Jesu li Hrvati Iranci?

Dunja Brozović-Ronćević voditelj je projekta "Povijesni toponimijski rječnik Hrvatske" u Zavodu za lingvistička istraživanja HAZU. Diplomirala je indologiju i etnologiju a magistrirala opću lingvistiku. Na odjelu za Bliskoistočni studij Sveučilišta Harvard, SAD, studirala je iranistiku (avestički, staroperzijski, pehlevi).

U posljednje je doba, nakon dugogodišnje prisilne šutnje, obnovljena rasprava o etnogenezi Hrvata i podrijetlu njihova imena. Toj danas vrlo aktualnoj problematici okrenuli su se neki ugledni znanstvenici, ali nažalost, i mnogobrojni diletanti, uglavnom ne razaznajući dvije različite razine pristupa tom problemu. Naime, podrijetlo Hrvata, naroda koji se služi jednim od južnoslavenskih jezika, potrebno je lučiti od etničkog podrijetla one jezične zajednice koja je bila prvobitnim nositeljem imena Hrvat. Širim krugovima čitatelja može biti zanimljivom etimologija imena pojedinih naroda. (Kao dijelu jezikoslovlja etimologiji su osnovni predmet izučavanja postanka riječi i promjene u njihovu razvoju kroz vrijeme). Iz podatka o očitoj neslavenskoj etimologiji hrvatskog imena, rađale su se mnogobrojne, pa i najnevjerojatnije teorije o etnogenezi Hrvata. Najrasprostranjenija je tzv. "iranska teorija", iako su Hrvati bivali poistovjećivani i s Ilirima, i Gotima (ili nekim drugim Germanima), i s Hetitima, Huritima, ili pak s nekim još nepoznatim etnikumom koji kao od pamtivijeka obitava na ovim našim prostorima. Samo ime Hrvat, prema većini znanstvenika, jest iranskog postanja. No na temelju te jedne, jezične postavke, izvode se veoma dalekosežni zaključci: u posljednje je doba tiskano nekoliko knjiga i rasprava kojima se bez potrebne znanstvene kritičnosti nastoji dokazati iranstvo Hrvata. Etnogeneza tako postaje ne samo znanstveni problem već donekle ipolitički. Naime, koliko god se godinama nije smjelo sumnjati u slavenstvo Hrvata, toliko se danas mnogi upinju kako bi pod svaku cijenu dokazali naše nesla- venstvo. Međutim, u znanosti se slavenskim narodom smatra onaj narod koji se služi jednim od slavenskih jezika. I Bugari koji govore jednim od južnoslavenskih jezika, također suSlaveni bez obzira na turkijsko podrijetlo njihova imena i određenu turkijsku komponentu u njihovoj etnogenezi. Tako su i Hrvati Slaveni, bez obzira na davno etničko podrijetlo "Protohrvata" kao dijela budućeg hrvatskog etnikuma.

Tu se postavlja još jedno pitanje koje se nažalost u literaturi redovito zaobilazi. Zbog čega bi za Hrvate uopće bilo vrednijim biti iranskog nego slavenskog podrijetla? Da se hrvatsko ime čak i spominje na proglasu perzijanskog cara Darija iz VI. st. pr.n.ere (kako neki pogrešno smatraju), to nas ne bi činilo baštinicima bogate staroperzijske civilizacije. Uostalom, većini plemena što se tamo spominju odavno se zameo svaki trag.

Problem etnogeneze Hrvata ne može se razmatrati mimo problemapodrijetla ostalih slavenskih naroda i problema pradomovine Slavena uopće. Već se u prvim pisanim izvorima (Konstantin Porfirogenet, Toma Arcidakon, pop Dukljanin) koji govore o doseljenju naših predaka na ove prostore - Hrvati neprijeporno identificiranju kao Slaveni. Pitanje je međutim koliko je bilo slavenskih doseoba, koliki je sam slavenski udio, a koliki udio Protohrvata, koliki Ilira i "Ilira", Romana, Gota i drugih plemena u današnjem hrvatskom etnikumu. Nadalje, ukoliko s pravom pretpostavimo da Protohrvati. kao jezgra budućeg hrvatskog naroda, nisu bili Slaveni, još uvijek nismo u stanju ustvrditi kada su oni jezično poslavenjeni, u pradomovini prije seoba, ili je pak slavizacija konačno dovršena nakon seobe.

