Orrotius

**Orrotius**(571-595) er den ene af de to protagonister i TBA, og en af de grundlæggende Eventyrere, sammen med Constantine. Orrotius var en satyr. Ulig mange andre satyrer valgte han dog at rejse ud i verden, og opleve resten at Thabruatis - en verden satyrer ikke kendte meget til. Orrotius starter ud som den naive og godhjertede del af TBA duoen, men går en udvikling igennem i løbet af de 3 eventyr.

## Baggrund

Orrotius blev født i foråret 571. Han voksede op i Satyrskoven som den ældste i en søskendeflok på 8. Han gruppe havde ikke faste hjem, men rejste lidt rundt i satyrskoven.

Orrotius gik i skole i Satyrskoven, og havde blandt andet Landiss som lærer i de videnskabelige fag. Skønt at Orrotius var dårlig til fysik og kemi var han stadig Landiss' bedste elev. Orrotius blev også trænet i at jage, og hvilke ting i skoven man kan spise, da satyrerne var samlere og jægere, og derfor fik deres mad på den måde. Han far lærte ham at skyde med en armbrøst. I skolen lærte han dog ikke meget om verden udenfor Satyrskoven, da satyrerne altid havde været et isoleret folk, der holdte sig udenfor kontinentsdækkende konflikter og begivenheder. Han lærte en smule om hvordan folk levede i resten af verden, men var generelt meget uvidende om resten af verden. Blandt andet kendte han ikke til forfærdelige ting som slaveri og racisme. Det gjorde ham meget naiv.

Som meget ung havde Orrotius en barnlig romance med satyr-pigen Sefilia. Sefilia flyttede dog bort mens de stadig var børn, og hen ad årene holdt Orrotius derfor op med virkeligt at tænke på hende.

Orrotius havde et godt forhold til sin familie og sine søskende. Især sin ældste lillebor Kalunku  var han meget tæt med. På trods af det var han dog begyndt at længes efter at se andre dele af verden en Satyrskoven. Trods at det var atypisk for satyrerer valgte han derfor at rejse en tur ud i verden da han blev 18. Han sagde derfor farvel til sin familie, tog sin armbrøst på ryggen, og drog mod Menneskenes Rige, i håb om at tjene nok til en hest, som han kunne bruge til at rejse kontinentet rundt.

## Under TBA

### Mødet med Constantine

På vejen til Menneskenes Rige stoppede Orrotius ind på en lille kro kaldet Den Skæve Gulerod. Her oplevede han en scene, som han aldrig kunne have forestillet sig fra sine trygge omgivelser i Satyrskoven. En kæmpe mand, Bjørnar Haraldsen, angreb en øgle, blot på grund af hans race. Orrotius var vant til at folk behandlede hinanden ordentligt, og havde aldrig oplevet racisme før. Han valgte derfor at hjælpe øglen i sin kamp, og pegede sin armbrøst mod Bjørnar, som allerede havde problemet efter at have mistet sit sværd. Bjørnar gav derfor op, men svor hævn på duoen. Øglen viste sig at være en smule ved navn Constantine, som også var på vej til Menneskenes Rige. De to valgte derfor at følges ad. Derved begyndte et stært venskab

### Menneskenes Rige

For at komme ind i Menneskenes Rige skulle Orrotius igennem porten. Her oplevede han dog for første gang racisme personligt. Vagterne var ikke vant til at se satyrer, og begyndt at mobbe den stakkels satyr med mange hånende råb. De krævede også en grund til at lukke Orrotius ind. Til sidst fik han dem dog overtalt, og blev tilladt adgang.

Orrotius besøgte sammen med Constantine Den Skarpe Daggert, en bar eget af Constantines bekendte Bent. Bent fortalte af Kong Gladiolus III var blevet kidnappet, og at landet derfor var i anarki - de lyssky var glade. Orrotius kom til den konklusion at det at melde sig til Den Kongelige Hær og hjælpe med at finde kongen ville være en perfekt måde at få noget mere ud af livet, og opleve mere af verden. Han tog derfor til Kongeslottet for at tilbyde sine ydelser til dronningen - naivt troende at dronningen bare mødtes med, og ansatte, alle soldaterne.

