Vapaat

Tämä on Hunajaloisteen tekemä, ethän kopioi, myöskään tarinaa. Plagiointi on rikos!

## Tietoa

### Kirjoittaja

Oliivinlehti, Hunajaloiste, Lumiloikka, Hiekkatomu

## Takakansiteksti

*Aurinko poltti hevosten selkiä. Ne hikoilivat ja niiden kylkiluut paistoivat ihon läpi selvästi. Johtajatamma värähti pienestäkin kahahduksesta. Nyt ei olisi hyvä hetki menettää hevosia.*

Villihevoslauma oli elänyt jo pitkään, sukupolvia kulkien preeria kavioiden alla. Ne olivat pärjänneet kylmimmät talvet, aivan kuten kuumat kesätkin. Tämä kesä oli silti erilainen kuin muut.

Ja se oli vain pahentunut. Kun yksikin viileä tuulenvire kulki lauman läpi, pystyivät hevoset hengähtämään. Mutta hengittäminenkin on liian kuumaa. Kuumuus on polttanut kasvit, eikä kunnollista syötävää ole. Purot ja joet ovat kuivuneet ja pienimmistäkin vesipisaroista taistellaan. Kukaan ei ole kuollut, mutta sekin on jo liian lähellä.

Päättääkö johtajatamma johdattaa laumansa etsimään uusia seutuja, vai jäädä odottamaan kuumuuden hellittämistä — päätöksillä on omat seurauksensa.

## Lauman jäseniä

**Johtajatamma**

* **Viima** - kermanvaalea tobianonkirjava, viisas ja rauhallinen tamma

**Johtajaori**

* **Hopeaharja** - hopeanmusta, hieman äreä ori

**Tammat, joilla on varsoja**

* **Niittyleinikki** - vaaleanharmaa tobianonkirjava älykäs tamma
* **Luumu** - hallakko itsepäinen tamma
* **Kuu** - mustanruunikko, vanhempi tamma

**Varsat**

* **Varpu** - harmaa tobianonkirjava, leikkisä pieni tamma (Niittyleinikin varsa)
* **Havu** - punahallakko kiltti ori (Luumun varsa)
* **Tähti** - mustanruunikko tamma (Kuun varsa)

**Vanhimmat**

* **Villituli** - vanha, vaaleanrautias overo tamma
* **Hunda** - musta tamma

**Muita hevosia**

* **Ruohikko** - tummanruunikko ori
* **Voikukka** - kermanvaalea nuori tamma
* **Taivas** - rautias, hyvin ystävällinen tamma
* **Kalkkarokäärme** - punaruunikko, itsepäinen ja ylimielinen tamma
* **Sylvia** - raudikko tamma
* **Tuuliharja** - valkoinen tamma, jolla on hyvin paksu harja ja harmaa läikkä lautasella

## Luku 1.

"Vettä!"

Kohahdus kävi läpi heikon lauman kuin helleaalto. Niittyleinikki nosti päätään toiveikkaana. Edessäpäin Hopeaharja, lauman johtajaori, marssi kiinnostuneena kohti vesilätäkköä. Punaruunikko tamma Kalkkarokäärme yritti turhaan estellä muita pääsemästä löytönsä luokse. "Se on minun! Minä löysin sen!" Niittyleinikki tiesi mitä tapahtuisi seuraavaksi.

Aurinkokehrä porotti heidän yllään, kun lauma kerääntyi veden ympärille, mukaanlukien Niittyleinikki ja hänen heiveröinen varsansa Varpu. Hitaasti, haastajia alkoi kerääntyä enemmän. Kaikki tiesivät, että vesi pitäisi jakaa. Mutta he olivat liian epätoivoisia. Pelko oli kouraissut koko lauman, ja nyt se keinutti heitä sylissään. Kalkkarokäärme tömisteli maata raivoissaan, saaden aikaan pöllyävän pilven, ja luimi kaikille, jotka hänen vierellään sattuivat olemaan. Joku taisi saada puremankin.

"Vesi kuuluu minulle!"

"Eipäs, kun minulle!"

"Minun kuuluu saada vettä!"