Autori koji bez zadrške zastupaju iranstvo Hrvata u pravilu su gotovo bez ikakve jezične naobrazbe. Stoga zanemaruju, ili svjesno zaobilaze rezultate znanstvenih jezičnih istraživanja. Kao i svi jezici, i slavenski obiluju raznovre- menim posudenicama. Iranizmi u slavenskim jezicima vrlo su sustavno proučavani. Ustanovljeno je da su kudikamo najbrojniji u zapadnoslavenskim jezicima, i to osobito u poljskome, što još uvijek nije dovelo do toga da se Poljaci proglašavaju Irancima. Nešto ih je manje u istočnoslavenskim jezicima, i tamo se uglavnom odnose na neke pojmove iz svakodnevnog seoskog života. Kod južnih Slavena iranizmi su uglavnom pojedinačni i rubni, a značajno je da hrvatski jezik ne poznaje ni jedan jedini isključivo hrvatski iranizam, to jest koji ne bi ujedno bio i općeslavenski ili bar opće južnoslavenski. Te činjenice naši »iranolozi« redovito ignoriraju.

Najistaknutiji praslavenski iranizam upravo je etnonim Hrvat. To je ujedno jedno od imena sedmero braće i sestara (Kluko, Muklo, Lovel, Kosjenac, Hrvat, Tuga i Buga) pod čijim su se vodstvom, kako navodi Konstantin Porfirogenet, Hrvati doselili u svoju današnju postojbinu. Od tih se imena međutim, jedino ime Hrvat uklapa u iranski imenski sustav, a ostala imena nisu zabilježena u antroponimijskom sustavu niti jednog poznatog jezika. Jedino što o njima sa sigurnošću možemo reći jest da ta imena nisu slavenska, a neka bi od njih eventualno mogla biti turkijska ili baltička. Hrvatska riječ ban također se ponekad u literaturi navodi kao perzijska posudenica. Argumenti za tu tvrdnju nisu dovoljno čvrsti te se najvjerojatnije radi o slučajnoj fonetskoj podudarnosti. Prema većini izvora riječ ban praslavenska je posudenica iz avarske riječi bajan u značenju "uglednik, vladar". Moguće je međutim da je ban isključivi kroatizam koji je, i kada se susreće kod ostalih susjednih naroda, uvijek posuđenica iz hrvatskoga jezika.

Vjerodostojnost iranske hipoteze, ili, bolje rečeno, iranskih hipoteza o podrijetlu Hrvata, najviše je kompromitirana upravo diletantizmom ljudi koji ih najvatrenije zagovaraju. Najčešće se radi o autorima bez sustavne filološke naobrazbe koji metodama upravo suprotnim znanstvenima nastoje "znanstveno dokazati" svoje unaprijed zadane postavke odabirući iz literature samo one argumente koji tobože potkrepljuju njihovu već postavljenu "teoriju". Tako kod većine naših iranofila njihovo nepoznavanje jezičnih odnosa dovodi do potpuna nesnalaženja u vremenu i prostoru te oni redovito povezuju i uspoređuju današnji hrvatski leksik s iranskim riječima zabilježenima prije dva i pol tisućljeća, preskačući praslavenski stupanj u razvoju hrvatskog jezika. Iranizmima se tako proglašavaju riječi koje pripadaju zajedničkoj indoeuropskoj jezičnoj baštini, ili one koje su kao iranske posudenice općeslavenski iranizmi, prisutni već u praslavenskom. Čak i turski perzijanizmi, koji su zapravo općebalkanski turcizmi iz osmanlijskoga razdoblja, u njih postaju dokazom za iranstvo Protohrvata. Činjenica jest da dio riječi u slavenskim i iranskim jezicima naizgled slično zvuče ili barem slično "izgledaju" (iako takvih primjera i nema toliko koliko bi naši iranofili to željeli). No u slavenskim i iranskim jezicima ima cijelo mnoštvo riječi koje u današnjim jezicima možda i ne djeluju jako slično, ali predoblici tih riječi međusobno su to sličniji što su stariji. To je rezultat ili intenzivnijih jezičnih dodira koje su Slaveni (ne ekskluzivno Hrvati) svojedobno imali s govornicima onih iranskih jezika što su se govorili sjeverno od Crnoga mora, prvenstveno sa Skitima i Sarmatima, ili zajedničkog indoevropskog jezičnog podrijetla. I slavenski i iranski jezici dio su velike indoeuropske porodice jezika, jezika poteklih od zajedničkoga, znanstveno rekonstruiranog jezika (indoeuropskog "prajezika") stara bar pet-šest tisućljeća. To zapravo znači, naravno, da Slaveni imaju i druge jezične rođake osim Iranaca (ovdje riječ Iranac znači "govornik nekog od iranskih jezika", a iranski se jezici govore mnogo šire od područja današnje države Iran). Nije se dosad našao nitko tko bi tvrdio, naprimjer, da bismo mi Hrvati trebali biti zapravo Litavci, iako u litavskom jeziku nalazimo mnogo više riječi koje su slične hrvatskima nego što ih ima u bilo kojem iranskom jeziku. Naravno, bilo bi to krivo: i Litavci su naši jezični rođaci ali ništa više. Hrvatski jezik pripada slavenskomu ogranku baltoslavenske skupine, a npr. perzijski, osetskikurdski i dr. pripadaju iranskom ogranku indoiranske skupine - obje su skupine dio indoeuropske jezične porodice. Tako će naši iranoljupci sličnost hrvatskih brojeva dva, tri. deset, sto sa staroiranskim i avestijskim dva, thri, dasa i sata uzimati kao jedan važan dokaz hrvatskog iranstva. Ali nikomu ne padana pamet da zbog talijanskih brojeva due, tre, dieci tvrdi da su Hrvati Talijani ili da su Talijani Hrvati. Naime, na primjeru brojeva lijepo se uočava indoeuropsko jezično srodstvo.