Logisk nok blev Orrotius stoppet af et par vagter ved døren ind til dronningen - Konrad Crowe og Didrik Ihrenfreid. Vagterne nægtede Orrotius adgang, og begyndte også at håne den naive unge satyr. Efter en lang samtale gik de dog med til at lukke ham ind - hvis han gav dem nogle penge. Orrotius vidste dog at bestikkelse var moralsk forkert, og var blevet opdraget til aldrig at gøre moralsk forkerte ting. Han gik derfor sin vej. Det faktum at vagterne havde været villige til at lukke ham en mod betaling overbeviste dog Orrotius om at det at mødes med dronningen var det rigtige at gøre. Han kom derfor, gennem utrolige logiske spring, til den konklusion at han burde finde en anden vej ind til dronningen.

Orrotius bad Constantine om hjælp, og da Constantine følte at han skyldte Orrotius en tjeneste gik han med til at hjælpe. De fandt ud af at Orrotius ville kunne komme ind til dronningen ved at kravle ind af et højtsiddende vindue. Constantine hjalp ham derfor med at skaffe nogle madrasser, så Orrotius kunne falde ned uden at dø, og Orrotius gav sig så til at kravle op til dronningens vindue.

Da Orrotius nåede op til dronningens rum fandt han dog et forfærdeligt syn: Dronningen var død! I det samme kom en gruppe vagter, ledet af Konrad og Didrik, stormende ind i rummet, og beskyldte Orrotius for at have begået mordet. Orrotius prøvede at forsvare sig, men de lyttede ikke. Orrotius så derfor ingen anden udvej end at flygte, og sprang ud af vinduet, ned på madrasserne. Vagterne løb dog ned af trappen og begyndte at jagte ham. Han og Constatine, som var en medskyldig, flygtede derfor tilbage til Den Skarpe Daggert. Der hjalp Bent dem ned i en hemmelig tunnel, gennem hvilken de kunne flygte ud af byen. Bent blev dog dræbt af vagterne kort efter, men Orrotius og Constantine fik forseglet indgangen, så vagterne ikke kunne følge dem. De begav sig derefter gennem tunnellerne under Menneskenes Rige.

### I Grotterne

Orrotius var i en dårlig sindsstilstand. Han var beskyldt for at have dræbt en dronning, og havde desuden indirekte været skyld i en mands død. Det var ikke den slags eventyr han havde håbet på da han forlod sit hjem. Constantine fik ham dog til at tage sig sammen, og gjorde ham opmærksom på hvad de måtte gøre: De måtte rense deres navn. De kom til den konklusion af dem der virkeligt havde myrdet dronningen nok var de samme som havde kidnappet kongen. Hvis de kunne finde kongen ville de derfor være i stand til at rense deres navn.

Constantines første teori var at den skyldige var en af de andre konger - sandsynligvis endda kongen af hans eget land, Kong Jalokin af Skeldvogt. Da Skeldvogt lå østpå menste Constantine at de altid burde tage de højre veje gennem grotterne - et måske ikke helt logisk argument da de kom nordfra, og højre derfor ville bringe den vest.

Duoen endte ved en underjordisk sø. Ud af søen dukkede et fælt uhyre op - en Kraken. Duoenen bekæmpede monsteret, og det lykkedes Orrotius at skyde et par af dens tentakler af med sin armbrøst. Det fik monsteret til at dukke ned i søen igen, og duoen kunne drage videre.

De kom dog pludseligt til en kløft. Vejen ud var på den anden side af kløften, men det ville tage et ordentligt spring at komme til den anden side, og hvis man fejlede ville man falde ned i en flod af relativt lunkent lava. Orrotiuses stærke gedeben tillod ham let at springe til den anden side, men Constantine var ikke en lige så god springer, og tumlede ned mod lavaen. Orrotius prøvede at redde ham med et reb lavet ud af pølser, men han havde ikke succes. Heldigvis knækkede der i det samme et stort stykke sten af klippesiden som Constantine landede på, og han sejlede ned af lavafloden.

Orrotius var nu ladt alene. Han havde dog set sin ven overleve, og regnede derfor med at han ville fortsætte med Skeldvogt. Orrotius valgte derfor at gøre det samme. Han forlod grotten, og befandt sig pludseligt i en lille by.