Huudot täyttivät yksitellen koko hevosparven. Niittyleinikki vilkaisi huolissaan Varpua. Pieni tamma vapisi hänen kylkeään vasten, josta paistoi jokaikinen luu päivänselvästi. Varpu vilkaisi häntä. "Kauhea jano."

Kalkkarokäärme hyökkäsi hurjistuneena Hopeaharjan kimppuun. Taistelu oli alkanut. Pian Taivas ja Kuu liittyivät kahakkaan, toiveena saada tilkka vettä. Niittyleinikki hermostui entistäkin enemmän. Hopeaharjan silmät leimusivat, kun hän puri ja potki kahta tammaa samanaikaisesti. Kalkkarokäärme ajoi Taivaan pois sekunneissa ja otti silmäänsä sitten Kuun. Kuu nousi takajaloilleen ja väisti Hopeaharjan hampaita. Mutta Kalkkarokäärme oli pahaa-aavistamattoman tamman takana ja potkaisi tätä kaikin voimin. Kuului hirnahdus ja hiekan pöllyämistä. Kuu oli pois pelistä. Hopeaharja hidasti ja siristi silmiään kohti tammaa, joka haastoi häntä. "Luovuta", ori murahti.

"En ikinä", Kalkkarokäärme hirnahti ja syöksähti tätä kohti. Ja sitten-

*Ei! Ei!* Niittyleinikki käännähti ympäri ja sulki silmänsä. Ei hän pystynyt enää katsomaan. Miten näin taas kävi? "Kuuma. Hirveän kuuma", Varpun kuiskaus herähdytti Niittyleinikin ajatuksistaan. Hän siirtyi varsan ylle, niin, että varjo lankesi tälle ja kuumuus hellitti hiukan. Varpu lösähti maahan ja painoi päänsä. "Älä huoli, kaikki järjestyy kyllä", Niittyleinikki hörähti surkeana.

Helleaalto syöksähti heidän ylleen ja Niittyleinikki riiputti päätään väsyneenä. Pieni tuulahdus leihutti hänen harjaansa, mutta sekin tuntui polttavalta otteelta ihoa vasten. Pöly pyörteili.

"Kaikki järjestyy, ja kun niin käy, me juoksemme yhdessä vehreyden keskellä. Yhdessä", Niittyleinikki heti kuitenkin epäili, mitä sanoi. Mitä jos kaikki ei järjestyisikään?

## Luku 2.

Viima hörähti ärsyyntyneenä ja tuijotti kamppailua. Hopeaharjan käytös ei parantanut asiaa yhtään. Johtajatamma hirnahti, mutta todettuaan ettei saanut huomiota, hän päätti keskeyttää taistelun kokonaan. Viima nosti päänsä, heilautti sitä ja kiljui. Hän ryntäsi kamppailun keskelle. Kalkkarokäärme hirnui vihaisesti ja kuopi maata.

"Seis!" Viima kiljahti. "Lopettakaa nyt!" Hopeaharja laski päänsä ja heilutti Viimaa päin varoittavasti.

"Viima, älä", ori puuskahti hermostuneena. Hevoset värähtelivät jännittyneinä. Hopeaharja nosti päänsä ja silmäili Kalkkarokäärmettä. Tamma ravisteli kaulaansa ja piiskasi ilmaa hännällään.

"Se vesi kuuluu varsoille ja vanhimmille, he ovat heikoimpia", Viima siristi silmiään ja käveli veden luo. "Tulkaa."

"En minä mitään tarvitse", itsepäinen vanha Villituli kähähti ja laahusti pois. Viima otti askeleen tätä kohti, mutta luovutti tajutessaan, ettei tämän mieltä voisi muuttaa.

Kalkkarokäärme potkaisi raivostuneena takakaviollaan ilmaa nähdessään, kuinka nuoret varsat joivat lätäköstä veden. Viima huokaisi ja asteli tamman luo. "Tajuathan että sinun täytyy käyttäytyä?"

