Кривавий місяць/Читати

## Пролог

Настала ніч й Зоряний Клан поринув в темряву. Довкола було тихо та темно, однак можна було почути шелест вітру. На небі вже зійшли зорі, які поволі мерехтіли. Деінде виднілися тіні котів, які або ділилися язиками, або лягали спати. Місяць став повнею, його сяйво було дуже яскравим, тому освітило майже все, що було внизу.

Посеред розлогого степу розкинулося блискуче озеро. Вода в ньому була чиста й прозора. Біля нього, на берегу стояли три котячі постаті: коричнево-біла смугаста, сіро-біла та світло-коричнева смугаста. Остання щось наполегливо розповідала іншим.

— Я впевнена, впевнена, що це вона, — говорила смуганька. Тоді вона встала та почала ходити взад-вперед, роздумуючи щось. Дві інші кішки сумнівно переглянулися. Врешті-решт, одна з них мовила:

— Це можливо, однак в пророцтві не сказано, хто ця кішка.

Світло-коричнева кицька зупинилася та подивилася на кішку таким поглядом, нібито вона з дубу впала.

— Я знаю, Травозоро. Але я не думаю, що, окрім Плямки, є ще якась триколірна кішка.

— Є ще Плющоплеса з Лісового Клану, Перовуса з Озерного та Трояндозірка з Квіткового.

— Але вони вже дорослі, і якби хтось з них був би кішкою з пророцтва, то ми б дізналися про нього раніше. Згадай, Плямка та Ружка народилися повню тому, а пророцтво надійшло **за** повню до цього! — люто проговорила кішка. Вона замахала хвостом. Здавалась, що вона ось-ось нападе на провідницю! Однак погляд Травозорої був спокійний, нібито вона не здивована поведінкою кицьки.

«Дроздокрила завжди була такою рішучою та впевненою в собі..., — раптово подумала смуганька, — але я ніколи не бачила, щоб вона настільки сильно відстоювала свою думку. Цікаво, що Рудолика задумала?».

— Я розумію. Але мене все одно беруть сумніви. До того ж, Плямка ще кошеня, — Травозора сіла та лизнула лапу, протерши око. — Якби вона була кішкою з пророцтва, то ми помітили б. Тому, Дроздокрило, заспокойся. Кінець кінцем, це не твоя робота — займатися пророцтвом.

Брунатна киця задумалася та задивилася на озеро, нібито вона бачила те, чого не можуть побачити інші. Худорлява кішка, що сиділа біля неї, смикнула вусами, невдоволено подивляючись на войовницю.

Названа Дроздокрила наїжачила хутро та злісно подивилася на кішок, випустивши довгі кігті. Тоді вона перевела погляд на сіро-білу кішку та холодно посміхнулася:

— Чого ж ти мовчиш, Пелюсткоцвітко? Невже язик проковтнула чи нічого сказати?

Пелюсткоцвітка зжалася під лютим поглядом Дроздокрилої. При житті, Пелюсткоцвітка була звичайнісінькою медикицькою, тому геть не тямила в вояцьких справах. Якби така досвідчена воячка як Дроздокрила напала на неї, то від Пелюсткоцвітки нічого б не залишилося.

— Травозора має рацію. Ти так кажеш, тому що Плямка — твоя внучка. На все свій час, — якомога спокійніше та наполегливіше сказала кицька.

Так, Плямка була родичкою Дроздокрилої. Вона та її сестра Ружка народилися всього повню тому, в Ружокрилої, яка була одною з доньок смугастої войовниці. Але ж як Зоряні кішки дізналися про це? Все просто: те озеро, біля якого відбувалася ця суперечка, є озером пророцтв, звідки вони надходять. Однак, ніхто не знає, хто їх надсилає і як про них дізнається. Але найдивніше те, що після того, як про пророцтво дізналася Рудолика, кішка, яка цим займається, то вона одразу покликала Дроздокрилу. Нікіт не знає, про що вони там балакали, однак після цього брунатна воячка почала говорити всім, що маленька Плямка — кішка з пророцтва.

Дроздокрила пригладила хутро та втягла кігті. Її погляд затуманився й вона втупилася в землю. Хвіст кішки різко смикався, а вуха ворушилися. Пелюсткоцвітка широко розкрила очі, а Травозора нашорошила вуха. Враз дивна поведінка зоряної кішки скінчилася й та опустилася на землю, згорбившись, нагадуючи втомлену старійшину.

— Що. Це. Було? — уривчасто промовила медикішка. Вона підійшла до Дроздокрилої та лизнула її вухо, щоб та отямилася. Дроздокрила підняла очі й торжествуюче глянула на своїх однокланців.

