Темрява/Розділ 3

Лисожар смикнув вухом. Перед ним стояла Птахошубка з зоряною шубкою. Вона виглядала втомленою, та це не заважало їй переливатися з зоряним сяйвом. Чорний котик роззирнувся .Він стояв... на галявині. Над ним сяяв місяць, але яось втомлено т недостатньо яскраво. Одна чорна смужка хмарки ніби перерізала місяць.

  -Думаю, ти і так здогадався,-сказала Птахошубка Лисожару.

  -Чесно, так...-Лисожар подивився на Птахошубку. Зараз у чорного котика з'явилося багато запитань. Він навіть не знав з чого почати.-Птахошубко... А як ти померла..?-для Лисожара це питання було найголовінше, та почувався він і з цим питанням якось винувати, бо ж не дуже гарно з його боку питати про смерть?

  Але Птахошубк різко озирнулася,та нашорошила вуха. Після чого дуже швидко почала казати:

-Леопардозірка казала правду. Зараз для подробиць це місце небезпечне. Слухай дуже уважно, Лисожаре. Зараз ти прокинешся, і швидко побіжиш до Місячного Ставу. Там ти зустрінеш ще шість обраних котів, хоча ти вже й знаєш хто це. Далі ти все зрозумієш.

  Раптом на Птахошубку налетів ніби туман, але у ньому можна було розрізнити форму кота чи кішки, та очі, які нагадували зміїні. Вони палали злобою, та... Лисожар не повірив своїм очам... радістю? Але йому не було часу гадати як можливо бути злим та радісним, бо цей туман налетів на Птахошубку. Знову той звук... Ніби тисяча котячих голосів благають про щось... Але жодного слова не можна було розрізнити. Хоча можна було почути одне чітке слово від туману, що звучало якось неприродно, коли десь звучать дивні голоси:

  -Вб'ю!

Лисожар навіть перелякався, бо Птахошубку вб'ють. Але потім він згада що вона вже мертва,і її вже не вбити. Але одна думка все одно його його хвилювала:

  -А якщо можна?-Лисожар навіть не зрозумів чи він сказав це вголос, чи в думках.

  -Лисожаре, тікай!-крикнула Птахошубка

  -Як?-Лисожар мало не пищав. Бо якщо він не помилявся, Птахошубка сказала йому прокинутися, а не йти у своєму сну до Місячного Ставу.

  -Ти знаєш,-лише прошупотіла Птахошубка, та зникла у чорному тумані.

  Лисожар запанікував. Як? Але яийсь дивний інстинкт усередині нього кричав йому щось. Чорний котик прислухався до нього.А якщо він кричить що робити? Але тут з'явилася ще одна проблема. Туман ніби дивився на нього. Після чого почав трохи підповзати до нього, все білььше і більше перетворюючись на форму кота чи кішки, від якого йде як і від вогню дим.

  Туман кинувся на Лисожара. Чорний котик до цього не готувався. Тож усе що він міг зробити, це лише кричати, поки за маленьку секунду на нього нападав туман. Але сталося щось дивне. Лисожар ніби спалахнув. І тільки дим торкнулося Лисожара, воно зашипіло та кинулося навтьоки, чи як правильно сказати? Бо туман полетів геть.

  Лисожар оторопіло дивився вслід. Бо не зрозумів що тільки що власне сталося. Він подивився на те місце, до якого торкнувся туман. Там була кров. І дуже сильно боліло. Але тут він згадав Птахошубку. Він озирнувся у пошукаї кішки. Але її не було. Лисожар залишився сам.

  -Я хочу звідси забратися!-крикнув Лисожар кудись, та розумів що це тупо.

  Лисожар згадав слова Птахошукби. Чорний котик знову спробував підкоритися інстинкту. Власне ж з туманом це допомогло.

                                                                         \*\*\*

  Лисожаар прокинувся. І одразу ж згадав той сон. Зараз він би навіть повірив що це просто сон. Але зрозумівши що йому щось болить, він роздратовано озирнувся, і одразу ж побілів. З того місця де торкнувся туман увісні, крапала кров.

  Лисожар застогнав від болю, авід того що це все насправді, та йому треба бігти до Місячного Ставу.

  Лисожар визирув, і від побаченого йому дух забило. За табором почав розлягатися туман. А що казали йому про слова Грозопера? Треба триматися разом а не поодинці щоби не померти...

  Лисожар озирнувся. У вояцьому кублі не було нікого, хто б не кепкував з його страху перед туман. А його сестри та брати зникли.

  -Напевне десь біля Місячного Ставу,-подумав Лисожар, після чогоподувився у туман. Він ще не набрав своєї сили.-Ризикнути? Ризикну.

  Лисожар з усієї сили побіг у туман до Місячного Ставу.

  Спочатку усе було нормально. Але потім Лисожару почало ввижатися ніби туман летить за ним. Тож чорний котик озирнувся. І справді. Ніби центр туману летів за Лисожаром. І він летів швидше ніж він біг.

  Лсиоажар запанікував. Ще трохи, і туман його схопить. Але тут він над собою помітив якогось нічного птаха. Ніби сова. І це додало Лисожару ідею:

  -Що у мене більше всього виходить?

Він подумав про те, що зараз він полює на білку, і зараз вона біжить просто перед ним.

  Лисожар так реалістично думав про білку, що забув про все на світі. І згадати йому допомогло лише тоді, коли Лисожар спіймав уявну білку на дереві, і неаби-як здивувався, що він на дереві біля Місячного Ставу, а туман теліпається з ним далеко позаду.

  Лисожар швидко зістрибнув, і побіг ближче до Місячного Ставу. Та це було лишнє. Туману ніби щось заважало далі летіти. Він завис біля Джерела Місячного Ставу, та ніби рвався до Лисожара.

  -Лисожаре!-крикнув хтось позаду.