Unohdettu heimo

## Vuorisiivet:

Kuningatar: Kuningatar Rotko

Ulkonäkö: isoja, tanakoita, ruskea- ja punasuomuisia, siivet vahvat ja sysimustat, paksu pyrstö, suora musta harja, mustat kynnet, hampaat ja kieli, lyhyet ylöspäin kaartuvat sarvet, pyöreäy suomut, vahvat kaartuvat kynnet, joilla tarttua kallioon, musta tai harmaa vatsa, rinta ja pyrtön alapuoli

Asuinpaikka: valtavat kalliot Katidean keskellä

Erityiskyvyt: kestävät kylmää, koska hohkavat lämpöä. Syöksevät tulta.

## Metsäsiivet:

Kuningatar: Kuningatar Havu

Ulkonäkö: pieniä, solakoita, pitkä hitaasti kapeneva pyrstö, suomut terävän kolmion muotoisia, ruskeansävyisiä, vihreä tai oranssi harja, joka on pysty ja piikikäs, sirot vihreät tai oranssit siivet, suorat ja pitkät kynnet, suorat ja lyhyet sarvet, vaalea vatsa, rinta ja pyrtön alapuoli

Asuinpaikka: suuri metsä aivan Karidean kaakkois- ja itäosassa

Erityiskyvyt: Metsäsiivillä ei ole varsinaisia erityiskykyjä, mutta vähän niinkuin selllaisia heillä on. Kummallisesti liitäminen tai valuminen eteenpäin, erittäin terävä harja ja pitkällä pyrstöllä voi tarttua tiukkaan otteeseen. Eivät syökse tulta, mutta hampaat ovat tunnetustu Karidean terävimmät.

## Maasiivet:

Kuningatar: Kuningatar Järkäle

Ulkonäkö: punaisia, pieniä, tanakoita, vahvoja, terävät suomut, pysty ja piikikäs harja(ei niin oysty, kyin Metsäsiivillä), joka on ruskea tai musta, piktä ja vahva pyrstö, jonka loppupää on sahalaitainen ja terävä, mustat siivet, ruskeita suomuja punaisen seassa, musta tai ruskea vatsa, rinta ja pyrtön alapuoli, pitkät ja vahvat kaartuvat kynnet, aaltoilevay paksut sarvet, litteä kuono, lyhyet, mutta erittäin terävät hampaat

Asuinpaikka: ryteikköinen alue Karidean pohjoisosassa(pikkuisen myös luoteessa), joka on sekalaista maastoa

Erityiskyvyt: kukaan ei ole oikein perillä maasiivistä, mutta ainakin ne näkevät pimeässä ja pyrstö erittäin piikikäs. Eivät syökse tulta.

## Rantasiivet:

Kuningatar: Kuningatar Salama

Ulkonäkö: keltaisia, oransseja tai kullanruskeaita, pitkä kaartuva kaula, suuret hiekanvaaleat siivet, pyöreät suomut, sahalaitainen oranssi tai ruskea harja, suorat ja pienet sarvet, hiukan ruskeita suomuja muiden seassa, suorat valtavat kynnet, kaareva selkä, lyhyt ja paksu pyrstö, joka suippenee lopussa nopeasti, hiekanvaalea vatsa, rinta ja pyrstln alapuoli, tanakoita ja vahvoja

Asuinpaikka: pitkä, mutta kapea alue koko Karidean itä- ja lounaisosassa. Hieman jopa eteläpuolella. Rantaa, hieman puita.

Erityiskyvyt: syöksevät tulta ja suomut ovat kaksinkertaiset

## Yhdistyneet kostosiivet:

Kuningattaret: Kuningatar Leimahdus(Leimaus), Kuningatar Huippu ja Kuningatar Tumma

Ulkonäkö: täysin sekalainen. Mikä vain mahdollista, sillä Kostosiivissä on kaikkien heimojen lohikäärmeitä

Asuinpaikka: Kostosiivillä ei ole omaa reviiriä. He asuvat piilossa Vuorivaltakunnan kallioiden ja yhden Maavaltakunnan tunnelin alla

Erityiskyvyt: samoja kykyjä kuin muilla heimoilla. Jotkut kyvyt ovat sekoittuneet eri heimojen lohikäärmeiden saatua poikasia.