— Це було видіння. Мої слова виявилися правдою. Але те, що я почула, виявилося повною несподіванкою, — вона піднялася та обтрусилася й подалася геть.

— Почекай! Що ти бачила? Це щось важливе? — Травозора попрямувала за нею. Чому хтось послав це видіння саме Дроздокрилій?

Кицька обернулася, її очі загадково заблистіли.

— Скоро дізнаєшся.

## Розділ 1

Плямиста кішка озирнулася. Вона опинилася в світлому лісі, дуже схожому на ліс, який мало не покривав всю територію Лісового Клану. Була сонячна та ясна погода. В далині можна почути спів пташок, які дякували Сонячній порі за теплу щедрість. Земля була усіяна рясною травою, серед яких кицька впізнала лікарські трави.

Зненацька кішка почула звук, який розбудив її природні інстинкти. Миша. Брунатне створіннячко копирсалося під кущем в пошуках поживи. Кицька облизнулася, напружила плечі та стала в щось більш-менш схоже на мисливську стійку. Вона була новачкою медикицьки, тому не сильно тямила в мисливстві.

Декілька митей плямиста пильно спостерігала за мишкою, яка взагалі не підозрювала, що на неї полюють. Та раптом здобич почала щось рознюхувати, нібито вона щось відчула.

«Тільки не це! — подумки застогнала мисливиця. Вона спробувала згадати уроки, які чула від виховників інших новаків. — Точно! — подумала вона. — Потрібно стати зі сторони, де вітер віє на мене!»

Новачка спробувала стати з іншої сторони, але тут почула звуки: «Плямолапко! Плямолапко, прокидайся!»

В цей момент здобич розвернулася й втекла вглиб лісу.

— Прокляття! — виялася Плямолапка та закрила очі.

Тоді вона відкрила їх і побачила білу голову, яка з невдоволеним поглядом дивиться на неї.

— Плямолапко, прокидайся! Вже світанок давно минув, а ти все спиш. Нам потрібно перевірити стан кошенят Морозохмарки. Чекаю тебе біля ясел! — швидко проговорила біла кішка. Це була виховниця Плямолапки, Білосніжка. Вона була медикішкою Клану.

— Іду, іду... — пробурмотіла новачка. Вона встала й потягнулася, широко позіхнувши. Тоді прийнялася вмиватися.

«Такий сон зіпсувала, — подумала Плямолапка».

Коли учениця закінчила свої буденні справи, вона вийшла з кубла та оглянула табір. Он біля кубла старійшин Листохутра ніжилася під весняним сонцем, яке, хоч і світилося яскравіше, але ще не так виділяло тепло. Біля ясел Туманозір та Снігуроквітка, примруживши очі, спостерігали за грою власних кошенят — Мушки, Кедрика та Горобчика. Поряд з купою здобичі Ночесвіта та Піскохвіст ділили горлицю, а Горіхолапка та Сонцелап про щось активно сперечалися.

Коли Плямолапка дійшла до ясел, вона відчула ніжний та ароматний запах молока. Це навіяло на новачку спогади про те, коли вона та її сестра лежали біля живота їхньої прийомної матері, Злотошубки, хоча їхня справжня мати — Ружокрила. Однак, вона померла під час пологів від дивної хвороби, яка мучила її майже все життя.

В цей момент, Білосніжка повернула голову та побачила новачку:

— Чудово! Тепер я можу дещо розповісти тобі, — медикицька стрімголов вискочила з ясел та побігла в сторону кубла медикотів.

«Напевно, за якимись травами, — здогадалася Плямолапка».

Всього за декілька митей, Білосніжка з'явилася в кублі, несучи в пащі довгі, зелені стеблинки. Вона поклала їх на землю.

— Запам'ятай, це — стеблі фенхелю. Його дуже легко знайти, якщо бути дуже пильним, тому що, часто він росте під кущами чи деревами. Основна його функція — збільшення молока у королев. Так як у Морозохмарки лише двійко кошенят, їй вистачить одного стебла, — Плямолапка кивнула в знак того, що вона зрозуміла. Білосніжна киця взяла стебло та підійшла до ще досі сплячої королеви. Вона тихо нявкнула і Морозохмарка сонно підняла голову.

— Що сталося? — розгублено прошепотіла кицька.

— Ми прийшли перевірити стан кошенят та дати тобі трави, — сказала медикішка. Морозохмарка поморгала та кивнула. Білосніжка підняла стебло й присунула королеві. — З'їж це.

Королева слухняно взяло лікарську траву та почала жувати, скривившись.