### Bjergbyen

Kampen i grotterne havde fået Orrotius til at indse at han havde brug for bedre våben og udrustning hvis han skulle overleve eventyret. Han besøgte derfor den lokale smed, og købte en brynje og en kilt, der passede bedre med hans gedeben end et par bukser ville gøre. I smedjen oplevede han at Smeden slog sin lærling Jacob, hvilket Orrotius ikke brød sig om. Han tilbød derfor Jacob at komme med på hans eventyr, men Jacob var for bange for smeden til at forlade ham, og Orrotius måtte derfor rejse videre alene, og efterlad den stakkels dreng med den voldelige smed.

Orrotius havde brugt alle sine penge på tøj, men manglede også våben og healing potions. Han valgte derfor at spørge en mand på gaden om hvor han let kunne tjene penge. Det skulle vise sig at blive en blodig beslutning. Manden gav Orrotius et råd, men da Orritius ville gå videre stoppede manden ham og krævede 2 guld for rådet. Orritius fandt dette uretfærdigt, da det ikke var aftalt på forhånd, og han jo ikke havde nogen penge, hvilket var grunden til at han spurgte om hjælp. Han nægtede at betale manden, hvilket gjorde manden vred og han trak en dolk af høj kvalitet og gik til angreb på satyrdrengen. I selvforsvar kom Orrotius til at dræbe manden - hans første drab nogensinde. Trods at han havde det dårligt med at dræbe en person, valgte han at tage den afdødes penge og stærke våben. Han brugte pengene på healing potions og rejste videre.

### Skeldvogt

Noget tid senere ankommer Orrotius til Skeldvogt, en svag bystat uden mure eller mange vagter. Han er derfor i stand til at marchere direkte op til landets konge Jalokin. Til at starte med at kongen vred over at en fremmed gededreng er brudt ind i hans palads og kræver en audiens. Orrotius beroliger ham dog ved at sig at han er en ven af Constantine, og at de aftalte at mødes her. Constantine smuglede varer til Skeldvogt under Øglekrigen og er derfor en lokal folkehelt. Baseret på informationen Orrotius giver om lavafloden han forsvandt ned af kan Jalokin og hans mænd regne ud at Constatine nok er endt i Elverriget. Jalokin siger også at han intet havde med Kong Gladiolus' forsvinden at gøre, men at han mistænker at elverne har. Han beder så Orrotius om at redde Constatine fra elverne - og mens han er i gang om også at redde øglespionen Eličivić, der er blevet fanget af elverne. Derudover beordrer han også Orrotius til at bringe en elver tilbage som fange for øglerne. Han giver så Orrotius 100 guld, samt 3 heste, som han kan bruge til sin redningsaktion.

Orrotius navngiver 2 af hestene Satan og Olav. Den sidste hest foretrække at forblive anonym. De 100 guld bruger han i en række butikker med underlige sælgere og utroværdige varer. Han køber reb, "syre" samt et "bevis på loyalitet overfor elvere".

### Elvernes Rige

Orrotius og hans 3 heste ridder så mod Elverriget for at påbegynde sin redningsaktion. Mens han har shoppet har Constantine og Eličivić dog reddet dem selv, og mens Orrotius ridder mod Elverriget ridder øglerne den modsatte vej i en stjålen hestevogn. Constantine genkender dog Orrotius og stopper vognen. De to venner er langt om længe genforenet, og han har endda den anden person Orrotius skulle redde med sig. Constantine vil gerne skynde sig væk fra elverne, men Orrotius fortæller at de er nødt til at bringe en elver med tilbage som en fange til Jalokin. Heldigvis har Constantine tidligere lammet den onde elverchauffør Kiarlu, så øglerne ridder tilbage og smidder ham i vognen. Imens tager Orrotius til slottet, og viser sig loyalitetsbevis. Vagterne griner af ham da den slags beviser ikke findes, og han er blevet fuppet. De lader ham dog komme ind alligvel, da elverne og satyrerne er venner. Elverkongen er i starten ligeglad med Menneskernes Konge, men da Orrotius nævner at han kunne blive den næste konge der kidnappes, vælger han at dele hvad han ved. Han har ikke meget information, men mistænker at orkerne står bag, da de ikke bryder sig om hverken mennesker eller elvere. Elverkongens spioner i orkernes rige Antropolis er dog alle blevet drabt, så han ved ikke meget.

