Vaniah

Jméno: Vaniah

Rasa: Gnóm

Zaměření: Magie temnoty

Přesvědčení: Neutrální - ve své podstatě není zlý, spíš sebestředný, arogantní, vypočítavý. Na druhou stranu se rád baví. Nerad dělá špinavou práci a s velkým uspokojením se dívá, jak ji za něj dělají druzí. Vyšší dobro jej nezajímá, ale taky bezdůvodně neubližuje druhým. Maximálně jen něco nevinného ze škodolibosti případně pro pobavení.

Je fascinován vším co má s magií něco společného, runy, staré svitky ale i magické tvory. Toužící po objevování neprozkoumaných míst a taky něco na tom samozřejmě vydělat, případně mít jiný prospěch.

Přitahuje problémy a většinu konfliktu řeší svou kuší, či jinými hrozbami. Každopádně nestřílí lidi na potkání, takže pokud rozpoutá hospodskou rvačku nebo ho načapají stráže při něčem nelegálním, nejčastěji bere nohy na ramena, protože jeho kůže je přece to nejdůležitější.

Historie: vyrůstal v lidském městě. Snažil se moc nezaplétat s úřady, byrokraty a všema kdo mu říkal, co může a nemůže dělat. Jeho zvídavá povaha, ho nevedla do archívů škol ani knihoven. Chtěl prozkoumávat zapovězené ruiny, opuštěné chrámy a staré kobky. Na prvním místě byl výdělek a s partou dvou kumpánů byli skvěle sehraní. Jen ten zisk si představovali jiný. Většinou se neodvažovali do samotných ruin. Spíš prohledávali místa už objevené, jestli tam před nimi náhodou někdo něco nepřehlédl. Vydělali si sotva na přežití a nikdy nic převratného nenašli.

Jednou když narazili v horách na opuštěný chrám, zasvěcený nějakému kult, se pod ním propadla podlaha. Vaniah se octl v neprozkoumaných ruinách. Fascinován svým objevem zavolal na své společníky, ať jdou dolů a začal nebojácné procházet s loučí v ruce ruiny, které pravděpodobně sloužili jako tajné patro onoho kultu. Většina ruin byla provizorně upravena ke každodennímu životu, pro jehož obyvatele, kteří všude leželi ve svých tunikách, na kost ohlodáni zubem času. V při prohrabávání osobních věcí zahledl Vaniah v rukách jednoho nebožtíka zajímavou knihu, časem téměř netknutou s prapodivnou vazbou. Vyndal ji dotyčnému z obětí a uschoval ji do torny. V hlavní místnosti byli už jeho společníci, kteří tam došli z druhé strany. Zapálili louce po obvodu místnosti a hledali cokoliv cenného. Celá atmosféra byla nasáklá nepříjemným oparem, něčím zlým, nepřirozeným. Šestý smysl nutil Vaniaha se neustále ohlížet přes rameno s pocitem že je někdo sleduje, že se kolem nich něco mihá. Že jsou kořist, která se blaženě pase a neví jak blízko je smrti.

V tu chvíli to zahlédl… Černý stín se jasně mihl k pochodni. Ale byl to jen stín bez ničeho hmotného, co by ten stín vytvářelo. Prostě jen oblak nejčernější nicoty. Pak už to šlo vše hrozně rychle. Stín přeletěl od jedné pochodně k druhé, ve vteřině byl u třetí, pak čtvrté… Obletěl v okamžiku celou místnost a jednu pochodeň po druhé prudce zhasínal. V posledním okamžiku zhasly najednou všechny tři louče, které zloději drželi v rukou. Nastala tma. Ozval se příšerný křik jako, když stahuju chlapa z kůže. Vaniah na nic nečekal, poslepu se otočil a utíkal do chodby, kterou přišel… Zavadil ramenem o roh a s rukou na zdi utíkal dál temnotou. Kopal, vrážel do zdí rukama, hlavou, nohama, cítil, jak mu po obličeji teče krev z rozseklého čela, v panice se mu nehty drásali po zdi, aby nepřišel o svůj jediný orientační bod.

Když ve tmě zahlédl světlo z průrvy ve stropě kudma spadl dolů přepadl ho historický smích, protože si byl jistý, že tady chcípne. Vysel tam dokonce provazový žebřík, neohrabaně se po něm sápal nahoru. Odvázal jednoho koně a mlátil ho jak šílený, jen aby byl co nejdříve pryč.

Když on i kůň dojeli nad ránem domů, oba zničení jak po třídění bitvě, otevřel láhev kořalky, a začal pít do bezvědomí. Probudil se vedle postele, celý od zaschlé krve, se sedřenými stehny a zničenýma rukama. Snažil si dát dohromady celou záležitost. Jeho parťáci jsou zcela jistě oba mrtví a pro nic. Vše tam zůstalo věci na táboření, celá jejich výbava, dokonce i dva koně tam nechal napospas vlkům. Po chvíli si vzpomněl že něco dával do torny. záhadná kniha v přebalu z černé kůže stažená páskem. První myšlenka byla ihned jí spálit, musí být prokletá jako celé to místo. Zvědavost ovšem byla silnější a nahlédl do ní. Psaná byla zvláštním nářečím. Nedokázal z ní přečíst v podstatě nic. Kniha byla ovšem prosáklá magií, symboly a runy se na papíře měnili a on pochopil, že se nečtou jako slova, spíš promlouvají jako pocity, myšlenky a výjevy. Kniha se zdála že začátku "ostyýhavá", jako by nevěděla co od svého majitele čekat. Ač to chvíli trvalo, tak se mu začala vyjevovat více. Časem si všiml že mu dokonce pomáhá a netrpělivě se ošívá když gnóm nemůže něco pochopit. Obrázky znázorňující rituály, různá kouzla, gesta… Písmena nedávala smysl, jak by měla ale Vaniah byl odhodlaný přijít tomu na kloub. Čas plynul jako voda a zabraný do práce trávil dny luštěním, zkoušením krkolomných gest a objevováním tajů grimoáru. Kniha samotná se mu snažila pomocí a podporovala jej když viděla jeho odhodlání a talent. Něco málo již o magii věděl, a s pomocí jiné literatury pochopil, že rituály slouží k čerpání magické energie. Pomocí ilustrací tomu přišel na kloub a zvládl i nepatrné kouzla z magické školy temnoty. Po pár měsících cvičením a zápolením s knihou opravdu dokázal vyvolat kouzlo cíleně. Uvědomoval si, že je teprve na začátku cesty a že toho má ještě spoustu před sebou. Zjistil že s knihou si vybudoval něco jako vztah. Jako tajemství které nesmí s nikým jiným sdílet. Že si rozumí a sdílí spolu i běžné denní pocity. A že se o jejich vztahu nesmí nikdo nikdy dozvědět. Cítil z knihy tajemno ale nebylo to čiré zlo, spíš to byla jen další entita, která hledá své místo na světě a chce žít svůj život.