«Певно, воно гірке, — подумала Плямолапка, весь цей час спостерігавши за процесом».

— Ну, ось і все. Кошенята здорові, хоч і народилися раніше потрібного. Тобі принести щось?

— Ні, не треба. Я не голодна, — промуркотіла сіро-біла кицька. Вона лагідно лизнула кожне кошеня по маленькій голівці. В відповідь, малята запищали. — До речі, я та Каменехвіст вибрали їм імена. Сірого звати Сіренький, а чорного — Кручик.

— Чудові імена! — радісно нявкнула медикиця, посмикуючи пухнастим хвостом.

— Хм, які ж вони *логічні, —* в'їдливо сказала Плямолапка та почимчикувала до виходу. Коли вона вийшла з кубла, теплий вітерець полоскотав її ніс і настурбочив хутро. Новачка принюхалася і відчула соковитий смак, судячи з усього, свіжої мишки, ніжні запахи квітів, принесені вітром з лісу, запах мирного, спокійного, табірного часу, де немає битв і крові, болю і страху... Лише одне — спокійне буденне життя лісових котів, яке, здавалось би, ніщо не зіпсує, не знищить, не завадить йому...

— Туманозоре! — зненацька повітря табору прорізав повне жаху і болю крик. В цей момент, в табір влітає Ляполап, з його вуха сочилася кров. Деякі коти, нажахані криком, вибігли з вояцького кубла, а Різноокий та Білогрудка злякано визирнули з кубла. Туманозір швидко піднявся й підійшов до новака.

— Що сталося?

— Квітковий Клан! Вони захопили шматок території біля манії чагарників та напали на прикордонний патруль! І їх дуже багато! — стрімголов пронявкотів Ляполап. Він ще досі важко дихав, і тепер можна було помітити, що на його задній лапі була чимала подряпина.

Плямолапка стала, як вкопана. Як посміли ці зухвалі та пихаті **не** вояки підло забрати шматок **Лісової** землі та напасти на патруль, який вдвічі чи втричі менший! Медикицька випустила кігті й злісно загарчала. Якби вона була воячкою, вона б розірвала їх на шматки! Із думок її вивів провідник, який роздавав накази.

— Ми повинні негайно вирушати! Зі мною підуть Лисохвіст, Луносвіта, Бурозубка, Чорношуб, Снігогорлик, Ночесвіта, Пелюстколапка та Кленолапка, — скомандував Туманозір. Названі коти підійшли до нього. — В додатковий патруль ввійдуть Жаросерд, Димохвоста, Кленолист, Ружолапка, Сонцелап та Срібнолистка. Тоді він змахнув хвостом і вояки рушили за ним.

Тим часом, Плямолапка оторопіло стояла біля входу в ясла. Туманозір відправив її сестру на бій?! «Хоч вона і в додатковому патрулі, скоріше за все їй доведеться битися, — з сумом подумала учениця». Тоді вона почула голос, що лунав з ясел.

— Хто там так верещить? Щось сталося? — спитала Білосніжка, виходячи з кубла.

— Квітковий Клан захопив шматок території та напав на патруль Тигросерда, — похмуро відповіла Плямолапка.

— Ох ці Квіткові воїни... Одні проблеми від них, — пробурчала біла кішка і похитала головою, так як чудово знає про норовливість Квіткових котів. Вона попрямувала до кубла медикотів і, не обертаючись, нявкнула учениці: — піду, приготую трави, бо, судячи з усього, поранених буде чимало. Плямолапка дивилася їй вслід і важко зітхнула.

\*\*\*Ружолапка стрімко бігла поруч зі своїми побратимами. Кицькине серце шалено калатало, а груди тяжко здіймалися. Її перший бій! Хоч вона і була всього лише пів повні як новачка, вона вже дечого навчилася, однак Ружолапці варто вибирати суперників її рівня.

— Ти, напевно, хвилюєшся? Ти ж вперше побачиш справжній бій, — зненацька спитав Кленолист, який біг пліч-о-пліч зі смуганькою.

— Трішки, — відповіла кицька, та побачивши пришурений погляд батька, сказала: — Гаразд, дуже. Я б хотіла битися, але боюся, що моїх навичок та знань просто не вистачить, щоб побороти навіть найслабшого новака.

На мить Кленолист зупинився та поглянув у вічі своєї доньки.

— Навіть якщо ти битимишся, то твої інстинкти самі підкажуть тобі, як і куди цілитися. Та ти не думай, що Туманозір хотів послати тебе на кривавий бій. Він просто хоче, щоб ти спостерігала за битвою з кущів.

