Suon laulut

Vaimeat äänet ympärilläni kuiskivat. En välittänyt siitä, vaikka sydämeni hakkasi rinnassani.

Kaukana kaikesta. Tavalliset päivät muille tuntuvat Sofien mielestä tylsille. Hänet lähetään koululle. Mutta jotain on vialla, jännitys uuteen elämään, saa Sofien kierimään riemusta

## Luku 1

Vaikka olen metsässä, kuulen sen uudestaan. Pidän taukoa kävelemisestä. Annan äänen virrata kuin joki. Jotta en kiljuisi, katselen edessä olevaa vaahteran puuta, jossa lehdet heiluvat. Auringon lämpimän keltaiset säteet osuvat lehtiin. Raikas ilma ympärilläni, tekee äänen kuulemisesta siedettävää.

Kuulen kuinka lasi rikkoutuu. Vaikka ääni ei ole todellinen sähvädän silti. Näen kaksi lintua laskeutuvan oksalle. En kuule niitä. Tuntuu kuin olisin veden alla. Ääni loppuu.

Tummat varjot saattavat minut peremmälle. Yöllä on rauhallista kävellä. Ei tarvitse miettiä, että joku näkee tai kuulla muita. Pidän siitä. Muisto:

Kolme oppilasta.

Tummatukkainen, sinisilmäinen, minun paraskaverini, Seera. Hän naurahtaa ilkeästi, kun opettaja lähtee luokasta. Opettajalla on mennyt pinna meihin, sen näkee selvästi. Olen mukana siinä. Paistattelen olemattomalla auringon valossa.

Seera istuu vieressäni. Hän katsoo minuun lempeästi. Minä taas uteliaasti. Tiedän hänen selailevansa jotain minulta.

Johanna yrittää piilotella minultakin tietoa. Tärkeää sellaista. Tunnen olevani heillä pelkkä ystävä. Ei se minua haittaa. Tyyneys kaikkoaa Rasmukselta. Vaikka hän on aina tuollainen, tunnen kuin olisin sen takana. En minä ole tehnyt hänelle mitään.

Muisto päättyy:

Tajuan hiljalleen. Liian myöhään. Pysähdyn henkeä pidättelen. Menen puun taakse. Hengitän niin hiljaa kuin kehoni vain salli. Ketun askeleet lähestyvät minua. Se ei näyttänyt pelkäävän minua. Mutta ei se hyökkäisi kimpuuni, siitä olen varma. Olen saalistaja kuten se. Olemme samalla puolella. Pöllön huhuilu sekoittuu sydämeni sykkeeseen. En ollut varma kumpaa kuulin vai kuulinko ne molemmat vai en. Löyhkä nenääni tulvahtaa.

Kettu on edessäni. Oikea puoli minua päin. Tumman punertavan paksu turkki, yön hämärässä saa sen näyttämään vereltä. Se on minun kokoinen. Pää on minun pääni tasalla. Sen pää kääntyy. Huomaan sen valkoiset hampaat. Katseemme kohtaavat. Se nyökkää ja lähtee muualle. Tajusi varmaankin, että voittaisin sen.

Voiton riemu tulvii kehoni. Jopa kettu tietää, ettei minulle ryttyillä! En jatka matkaani. Nojaan puuhun. Suljen silmäni. Ja hitaasti menen istuma asentoon. Ilo kuplii minusta. Vaivun syvää uneen.

Unessa:

Maantien harmaa kettu tulee luokseni. Hitaasti se kävelee, mutta huomaan, ettei se halua hyökätä. Mintun vihreät seinät lähellä minua, saavat minut itkemään. Täällä ei ole ikkunoita eikä ovea, mistä voisi vain lähteä vetämään. Karhea matto jalkojen alla, se tuntuu ruohikolle. Katto ja lattiat ovat luonnon valkoiset. Valo on luonnollinen.

Kettu istuu eteeni. Istun myös, sillä se on kohteliasta. En kysele mitään. Olen hiljaa, rauhallinen. Iloni kuohuu kehostani kuin viha.

-Tiedätkö?, mieleeni tulee ääni, joka on tuntematon.

Lopulta paikalle taikatempun tavoin ilmestyy siskoni Kristiina. Hymy hänessä on hyytynyt, kun näkee ketun ja kuinka rauhallinen olen. Tunnen iloa ja hymyilen näyttävästi. Kettu katsoo minuun eikä kiinitä siskoni huomiota.

-Koululle käy tie. Eli tule koululle… Saat uusia ystäviä.

En ehdi vastata hänelle. Avaan silmäni ja auringon valo melkein sokaisee minut.