Obklopeni inkvizicí, která by je bez váhání oba upálila na jedné hranici, kdyby se o jejich vztahu dozvěděla. Která zničí vše co jim nejde na ruku. Nehodlal ji nikomu ukázat nebo se pochlubit, v tomhle světě nikomu nemohl věřit, jen své knize…

   S rostoucí silou se mu opět zvedalo sebevědomí. Byl si vědom, že doma ze židle se toho o moc víc nedozví. A chtěl svou novou moc dále rozvíjet. Dobrodružná povaha s talentem pro magii měla za následek touhu dál objevovat. A ne už jenom sbírat zbytky, ale opravdové poklady. Ty jsou tam, kde se lidi neodváží.

Stín už nebyla jeho noční můra, ale největší spojenec.

Život Vaniaha jako dobrodruha byl pestrý, a dával spoustu podmětů pro rozvíjení jeho magického i bojového. Předpokládal že cestovat s dobrodruhy, kteří jsou také odlišní v očích řádu, mu dá pocit sounáležitosti a pochopení. Na svých cestách pracoval pro řád i proti němu, bojoval s ohavnostmi, které by vůbec neměly existovat. V aréně sázel na souboj orka s trollem, viděl muže víry, kteří byli posednuti démony. Bránil vesnici před nájezdy nemrtvých. V jednu chvíli bojoval po boku řádového inkvizitora, zatímco mu záda kryla čarodějnice chaosu a všichni tři bojovali za jednu věc. Spřátelil se s trpaslíky, viděl jak divoké tak elfy. Druida, který kořeny rostlin svázal běsnící zvířata, načež sám se přeměnil v obří kočkovitou šelmu.

Jak je známo život dobrodruhů nebývá příliš dlouhý. Čekali by jste že malého gnóma odnese obří orel, zašlape stádo kentaurů, nebo poslouží jako jednohubka rodince zlobrů. Realita byla bohužel jiná.

Vaniah zemřel rukou svých druhů, spolubojovníků s kterými cestoval a doposud se na sebe navzájem spoléhali. Dopustil se chyby a tou byla důvěra. Uprostřed bitvy za život svého druha v knize, se stalo něco, co absolutně nečekal. Elfí válečnice Alana, které důvěřoval nejvíce z celé družiny, jej doslova bodla dýkou do zad, když prováděl rituál. Ten začal ztrácet na kontrole a všichni to jako zázrakem přežili. Vaniah zpráskaný a skoro mrtvý se doplahočil do hostince. Chtěl vysvětlení, ať už pro něj či pro zbytek družiny. Co se stalo dál ovšem absolutně nečekal. Vaniah nedokázal říct ani slovo a všichni se na něj brutálně a krvelačně vrhli. Byl příliš zesláblý a možná, kdyby nebyl tak bláhový a prostě utekl, možná by to přežil. On tomu ale nemohl uvěřit. Obklopil jej řádový plamen, prohozen oknem na nádvoří, kde byl svíjející se v ohni bez náznaku milosti zmasakrován.

Proč? Zasela Alana snad jed do uší svých druhů? Či čekali jen na důvod a příležitost? Nebo že by přece jen měl řád nakonec pravdu. Každý kdo není spjat s řádem, pohltí chaos který otráví jejich mysl a stanou se z nich vraždící bestie. Vrahové, které jen lační po krvi a smrti všeho živého?

Ačkoliv se může zdát, že to byl Vaniahuv konec, tak bohužel pro něj tomu tak nebylo. Místo toho aby jej družina pouze zabila, tak spoutala jeho duši do pradávného artefaktu. Netrvalo to dlouho a družina jeho duši prodala místnímu pánu Hakonovi, který by za normální situace duši pravděpodobně pohltil, či by s ní spáchal jiné zvěrstva. Vaniah měl ovšem menší protekci, jak zjistil věc která byla ukryta v knize, a asi jeho jediný přítel, byl možná druh démona který plní vůli a slouží velkému Červovi. Je teda Vaniahova kapitola ukončená v nekončící agónii astrálních sfér? Nebo by ještě mohl někomu být užitečný víc žívý než mrtvý?

Jedno je jisté, ví že si za svou smrt může sám. Ví, že jediný důvod proč není naživu byla jeho naivita a důvěra k někomu dalšímu, což se mu nakonec stalo osudným. Pokud se tedy Vaniah bude ještě někdy pohybovat po fyzickém světě, skupinu Válečné kočky pohltí temnota a pomsta.