányos kérdések, külpolitikai
kérdések, valamint általános alapelvek. A doktrínát József Antal főherceg
fogalmazta meg összefogó módon, 1814 december 15.-én megjelent újságcikkében,
·
A Habsburg-ház
birodalma egy többnemzetiségű állam. Az egyes népek és nemzetek önerőre
törésének és szakadár hajlamainak friss hullámai ezt a birodalmat alapjaiban
veszélyeztetik, s mint tapasztaltuk, képesek ketté is törni azt.

·
A Habsburg-háznak
épp ezért kötelessége választ találni erre a problémára minél előbb és minél
hatékonyabban, hogy országa további darabolódását elkerülje.

·
Az erőszak,
besúgás és elnyomás módszerei hasztalannak bizonyultak a Magyar Korona országai
esetében, így okkal feltételezhetjük, hogy a továbbiakban pusztán ezekre a
metódusokra támaszkodva kívánt céljainkat nem fogjuk elérni.

·
Ha kényszeríteni
nem tudjuk – és ez semmiképpen sem kívánatos, hisz csak tovább élesztenénk vele
a szecesszió lángját –, a Birodalom egységét engedménnyel kell elérnünk.

·
Célunk az kell,
legyen, hogy a nemzeti érzés alapján országunkat elhagyni kívánó népeket
meggyőzzük abbéli érdekükről, hogy szakadár érzelmeik helyett Bécs
iránymutatását kövessék.

·
Ezt két úton lehet
megtenni: önkormányzásuk megerősítésével, valamint nyelvük szabadságának
megadásával.

·
A hatalmunk alatt
maradt népek közül csak az osztrák és a cseh az, amely történelme, nagysága és
ezekből származó ereje folytán képes lenne hatékonyan önmagát kormányozni. Az
erre való képességet tehát nekik kell megadni.

·
A többi
nemzetiség, hogy megcsalva ne érezzék magukat, nyelvük szabad használatának
jogával legyen kiengesztelve és Bécs felé való jóindulatuk így megmaradhat.

·
Az alkotmányosság
kérdései között tárgyalt törvényhozás, bíráskodás és végrehajtás megfelelő
szerveit az új önkormányzatoknak is meg kell adni, hogy népeik valóban
képviseltetve érezzék magukat az új keretek között, ezzel is erősítve szálaikat
egymáshoz és hozzánk.

·
Mindezek ellenére,
de mégis ezek folytán, a Birodalom egysége mindenek felett álló, ez kell,
legyen ebben a kérdésben is vezérlő gondolatunk.

Alkotmányos kérdések:

·
A Habsburg-ház
birodalmának másik mételye a felvilágosodás eszméinek villámszerű terjedése,
mely immár általánosan megtalálható nagyvárosaink művelt lakossága mellett
polgáraink és arisztokráciánk körei között is.

·
Ezen eszmék
elsődleges ideálja az olyan állam, melyben a lakosok, vagy polgárok képesek
hangjukat, politikai véleményüket szavazások és képviselő testületek révén
kifejezni.

·
Országunk eddigi
berendezkedése az ilyen elképzeléseknek eddig nem hagyott számottevő helyet,
éppúgy, ahogy a Bourbon-ház végnapjaiban sem engedték az efféle indulatokat
felszínre törni.

·
Tapasztalt
jelenség, hogy mikor egy folyamot egy gáttal elzárunk, a gátra nehezedő vízi
erő folyamatosan nő, mígnem a gát túl gyengének bizonyul, hogy ellenálljon a
háborgó folyamnak. Ilyen jelenség korunkban a felvilágosultnak nevezett és
republikánus eszmék terjedése is, amelynek biztos jele mindaz, ami
Franciaországban történt.

·
Az értelem és a
józan felfogás eképpen diktálja, hogy a fent nevezett eszmék erőszakos
elfojtása és gátolása csak egyféleképpen érhet véget: a dühödt tömegek
kirajzásával és katasztrófával. Ennek elkerülése elsődleges feladatunk.

·
Láthatjuk, tehát,
hogy a nemzeti kérdéssel hasonlatosan az alkotmányos vita is csak óvatosan
engedékeny, alaposan megfontolt lépésekkel oldható fel. Célunk a republikánus
ideák szelektált beépítése kell, legyen új államrendszerünkbe.