## Karidean kartta

Kuvasta saat ehkä jonkinlaisen käsityksen siitä, miltä Karidea näyttää, vaikka piirros on tehty nopeasti.

### Muuta

Karidean on keksinyt ja piirtänyt Sadeusva(minä).

## Esinäytös:

Keltainen Rantasiipi Leimahdus rynnisti ulos suuresta kivilinnoituksesta. Hän karjui itkuisella, mutta vihaisella äänellä taakseen:

"Minä kostan vielä! Palaan takaisin, enkä silloin anna mitään armoa, samoin kuin te!" Leimahdus levitti suuret vaaleat siipensä ammolleen ja pyrähti sulavasti ilmaan.

"Leimahdus!" kuului hätääntynyt huuto. Leimahfus liikautti korvaansa ja jatkoi lentoaan. Sitten hän tulikin toisiin aatoksiin ja kaartoi takaisinpäin. Leimahdus jäi ilmaan silmät leiskuen niin, että ei olisi ihme, etteivät ne syttyisi kipinöimään. Jäänkylmästi Leimahdus sihisi punaoranssille rantasiivelle.

"Laava, miksi sinä puhut minulle?" Leimahdus sanoi hiljaa, mutta niin terävällä äänellä, että sillä olisi voinut viiltää keskusvuoret kahtia. Laava katsoi Leimahdusta empien, mutta sai sitten itsevarmuutta.

"Halusit sitä tai et, minä rakastan sinua edelleen. Halusit sitä tai et, minä tulen sinun mukaasi. Leimaus, minä en olisi halunnut, mutta minun oli pakko. Jos olisin siinä tilanteessa puolustanut sinua, minut olisi tapettu, ja sinut silti karkotettu. Leimaus, ota minut mukaasi", Laava vastasi jämerällä äänellä.

Leimahduksen silmät pehmenivät hiukan.

"Hyvä on, tule sitten", hän tokaisi mitäänkertomattomalla äänellä. Muuta sanomatta, tai edes katsomatta, että tuliko Laava perässä, hän kiiti jo kohti keskusvuoria ja niitä ympäröiviä pilviä. Laava lehahti hänen peräänsä pää ja pyrstö hieman riipuksissa, mutta sinisissä silmissä yhtä itsrvarma katse kuin haukalla.

Entiset Rantasiivet katosivat pilviverhon taakse, eikä heistä ole kuulunut mitään kymmeneen vuoteen, eikä vieläkään mitään. Mutta Karidiaan he jäivät ja perustivat unohdetun heimon uudelleen.

## Luku 1

Vuorisiipi Kieleke istui keskusvuorten kätkössä sijaitsevassa Vuorivaltakunnan linnoituksessa pystysuorien kallioiden reunustamassa laaksossa.

Kieleke tarkkaili ympäristöään, kuten hänellä oli aina tapana. Kuningatar Rotko seisoi jähmeänä kuin patsas kivisen timantein koristellun valtaistuimensa edessä. Kielekettä kiinnosti, mitä siellä tapahtui.

Hän levitti sysimustat siipensä levälleen ja lensi korkeammalle pienelle kielekkeelle. Sieltä hän näki paremmin ylös, jossa oli Valtatasanne, eli ylhäisten lohikäärmeiden paikka. Tasanteelta lähti yksi tunneli, joka vei kuningattaren ja tämän tytärten makuuluolaan.

Sitten Kieleke muisti Rotkon jähmeän asennon ja kääntyi taas katsomaan tätä. Rotko tuijotti kauhistuneena ylivartija Huippua ja vartija Luolaa. Kuningattaren ilme oli ahdistunut ja kauhistunut. Vähän niinkuin basenji-koirarodulla, mutta tuhat kertaa pelokkaampi. Sellaista ilmettä harvoin näki tämän kasvoilla.

Yhtäkkiä Rotko lehahti Keskuspylväälle ja alkoi karjua:

"Kokous Keskuspylväällä! Kaikki lohikäätmeet keskuspylväälle nyt heti paikalla!"