Orrotius rejser tilbage med øglerne til Skeldvogt og overgiver Kiarlu til Jalokin. De fortæller Jalokin hvad Elverkongen sagde, og Jalokin sender dem derfor til Antropolis for at undersøge det. Inden at de tager afsted køber gruppen dog noget nyt udstyr. I løbet af sin handelstur bliver han også angrebet af en aggressiv sælger, sur over at Orrotius ikke vil købe nok af hans varer. For anden gang på få dage er Orrotius derfor nødt til at dræbe en person i selvforsvar.

### Jagtet af Konrad og Didrik

Eventyrerne, nu bestående af Orrotius, Constantine, Eličivić og 3 heste ridder mod Antropolis. De kender dog ikke vejen, og kommer ved et uheld til at dreje forkert, i retning mod Elvernes Rige. Ved porten holder en gruppe af menneskesoldater, ledet af Konrad og Didrik. De er på jagt efter Constantine og Orrotius, og skønt at heltene hastigt vender om, spotter menneskerne dem. Soldaterne jagter dem, med Konrad og Didrik forrest på to heste. Eventyrerne indser at de ikke kan slippe fra de to vagter på hest. Orrotius kommer derfor på at kaste sit glas med syre efter dem, i håb om at det vil skræmme hestene. Han giver glasset til Constantine, som kaster det mod deres forfølgere. Orrotius er dog endnu engang blevet snydt, og glasset var ikke fyldt med syre men i stedet med Wildfire, som skaber en kæmpe eksplosion. Eksplosionen vælter deres vogn, og dræber både Olav og Anonym. Satan har det fint. Orrotius redder sine to øglekammerater, som er fanget under den smadrede vogn, og de springer alle 3 op på den overlevende hest. Bag dem kan de se Konrad og Didrik, som var tættere på eksplosionen. Konrad har mistet halvdelen af sit ansigt, mens Didrik har mistet sin ene hånd. Orrotius råber undskyldende tilbage til dem at han ikke vidste at syren var så voldsom, og at han altså virkeligt stadig er uskyldig. Konrad råber dog tilbage at det er personligt nu, og sværger at han vil tage hævn.

### Skyggeskoven

På hesten Satan flygter de tre helt ind i den store og uhyggelige Skyggeskov. Nogle timer inde stoppes de dog af en gruppe landrøvere ledet af P. Irat. Gruppen kræver alle deres penge, men da Orrotius forklarer at de ingen penge har, og at de desuden jagtes af vagter, vælger røverne at lade dem gå så de kan nå væk inden vagterne kommer. Minotauren Kanto korrupteres dog at skyggerne i skoven og går til angreb på heltene. Orrotius bruger igen sine taleevner til at få røveren Bananfjæs til at beskytte dem, og Kanto løber opgivende dybere ind i skoven til sin død. Skyggerne angreber direkte, og dræber en anden røver, hvilket tvinger heltene og de resterende 3 røvere til at flygte. Hesten kan kun bære 4, så Banafjæs og drengen Dennis hives efter hestene med reb. De går dog Satan for langsom, så Orrotius er nødt til at skære Bananfjæs løs. For at undgå at han lider en for brutal død skyder Orrotius nådigt Bananfjæs i hjertet med en dolk. Resten af gruppen slipper derefter ud af skoven.

### En royal redningsaktion

Gruppen stopper kortvarigt i byen Købstad, hvor de forsøger at hele Dennis smadrede ansigt, og har noget sex med nogle prostituerede. Orrotius er ikke interesseret i prostituerede, og bruger natten i en gyde med sin hest. Efter tiden i byen vælger Paoul Irat og Dennis at blive sammen med Eventyrerne, og de drager alle videre til Antropolis.

Orkerkongen Zhagil dö Vrygn V er kendt for at være nådesløs, så heltene tænker at det er en dårlig idé at konfrontere ham direkte med mistanken om at han har kidnappet Kong Gladiolus. I stedet vælger de at undersøge det selv, ved at bryde ind i fængslet. Gruppen klæder Constantine ud som en orker, og lader som om at de andre er fanger, så de kan snige sig ind i fængslet. Vagtlederen lukker dem ind, og det lykkes dem at komme ind i fængslets VIP område hvor, til deres store chok, kongen virkeligt sidder. For at redde ham kæmper gruppen mod vagtlederen, som de får dræbt, og med hans nøgler får de reddet kongen. Med Dennis som afledning flygter de mod Antropolises porte, hvor de opdager en hær af mennesker ventende udenfor. Hæren smadrer porten med en katapult, og stenene fra muren rammer Eventyrerne og kongen, hvilket slår dem alle bevistløse.