·
Rendszerünk
kiépítésének alapja fedezhető fel a nemrégiben szabadságukat elnyert Amerikai
Államok szisztémájában, mely megszabja az egymástól független törvényhozói,
végrehajtói és bírói hatalmak szerepét. A mi hasonló formára létrehozott
testületeinknek is ehhez hasonlóan kell felépülniük.

·
A törvényhozás
legyen úgy megalkotva, hogy míg az alsóbbik ház a népet annak lehető
legszélesebb mértékében képviseli, a felsőbbik kamara államunk legelőkelőbb
rangosait tömörítse, ezzel biztosítva, hogy a republikánus túlkapások ne
kerüljenek napvilágra. A felsőbbik ház ugyanakkor nem lehet felruházva
teljhatalmú vétójoggal, hisz a lengyelek példája bizonyítja, hogy a legnemesebb
családok sarjai is eltévelyedhetnek, és országuk jól felfogott érdeke ellenében
tehetnek hitet. A két kamara közti hatékony egyensúly a kívánatos.

·
Az alkotmányosság
a Birodalom egységét is szolgálja. Az egyesült képviseleti rendszer
törvényszerűleg az önkormányzatos tartományok saját intézményei felett állnak,
hisz nagyobb érdekeket képviselnek, mint amazok.

·
Császárunk,
dinasztiánk vezető szerepe ebben a rendszerben is megkérdőjelezhetetlen.

Külpolitikai kérdések:

·
Országunk rendkívül
kényes helyzetben találja magát az elmúlt másfél évtized eseményei
következményében.

·
Mindenekelőtt az
emberi és gazdasági erőnk jelentős részét adó magyar területeket elveszítettük.
Ezek nélkül a Birodalom soha nem látott mértékben vesztett katonai erejéből.

·
Mindebből
következik, hogy hatalmunk külföldre való kiterjesztésnek dimenziói alapvető
mértékben csökkentek le.

·
Ilyen körülmények
között szembe kell néznünk a ténnyel, hogy önmagunkban nem válhatunk Európa
nekünk szánt szegletében úrrá.

·
Az elveszített
tartományok visszaszerzése kézenfekvő lenne, ugyanakkor ennek megpróbálása
előre nem látható következményekkel járna. Amíg nem vagyunk birtokában olyan
erőnek, amely biztosíthatná az abszolút és teljes győzelmet, az agresszió
nagyobb veszélyt hordoz magában, mint hasznot.

·
Mindemellett azt a
lehetőséget is fel kell vetnünk, hogy a tőlünk elszakadt területek többé már
sosem kerülnek vissza közénk.

·
Ebből eredő
következtetés, hogy ilyenfolytán magunknak is képesnek kell lennünk
érvényesíteni akaratunkat, jelenlegi formánk korlátai között is.

·
Mivel jelenleg
bizonyosan képtelenek lennénk érvényesíteni lehetséges követeléseinket az
újonnan független keleti szomszédjainkkal szemben, velük kapcsolatban a békés,
esetlegesen barátságos külpolitika javasolt.

·
Nem szerezhetünk
több ellenséget, mint barátot, hacsak önerőnk meghaladja a kettő különbözetét,
ez Európa mostani térképét nézve valószínűtlen, a jövőben lehetséges szcenárió.

·
Távlati politikánk
általános célja a békés kapcsolattartás kell, legyen, a tőlünk jelentős
távolságra lévő államokkal nem lehet aktuális célunk a konfrontáció.

·
Ez alól kivételt
képez, amennyiben közeli, vagy távoli szövetségeseink, avagy közeli
ellenfeleink saját relációi megkívánják részünkről az ilyen típusú
irányváltást.

·
Az európai hatalmi
konstellációt, valamint közvetlen érdeklődésünk horizontját is rendkívül
határozottan határozza meg a két új, illetve újonnan élre tört német királyság.
A velük való kapcsolatunk elsődleges területet kell, hogy képezzen
külpolitikánk alakításában.

·
A német területek
korábban századokig voltak idegen hatalmak játékszerei, dinasztiánk
végeredményben sikertelenül próbálta meg egy kézben összefogni a fejedelmeket,
és ennek súlyos árat fizettünk az elmúlt tizenöt esztendő során.