Iranska tumačenja hrvatskog podrijetla ipak nisu plod tek neke ovovjeke pomodnosti. I neki od hrvatskih humanista smještali su pradomovinu Hrvata u daleke skitske prostore, a sam hrvatski jezik nazivali su skitskim, što je za njih predstavljalo sinonim za barbarstvo (usput, i za mnoge se druge jezike znalo tako misliti). Ipak, podrobniju, pa čak i znanstvenu raspravu o iranstvu Protohrvata obnovio je četerdesetih godina ovoga stoljeća Stjepan Sakač. On je zbog velike sličnosti imena poistovjetio satrapiju Harahvatiš, na prostoru današnjega južnog Afganistana (koju u svom proglasu spominje već perzijski car Darije), s prastojbinom drevnih Hrvata. "Ustanovio" je i put kojim je hrvatsko ime došlo od Afganistana do Jadrana. Kao pretposljednju postaju bilježi ime Horvat, koje je zapravo hrvatska posudenica iz madžarske posudenice iz panonskoslavenskog. Sakač je zapravo usmjeritelj budućih iranofila, koji njegove podatke uzimaju kao sigurne (a previše je toga u Sakačevu radu što je znanost do danas pobila). Sakač je i preteča "kajkavstva" Protohrvata, a oni koji smatraju Protohrvate nekim prakajkavcima i koji smještaju naša mnogo mlada narječja duboko u prošlost - zapravo time pokazuju potpuno nepoznavanje jezičnih međuodnosa.

Pravo znanstveno zanimanje za moguću iransku sastavnicu hrvatskog naroda potječe zapravo od vremena kada je, početkom stoljeća, jedno osobno ime povezano s imenom Hrvat. To je ime zapisano kao Khoro(u)atos u II-III. stoljeću u ondašnjem Tanaisu, na ušću Dona. - Usput budi rečeno, i ime Srba potječe iz onih krajeva, i u antičko je doba njegov ondašnji, još neslavenski oblik protumačen kao "Glavobije".

Izgleda da je za širenje iranstva u Hrvata vrlo veliku ulogu imalo djelo ugledna iseljeničkog povjesničara Dominika Mandića. Što je dublje Mandić išao u prošlost, to su mu podaci i tumačenja nesigurniji i nevjerojatniji.

Najizrazovitiji predstavnici današnje hrvatske iranoljubačke škole jesu Tomislav Heres s mnoštvom članaka rasijanih po raznoraznim časopisima (Marulić, Danica, Glasnik, itd.), Mirko Vidović s knjigom Hrvatski iranski korijeni (Zagreb 1991) i Mijo N. Ćurić s knjigom Staroiransko podrijetlo Hrvata (Zagreb 1991.). Ti "iranolozi" šire svoje hrvatsko iranstvo i na druge narode, kojima "nalaze" iransko, a time i hrvatsko podrijetlo. Posvemašnje nesnalaženje tih autora u poredbenom jezikoslovlju najbolje se uočava na primjerima tumačenja postanka i razvoja pojedinih imena. Upozorit ću na nekolicinu tipičnih onomastičkih "izvođenja" da se dočara njihova maštovitost. - Ime Hvar, za najsunčaniji otok na Jadranu, na staroiranskom znači "sunce". Split se zove po drevnom istočnoiranskom gradu Spalaturu. Šćitarjevo po iranskim Skitima, Zadar po staroiranskom gradu Zadrakarti. Ime Varaždin značilo bi na iranskom otprilike "vjerni grad", iako je zapravo to ime dobiveno preobrazbom jednog madžarskog imena. Panonija bi bila banova pokrajina. Staro dubrovačko ime Ragusa tumači se kao izvedeno od imena iranske medijske pokrajine Raga. Mirna na iranskom znači "lijepa". Slavenima je ime poteklo od imena rijeke Save. I tako dalje.