Від цих слів Ружолапка повеселішала. Разом із ними, інші вояки також зупинилися. Туманозір підняв хвіст в знак рушити за ним. Тоді він підійшов до Кленолиста і щось прошепотів. Коли старший вояк кивнув, патруль провідника кинувся вниз, а коти іншого патруля причаїлися за низкою густих кущів лісових ягід. Ружолапка також причаїлася біля троянди, що дивом виросла в лісі. Колючки рослини чіплялися за темно-руде хутро новачки, тому вона тихо зойкнула. Та коли киця нарешті всілася, вона побачила поле битви і вжахнулася. Долина була залита кров'ю, там стояло купа ворожих вояків. Мускуляста золотава кицька притиснула Тигросерда, Лісового воєводу, до землі та щось казала. «Це, напевно, воєвода Квіткового Клану, — здогадалася учениця». Ружолапка нашорошила вуха і розчула слова.

— Ну що, здаєшся, Тигросерде? — прошипіла кішка. Вона ще сильніше впила свої гострющі кігті в широкі плечі кота.

— Ніколи! Коли підмога прийде, вам кінець! — якомога чіткіше і голосніше нявкнув смугань.

В відповідь, Квіткові вояки загарчали. Тоді Ружолапка перевела погляд трішки лівіше. О ні! Світло-сірий кіт з бурштиновими очима по імені Березоликий стояв, прикриваючи своїм гнучким тілом бездиханну смугасту постать. Це була Злотошубка. Її, завжди доглянуте хутро, тепер було обплямоване кров'ю, на її боку виднілися рана, яка сильно кровоточила, а очі були привідкриті. Ружолапка вжахнулася. Злотошубка не повинна загинути через якихось лиходіїв! Новачка випустила кігті та загарчала, але тут на неї шикнула Срібнолистка. В цей момент Туманозір видав бойовий клич і вояки кинулися на ворожих котів. Вони крутилися, борюкалися і верещали. Туманозір скинув з Тигросерда кішку і зашипів:

— Вільхоносо, у вас є два вибори: здатися або померти!

Вільхоноса посміхнулася та злісно прищурила свої зелені очі, замахавши пухнастим хвостом.

— Ха! Віднині ця територія належатиме Квітковому Кланові!

— Цього не буде! Якщо потрібно, ми будемо боротися вічно! — прокричав через галас битви провідник Лісового Клану.

— Дурнику, та ми повбиваємо вас за лічені секунди! — помуркотіла Вільхоноса. — Ви, Лісові коти, суцільні миротворці, тож не думаю, що вам вистачить мужності дати нам відсіч.

Та проговоривши ці слова, Вільхоносу миттєво пришпилили до землі. Туманозір з люттю зашипів ввічі кішці, використовуючи знаменитий, дещо безкорисний, бойовий прийом Лісового Клану — миттєвий удар.

Навколо ще досі вирувала битва. Он Чорношуб стрибнув на спину якомусь чорно-білому котові, який переважав розміром та силою. Ночесвіта з люттю шматувала незнайому світлу кицьку, а Кленолапка з Пелюстколапкою ухилялися від ударів смугастого кота. Тим часом Ружолапка, разом з Димохвостою, залишилися чатувати в кущах. Інші члени патруля виконували своє завдання: Срібнолистка та Сонцелап відвели Злотошубку, Тигросерда та Березоликого з битви, а інші кинулися на підмогу.

«Великий Зореклане, зупини це! - подумки попрохала новачка».

Враз Вільхоноса, яка нарешті вибралася з лап Туманозора, подала клич здаватися. Її вояки попрямували за нею. Невже Лісовий Клан переміг? Ружолапка перевела погляд на провідника. Смугастий кіт оглянув долину та що сили прокричав:

— Лісовий Клан переміг!

В відповідь, вояки радісно заверещали. Тоді Туманозір змахнув хвостом і коти поплелися за ними. Ружолапка підбігла до Кленолиста та оглянула його на пошуки серйозних травм. Але якщо не рахувати подряпину на щоці та плечі, то їх не було. Кицька зустріла погляд батька і їй стало легше на душі.

«Ех, якби ж тут була Плямолапка... - подумала смуганька».

Коли вояки увійшли до табору, ті, що залишилися, неабияк зраділи та почали розпитувати про битву. Ті, що були сильно поранені, попрямували до кубла медикотів. Ружолапка озирнулася у пошуках сестри і побачила, як та вискочила з кубла. Та коли Плямолапка побачила кицю, її погляд став радісним і вона кивнула темно-рудій та зникла в кублі.