"Joo joo", Kalkkarokäärme sihahti takaisin ja käänsi takapäänsä johtajatammalle. "Ei kiinnosta"

Päivä tuntui kuumuvan entisestään. Hevoset etsivät varjoja tuhraan. Hevosten kylkiluut näkyivät liikaa. Viimaa puistatti ja hän sulki silmänsä. Oli hiljaista. Vain hörähtelyä ja kärpästen surinaa, kuivien heinien kahinaa. Tarvittiin vettä. Ei lämpöä. Vesi olisi ainut asia mikä pitäisi lauman hengissä.

Yhtäkkiä pakokauhuinen ääni katkaisi johtajatamman ajatukset.

"Apua!" Voikukan huuto kaikui lauman korvissa. "Viima! Hundalla ei ole kaikki hyvin!"

Viima säpsähti ja melkein käännähti takajalkojensa varassa. Hän ravasi sieraimet levällään laumanvanhimman luo. Hunda tärisi maassa silmät kiinni ja hengitti pinnallisesti. Tuuliharja ja Sylvia olivat tamman vieressä kauhusta kankeina ja suruissaan. Hundan hengitys oli koko ajan vaivalloisempaa.

"On hänen hetkensä lähteä Ikuisen Laukan Niitylle", Viima kuiskasi ääni särkyen.

## Luku 3.

Villituli lepuutti päätään vaivalloisesti. Vanhan tamman hengitys rahisi hiljaisesti auringon alla. Voikukka ja Taivas hakivat varjoja satunnaisten, kuihtuneiden puiden takaa. Varsat yrittivät piristää toisiaansa satunnaisilla juoksupuuskahduksillaan, mutta vaikka he yrittivätkin parhaansa olla toiveikkaita, kuumuus voitti.

Hundan kuolemasta oli kulunut vain vähän aikaa, ja Sylvia sekä Tuuliharja surivat vielä emäänsä. Mutta aika kulki eteenpäin. Eikä aikaa kuulu pysäyttää. Lauman muut hevoset olivat jo ihan kunnossa järkytyksestä, jonka vanha tamma lähtiessään oli aiheuttanut. Mutta niinhän se menee. Hetken surraan, sitten jatketaan matkaa, annetaan heidän muuttua osaksi maata, tuulta ja taivasta. Se oli kuin oli. Preerian tapa.

Aurinko alkoi vähitellen laskea värjäten taivaan tulenpunaiseksi. Vaikka yö teki tuloaan, ja aurinko oli painunut untenmaille, kuumuus ei hellittänyt. Ei ollenkaan.

Viima katseli sivusilmällään, kuinka laihat ja kuihtuneet hevoset yrittivät parantaa oloaan. Hopeaharja kurotteli kaulallaan, silmät laajentuneina. Vaikka ori yrittikin pysyä vahvana, tämäkin oli laihtunut rutkasti, kylkiluut pilkottaen nahan alta. Samassa kanjonista kuului räminää. Hopeaharja nosti päätään, ja pian koko lauma oli pelokkaana, täydessä pakovalmiudessa.

Vilahdus oli pieni, mutta sai koko lauman hermostumaan pahemmin. Yhtäkkiä puuma loikkasi mäen harjanteelta alas, ja juoksi karjuen kohti laumaa. Hopeaharja kiljahti ja nousi takajaloilleen. Sitten ori hyökkäsi puuman kimppuun potkien ja hirnuen.

Muut lauman jäsenet kerääntyivät lähemmäksi toisiaansa kauhuissaan. Pieni mustanruunikko varsa Tähti painautui emänsä Kuun kylkeä vasten vapisten. Viima piti korvat höröllä ja tuijotti ottelua katsettaan kääntämättä.

Hopeaharja hirnahti raivoissaan ja antoi mojovan iskun takakavioillaan puuman kylkeä vasten. Peto lennähti ja tömähti päin kiveä. Hopeaharja puuskutti hengästyneenä ja käännähti puumaa päin. Mutta se ei liikahtanutkaan. Ori luimisti korviaan ja astui pari varovaista askelta sitä kohti. Sitten tämä päästi kimakan hirnahduksen ja ravasi häntä pystyssä takaisin tammojensa luokse.