Jedan od vrhunaca nalazi se u Heresa, koji kaže da su Hrvati, zapravo iranski Sarmati, već u prapradomovini bili narod u državnom, etničkom i nacionalnom smislu "sa svojim posebnim narodnim jezikom s tri već tada oblikovana narječja (...), izgrađenim književnim jezikom, klinastim pismom, koje se tijekom vremena razvilo u glagoljicu". Neopravdano svojatanje klinastog pisma uvodi takve autore u još dublju prošlost i u besmislena svojatanja tuđe povijesti. Tvrdnje koje za Hrvate kažu da su "najstariji narod u Europi ijedan od najstarijih na Zemlji" i to "potkrepljuju" svojim maštarijama – sramote hrvatsku znanost.

Danas je iranstvo Hrvata dobilo nov zamah i novo širenje. Osnovano je čak i jedno društvo za etnogenezu Hrvata, koje je sebi dalo za cilj da istraži stoje moguće dublje korijene hrvatstva. Iako je u tom društvu možda najviše pobornika raznih oblika iranske "teorije", želi se s prošlošću Hrvata povezati povijest i pretpovijest cijelog niza starih bliskoistočnih i srednjoistočnih naroda te tako postariti povijest Hrvata za poneko tisućljeće. - Društvo se nije libilo prijaviti znanstveni projekt, zatraživši i financijsku potporu od Ministarstva znanosti kako bi po Bliskom i Srednjem istoku tragalo za korijenima nekih Praprahrvata. Naravno, nisu smatrali potrebnim da u svoju "ekspediciju" uključe i ponekog jezikoslovca. U tisku su se pojavile tvrdnje daje od ministarstva nešto novca društvo i dobilo. Tu se konačno postavlja pitanje s kojom motivacijom nastaju takvi, sa znanstvenog stanovišta bezvrijedni, a po hrvatski ugled štetni radovi. Ukoliko im je poticaj težnja za neobičnošću, tu su uspješni. Na žalost, jer do sada su Hrvati bili skromniji u istraživanjima svojih korijena, te su megalomanije tipa Sibir = Srbija, Etrušćani = Slaveni (Slovenci), Veneti = Slovenci i slične prepuštali drugima. Ukoliko im je pak namjera da dokazuju neslavenstvo Hrvata, ideologizirajući pri tom svoj antislavizam, znanost se tu mora oštro suprotstaviti. Njihove neohrvatske megalomanije kao "hrvatski je narod bio rasadnik iz kojega su se rasplodili svi oni narodi koje su bizantski Grci skupnim imenom nazivali Slaveni", " a prahrvatski medijski jezik u temelju je takozvanoga praslavenskoga jezika, pa time i u temelju svih današnjih slavenskih jezika" - kulturi hrvatskog naroda nisu potrebne.

Na sreću, o problemu podrijetla hrvatskoga imena i etnogeneze Hrvata pristupačna je i znanstveno valjana literatura. Medu inima, tim se problemima naročito bavio Radoslav Katičić, a najsuvremeniji pregled dosadašnjih tumačenja može se naći u knjizi Alemka Gluhaka Porijeklo imena Hrvat (Zagreb, 1990). Pristupačna jezikoslovna tumačenja mogu se naći u etimološkim rječnicima Petra Skoka (Zagreb 1971-74) i Alemka Gluhaka (1993) te u poredbenim slovnicama Stjepana Ivšića (1970) i Blaža Jurišića (1944. i 1992).

Na koncu, ime slavenskih Hrvata prvotno je vjerojatno pripadalo nekom iranskom plemenu. Jesu li Protohrvati bili iranojezično pleme koje je naknadno poslavljeno, ili su preci Hrvata već u pradomovini bili Slaveni koji su potom prihvatili iransko ime, vjerojatno nećemo sa sigurnošću nikada utvrditi.

```
Извор: Dunja Brozović-Rončević, „Jesu li Hrvati Iranci” u: *Matica: časopis Hrvatske matice iseljenika* 6/7 (1993), str. 18-19, 39.

```