·
Egyértelmű, hogy
az új német hatalmi helyzetben nem válhatunk olyan módon egyeduralkodóvá, mint
ahogy azt korábban tettük. A Szent Római Birodalom megszűnt, a német nép felett
egyedül nem uralkodhatunk.

·
Ebből következik,
hogy szoros kapcsolatot kell ápolnunk németajkú társállamainkkal, mert csak az
ő jóindulatuk garantálhatja, hogy ők maguk nem fognak össze ellenünk, a
mienkhez hasonló egyesült hatalomról álmodva, valamint az államunknak
létszükségletet jelentő német területek külső agresszor elleni védelmét sem
tudjuk egyedül ellátni.

·
Napóleon legyőzetett,
de meg nem buktattatott. Ugyanakkor országa elszigetelt a mienktől, szomszédjai
pedig nem egyértelmű barátai. Egyik szemünknek azonban továbbra is a korzikain
kell maradnia, ambícióit, eszméit ne erőltethesse újonnan ránk.

·
Mindent egy
gondoltba fűzve, a leginkább tanácsos irányelv a külpolitikában jellegében meg
kell, egyezzen azzal, amelyet belső ügyeinkben is meghatároztunk:
mértékletesség, óvatosság, és a Birodalom fenntartásának mindent megelőző
princípiuma.

Általános alapelvek:

·
A fentieket
követve több gondolat is egyértelműen kikristályosodott jelen lapokon.

·
Az államunkat
újonnan meghatározó elvek közül első és uralkodó az annak egységét,
sérthetetlenségét, biztonságát leszögező gondolat.

·
A fenti egység
elsődleges léteményese, és garantálója a császárság intézménye, Őfelsége Ferenc
császár, illetve a Habsburg-Lotaringiai ház.

·
Következik ebből,
hogy a fenti intézmények elleni aktív szervezkedés és konspiráció a legmagasabb
bűntettek közé kell, soroltasson, rendőri erőink elsődleges feladatául kell az
efféle ellenséges tevékenységek mielőbbi felderítését és felszámolását kitűzni.

·
Az egység és
biztonság második léteményese az új alkotmányos rendszerünk, amely politikai és
nemzetei riválisainkat legyőzés helyett a meggyőzés eszközével szereli meg,
ezzel belülről erősítve a Birodalmat.

·
A stabilitásunk és
létünk harmadik léteményese a rugalmas, alkalmazkodni képes, mértékletes és
barátságos külpolitikánk. Egyedül nem maradhatunk fent, minden büszkeségünk
ellenére sem.

·
Ezek mellett
fontos felismernünk a körülöttünk lévő világot érő elemi változásokat, melyek
az elmúlt évtizedek eseményei indítottak el. A múlt eszközei önmagukban nem
elégségesek ezekkel szemben államunk egységét megvédeni, így módszereinknek az
idővel együtt kell változniuk.

·
Ezeket a
változásokat konstans alapelvekkel kell megalapozni, hogy politikánk, és
következésképp államunk erős és stabil maradhasson.

·
Alapelveink pedig
ezen szavakban fogalmazódjanak meg: mértékletesség, óvatosság, figyelem és
alaposság.

·
Mértékletesség
legyen, hogy tetteink soha ne váljanak túl szélsőségessé, reformokat hozván
beláthatatlan folyamatokat gerjesztve, vagy éppen ezek ellen fellépvén
felkorbácsolva az indulatok vizeit.

·
Óvatosság legyen,
hogy soha ne lépjünk olyan terepekre, melyeket nem látunk át, és melyek
futóhomokként elnyelhetnek minket.

·
Figyelem legyen,
hogy lássuk és értsük világunkat, mely körbevesz minket, országunk belső és
külső bajait, hogy akkor, és úgy léphessünk fel ellenük, ahogy az kívánatos.

·
És alaposság
legyen, hogy mind mértékletességünkben, mind óvatosságunkban, mind
figyelmünkben soha ne legyünk felületesek, ezzel semmissé tevén mind azok
törekvéseit és végsőleg eltemetni általa mindent, amiért erőnket áldoztuk.