"Se on ohi. Puuma on kuollut", Hopeaharja mörähti ja pysähtyi Viiman eteen. Viima laski päänsä helpottuneena. Viiman huoli syventyi entisestään. Tuo oli ollut lähellä, etteikö Hopeaharja olisi vain lyyhistynyt maahan kesken tappelun. Orista näki sen, että tämä oli hengähtynyt ja ehkä hieman säikähtänyt omasta puolestaan.

Viima värähti. Mitä tapahtuisi seuraavan kerran, kun puuma tai jokin muu peto hyökkäisi?

## Luku 5.

Sylvia katseli uteliaana puuman ruumista, joka makasi liikkumatta pölyisellä maalla. Sen tumma karva oli sotkuinen, ja sen silmät olivat lasittuneet mitään näkemättä. "Sylvia. Aika mennä", Ruohikko hirnahti tälle ja odotti tämän tulevan lauman mukaan. Sylvia nyökytti päätään ja loi viimeisen katsahduksen puuman ruumiiseen, jonka ympärillä kärpäset jo surisivat. Sitten hän lähti muiden perään.

Aurinko porotti heidän yllään, eikä pilviä ollut mailla halmeilla antamassa satunnaista suojaa säteiltä. Lauma liikkui hitaasti aavikon poikki, etsien mahdollisia merkkejä ravinnosta.

Sylvian sisar Tuuliharja nosteli päätään sieraimet levällään. Tämä oli kenties aistinut jotain. Tamma ravasi viimeisillä voimillaan harjanteelle ja jäi sinne toljottamaan eteenpäin.

"Hei katsokaa!", Tuuliharja hirnahti mäen päältä. "Täällä on melko suuri varjoisa luola!"

"Vettä!" Pieni tamma Luumu huudahti ja pidensi askeliaan päästäkseen katsomaan hänkin, perässään varsansa Havu. Muukin lauma oli jo kiinnostuneena löydöstä, ja Viima pyrähti laukkaan kirien paikkansa lauman etummaiseksi. Sylvia näki sivusilmällään Viiman katselevan varovaisesti Kalkkarokäärmeen perään.

Lauma asteli luolan suulle. Hopeaharja tarkkaili merkkejä vaaroista, mutta lopulta johdatti laumansa luolaan. Sen katto oli matalalla, mutta Sylvian ei onneksi tarvinnut pitää päätään hirveän matalalla, sillä hän ei ollut niin suurikokoinen kuin jotkut muut. Hän tutkaili vesilammikkoa, joka oli säilynyt suojassa auringolta. *Siitä riittää päiväksi tai pariksi. Mitä me sen jälkeen teemme?*

Sylvia huomasi myös, että luolan perälle ei kukaan mennyt. Hänen vatsaansa liiteli perhosia. Luolan perällä oli muutamia tunneleita, jotka varmasti pitivät sisällään petoeläinten pesiä. *Kuinka kauan kestää, että jokin hyökkää kimppuumme?*

Hän lopulta joi itsensä kylläiseksi ja nautti jokaisesta vesipisarasta. Varsat loikkivat vedessä ja riemastunut tunne heissä kohotti jokaisen lauman jäsenen mielialaa.

Sitten hän tajusi Tuuliharjan viittovan häntä syrjempään. Sylvia räpäytti silmiään ja asteli sitten sisarensa luokse. "Mitä nyt? Onko kaikki hyvin?"

"Minä.. tuota haluaisin kertoa tämän sinulle ensin", Tuuliharja katseli ympärilleen. "Taidan saada varsan", Tuuliharja kuiskasi ja katsoi Sylviaa onnellisena.

"Sehän on ihanaa!", Sylvia hirnahti ja hieroi päätään Tuuliharjan päätä vasten. "Olen niin onnellinen puolestasi."

## Luku 6

Oli kulunut jo muutama kuu siitä, kun lauma oli löytänyt luolan. Vettä oli riittänyt vain vähäksi aikaa, joten lopulta kun viimeisetkin pisarat olivat kadonneet, Viima oli päättänyt hylätä luolan. Nyt lauma lepäsi porottavan auringon alla. He olivat pysähtyneet, kun heikoimmat eivät enään jaksaneet siirtää kavioitaan eteenpäin.