Kieleke yllättyi, miten raivoisasti ja hätääntyneesti kuningatar kutsui alamaisiaan. Noin sata lohikäärmettä oli lähes heti Keskuspylväällä. He saapuivat yhtenä mustien siipien myrskynä. Kielekettä tönittiin ja tuupittiin joka suuntaan, ja pian tajusi olrvansa aivan keskuspylvään lähellä, siinä, mistä näki Rotkon parhaiten ja Rotko näki hänet parhaiten.

"Huippu ja Luola toivat kamalia uutisia. Minun vanhimman tyttäreni Vyöry on kadonnut ja jäljet johtavat Surmaluoliin", kuningatar sanoi ahdistuneella ääneklä ja kaikki hiljenivät. Jopa tuuli tuntui lopettaneen suhinansa.

"Kieleke! Tuo hänet takaisin tai tapan sinut!" kuningatar Rotko ärähti. Kieleke tuijotti hetken aina ennen oikeudenmukaista ja armollista lohikäärmettä tajuamatta kunnolla, mitä tämä juuri äsken oli uhannut. Rotkon sysimustat silmät paloivat raivosta ja surusta ja hän sihahti tukahtuneesti:

"Mene, äläkä tule takaisin ilman tytärtäni!"

Kieleke käännähti, juoksi muutaman askeleen ja lensi ylös tuntien sata silmäparia suomuissaa. Hänen teki mieli itkeä. Miten Rokto saattoi? Hän oli aina tukenut Roktoa tämän noustessa valtaan! Hän oli Rotkon sisar!

Kieleke huokaisi surusta ja lannistuksesta. Hänestä tuntui kuin hän olisi menettänyt maailman ympärillään ja hän lentäisi tyhjyydessä, kunnes väsyisi ja putoaisi, putoaisi, putoaisi... Mutta Kieleke tiesi myös, että jos hän jaksaisi lentää sen tyhjyyden läpi, kaikki palaisi ennalleen. Hän yritti olla ajattelematta, miten mahdotonta oli selvitä Surmaluolista. Kukaan ei ollut koskaan palannut sieltä takaisin, paitsi Pikkukivi, joka oli kuollut heti raahauduttuaan paikalle.

Kieleke ravisti päätään ja räpytti kiireesti siipiään, sillä ajatuksissaan hän oli menettänyt paljon korkeutta ja hänen yönmustat siipensä olivat vaarassa raapiutua.

Kieleke katsoi ympärilleen haukansilmän tarkalla katseellaan. Hän näki Surmaluolat. Ne olivat hieman erossa muista vuorista. Jopa täältä kaukaa ylhäältä näki rosoisen mustan luolansuun, joka tuntui huokuvan pahaa ja armottomuutta.

Kieleke kallisti vahvoja siipiään ja kaarsi kauniisti luolan eteen. Kukaan ei tiennyt mitä siellä oli. Kukaan ei tiennyt, mikä siellä tappoi kaikki lohikäärmeet. Kukaan ei tiennyt, palaisiko Kieleke enää koskaan takaisin, jos hän menisi sisään. Oliko niin suuri riski sen arvoista? Kieleke seisoi paikallaan, eikä hänen ollut koskaan vähemmän tehnyt mieli mennä mihinkään. Rosoinen suuaukko oli kuin ammottava kita, jossa törötti rosoiset ja terävemmät hampaat kuin Metsäsiiven. Synkkyys oli läpitunkematon ja mustuus mustempaa mustaa kuin Kieleke pystyisi koskaan kuvailemaan.

Kieleke veti syvään henkeä. *Jos aion pelastaa Vyöryn, se täytyy tehdä mahdollisimman nopeasti.* Hän astui luolaan, ja katui sitä heti.

## Luku 2

Metsäsiipi Vatukka istui metsävaltakunnan rähjäisimmän ja rumimman mökin likaisimmassa nurkassa itkien hiljaa vaaleanvihreät siivet kasvoillaan.

**(**🐱***Voisitko laittaa tarinaani kommenttisi? Siten tietäisin mikä tarinassa on hyvää ja mikä parannettavaa ja muutenkin on kiva tietää mitä mieltä muut ovat. Ei tietenkään ole pakko, mutta kiitos jo etukäteen niille, jotka laittavat!🐱*)**