### Sandheden om Krone-Kuppet

Da Orrotius vågner er han og resten af gruppen bundet, siddende i Zhagil's hal. Foran dem er både Kong Zhagil og Prins Tusindfryd, kronprins af menneskenes rige. Tusindfryd afslører overfor heltene og sin fangede far, at han står bag kidnapningen. Han plan er at lade orkerne dræbe Kong Gladiolus, så Tusindfryd kan blive konge, og samtidig virker som en helt når han forsøgte at finde og redde sin far. Tusindfryd henretter Satan og Dennis, men før han når resten dukker Jacob Collins, general for menneskenes hær op. Han havde opdaget af Tusindfryds del af hæren var taget til Antropolis og var blevet mistænksom. Han lærer om Tusindfryds plan, og erklærer at Tusindfryd er en forræder, og at alle mænd loyale overfor kongen bør gå til kamp med orkerne og Tusindfryds mænd.

Konrad og Didrik er også dukket op, da deres gruppe blev samlet op af Collins' hær, og det viser sig at de er nære venner af Prins Tusindfryd. Ikke nok med at Konrad kendte til Tusindfryds plan hele tiden, han stod også personligt bag mordet på dronningen, og smed blot skylden på Orrotius. Didrik kendte dog ikke den onde plan, og mens hallen fyldes med kamp overtaler Orrotius Didrik til at slippe dem fri. Orrotius kæmper mod sin rival Konrad, mens Constantine kæmper mod Eličivić, der viste sig at være en dobbeltagent. Orrotius taber dog kampen mod Konrad og er dødeligt såret. I det samme indser Konrad dog at både Tusindfryd og Zhagil er blevet dræbt i kampen, og at hans side har tabt. Han flygter derfor op i slottets tårn. General Collins, der ser at kampen er vundet, opdager at Orrotius er døende, og giver ham en magisk potion der får ham på benene igen - som tak for at de var med til at redde kongen. Orrotius og Constantine løber så efter Konrad, som ender ved et afsats over slottets voldgrav. Med viden om at han vil sidde i fængsel til evig tid hvis han fanges springer Konrad i voldgraven - Orrotius får ikke besejret sin rival i denne omgang.

Efter kampen takker Kong Gladiolus og General Collins heltene for deres arbejde. Paoul Irat spørger dem om de er interesserede i mere eventyr, og tilbyder dem at blive en del af hans mandskab. Orrotius, Constantine og Didrik takker alle ja, og rejser med Paoul til Polis for at blive pirater.

## TBA 2

### Mellem TBA 1 og TBA 2

I de fem år mellem TBA 1 og TBA 2 lever Orrotius som pirat ombord Paoul Irats skib. Han lever livet på havet og ved De Vestlige Øer, og samler sig stor rigdom sammen med resten af mandskabet. Efter mange år til søs rammes besætningen dog af Den Store Bølge, som skyller al deres rigdom bort. Mandskabet beslutter sig derfor for endeligt at vende hjem til Thabruatis.

### Hjemvendt til Thabruatis

Efter 5 år til søs, og en kamp mod den legendariske Slachren nær Thabruatises kyster, vendte Orrotius og hand vender langt om længe hjem til Thabruatis. Med nogle måneder fri før de drog ud igen var det Orrotiuses plan blot at slappe af lidt, og se sin familie. De havde dog kun været tilbage i få minutter da han lærte at det ikke ville blive muligt. Fra en lokal fiskehandler og vognudlejer kaldet Rose lærte de om de grufulde begivenheder der havde forekommet mens de var væk. Kong Gladiolus var død, og det samme var hans eneste resterende arving. Magten i Menneskenes Rige var derfor blevet taget af en mystik uindentificeret person kendt som Den Ukendte Konge, som regerede med hjælp fra sine brutale og magiske Skyggekrigere. Den Ukendte Konge havde svoret at udrydde alle andre racer end menneskerne, og var startet ved at lægger det allerede svage Antropolis øde. Dette gjorde Orrotius nervøs for de andre satyrer, og han samlede derfor straks en gruppe til at tjekke op på dem bestående af hans tætte venner Constantine, Didrik og Paoul, samt besætningens udkigspost Biver. De hyrede Rose og hendes vogn til at fragte dem, og rejste hastigt mod Satyrskoven, i håb om at redde dem fra en massakre.