"Sylvia, voisitko tulla auttamaan?" Tuuliharja hirnahti sisarelleen, joka lepuutti väsyneitä jalkojaan vähän matkan päässä. Sylvia pärskähti ja lähti kävelemään tätä kohti.

Hopeaharja katseli erämaata kauimmaisena laumastaan. Suuret kangonit häämöttivät kaukana heistä. Ne nousivat jyrkästi, työntyen maasta monta kilometriä korkeiksi. Hopeaharja sivalsi ilmaa hännällään. Kärpäset pörräsivät hänen laumansa ympärillä, eikä kuumuus hellittänyt ollenkaan, vaikka aurinko olikin jo matalalla.

Vähän hän huomasikaan, kun Viima seisoi hänen vierellänsä. "Mitä me teemme?" Viima hörähti hiljaa ja katseli Hopeaharjaa. Hopeaharja pudisteli päätään. "Se on sinut mielessäsi."

"Mutta en osaa päättää, jäädäkö vai ei", Viima vastasi surullisesti. Hopeaharja tönäisi päällään tätä. "Kyllä sinä osaat."

Viima huokaisi ja kääntyi kankeasti lähteäkseen takaisin lähemmäksi laumaa. Siinä samassa joku kiljui hänen nimeänsä. "Viima!"

Se oli mustanruunikko Kuu. Viima oli tuntenut Kuun jo varsana, oppinut tuntemaan tämän hyvin. Ja sen hän tiesi, ettei Kuu häirinnyt häntä turhaan. Viima näki pienen karvamytyn tämän vierellä. Hän siirtyi raviin ja juoksi Kuun luokse muun lauman ohi. Häntä ärsytti, kuinka kukaan muu ei näyttänyt puuttuvan asiaan ollenkaan.

"Viima! Viima, Tähti ei herää!" Kuu hirnui kauhuissaan ja potki maata kavioillaan. Viima pysähtyi tämän vierelle ja työnsi turpansa pienen Tähden kyljelle. Kylkiluut tuntuivat karvan läpi hyvin selvästi, eikä varsa hengittänyt.

"Pelkään pahinta", Viima päästi sanat suustaan. Kuu painoi korvansa luimuun ja yritti vielä herättää varsaansa. Ei vastausta. Tämä potki maata kavioillaan ja katseli hätääntyneenä ympärilleen. Voikukka, Taivas, Ruohikko, Luumu ja tämän varsa Havu olivat hitaasti kerääntyneet Kuun ja tämän varsan ympärille. Kalkkarokäärme, Villituli ja Sylvia, rinnallaan Tuuliharja pysyttelivät kauempana ja katselivat hiljaa surunpilveä, joka oli kerääntynyt Kuun pään ympärille.

Surunpilvi muuttui liekehtiväksi ja Kuu luimi jokaiselle joka yritti tulla hänen lähelleen. Tämä puri ja kuopi kavioillaan maata. "Kuinka te pystyitte? Te jätitte hänet kuolemaan! Miten te kehtaatte!" Kuu kiljui ja loikki pystyyn. Hänen ympärillään olevat hevoset perääntyivät ja törmäilivät toisiinsa, kun Kuu hyökkäsi heidän kimppuunsa.

"Kuu! Rauhoitu!" Viima huusi metakan yli. Silloin tämä lopetti ja käänsi palavat silmänsä Viimaa kohti. "Miten sinä kehtaat?"

Viima yritti lähestyä tammaa varovasti, mutta hän ajoi tämän pois. Nyt hän näki vain Kuun suurissa silmissä surua. Syvää, pohjatonsa surua, sellaista, jota edes aika ei paranna.

Kuu kääntyi ympäri ja työnsi turpansa vielä Tähden kylkeen. Sitten hän työntyi muiden hevosten ohi ja laukkasi pois heistä.

"Kuu! Tule takaisin!" Taivas hirnui hänen peräänsä.

"Turha edes yrittää. Hän on tehnyt päätöksensä", Viima vastasi. Hän käveli varsan ruumiin luokse ja laskeutui makuulle tämän viereen. Pienenpieni ajatus luikahti hänen mieleensä. Lopulta se otti vallan ja Viima yritti takertua viimeisiin toivonrippeisiin turhaan.

Lauma hajoaa.