החוק והמשפט שבאמבר

**‎תפריט האתר: אמבר , פרקי הסיפור , דמויות , בני המשפחה , ממשל ומשטר , ההיסטוריה המוכרת , גאוגרפיה ומקומות , כוחות, החיים היקום וכל השאר**

מערכת המשפט של אמבר היא פיאודלית ואריסטוקרטית במהותה. מהות החוק היא שאדם (כלומר, המלך) הוא הבעלים החוקי של כל הקרקעות והרכוש שתחתיו. הוא מאציל סמכות זו לבעלי סמכות דומה בתורם, וכן הלאה בהמשך השרשרת. ברמתו הבסיסית, החוק הוא "מה שהבחור האחראי אומר שזה, כל עוד אף אחד מעליו לא סותר זאת".

כעת, באופן טבעי מערכת כזו לא יכולה להחזיק מעמד זמן רב במצב טהור. נוצרים קונפליקטים, מחלוקות חייבות להיפתר, כוח חייב להחליף יד. סט של מסורות וטקסים נוצרים עם הזמן, המעוצבים על ידי פסיקות ונסיבות. אנשי כוח מאצילים סמכויות ספציפיות יותר לטפל בעניינים יומיומיים, ומעמד של שופטים צץ כדי להתמודד עם המורכבות והניואנסים שהעניינים הללו מייצרים. הרבה מתועד, אבל רק חלק מהם מתוכנן במובן שאזרח מודרני היה מדמיין את זה. בשורה התחתונה חוקים וכללים קיימים כך שהדברים יתנהלו כפי שהמלך רוצה שהם יתנהלו.

## המלך הוא החוק

מכיוון שלאמבר היה רק מלך אחד, זה מייצר פילוג מעניין. מצד אחד, אין חוקים לגבי המלך. כל מילה שלו היא חוק. מצד שני באמבר יש "רשומות חוק מלכותית" המספיקות כדי למלא ספרייה קטנה. רשומות אלו מסורבלות ולעתים קרובות סותרות אחת את השניה, אבל זה (בשילוב עם זכויות בתי האצולה הגדולים) מספק את הבסיס שממנו נוצר החוק באמבר (יש כמובן ספרנים שמכירים בצורה טובה את כלל רשומות החוק המלכותית).

בנוסף, לעיר אמבר, למשל, יש תקנות נרחבות, פקודות וקודים הנחוצים לתפקודה היומיומי. חוקי מסחר, רכוש, מיסוי וכל השאר אשר נוצרו כדי לאפשר את ניהולה היעיל של העיר. תקנות אלו כמובן שכפופות לרשומות החוק המלכותית.

חוסר הבהירות במערכת החוק היה הבסיס למספר טיהורים לאורך ההיסטוריה של אמבר, מכיוון שכל כמה דורות אדם בעל כוונות טובות מנסה להבין את גוף החוק (הצומח ללא הרף) - כלומר Royal Record. הוא מבן שהחוק הכתוב הוא בלאגן רחב ידיים, וחושב שזה יהיה הרבה יותר שימושי אם ניתן היה לארגן אותו, לסווג אותו, למיין אותו ולסדר אותו ולתקן אותו למשהו הגיוני, אחוד ושימושי לתושבים באמבר. למרבה הצער, לעשות דבר כזה זה להתיימר לדבר בשם המלך. זה כמעט תמיד נגמר רע.

האירוניה היא שמבחינת המלך אוברון עצמו, החוקים הללו אינם חשובים כלל. מבחינתו יש חוק אחד והוא "דבר המלך הוא החוק" וכמובן שלנסות להחיל את דבר על המלך על המלך זו בגידה!

## החוק באמבר בפועל

אין הבחנה אמיתית בין משפט אזרחי לפלילי באמבר. פשעים נגד בני אדם ופשעים נגד רכוש הם עבירות נגד אותו אדם ובעלי הרכוש (האדם והאציל אליו הוא משויך). העיר נחשבת ל-demesne של הכתר (מלבד הנכס בבעלות ישירה של מישהו). למעט עבירות מסוימות, כגון בגידה, כל הפשעים נחשבים בדרך כלל ככאלה נגד מישהו, ולכן יש לו אפשרות לנקוט בצעדים משפטיים או לא. אם אותו מישהו אינו מסוגל לנקוט פעולה (בגלל, למשל, הוא נרצח), בדרך כלל מוטלת החובה על קרוביו לעשות זאת. מסיבה זו, פשעים המבוצעים נגד בני אצולה או סוחרים עשירים זוכים בדרך כלל ליחס רציני יותר.

פשעים שבוצעו בעיר אמבר, נופלים תחת ההשפעה של משמר העיר אמבר . תפקידם לשמור על השקט. הם גם חוקרים פשעים מטעם צדדים לא מזוהים, או לבקשת הצד הניזוק. רוב מה שהם עוסקים בו זה גניבה קטנה, תקיפה וכדומה, בקרב המעמדות הנמוכים. בגדול, הם מנסים להתרחק מכל דבר שעלול לערב אותם בפוליטיקה של בני האצולה, ידוע שהם מושחתים במקצת, אם כי יש חברי המשמר בודדים הגונים. כל האזרחים צפויים לשתף פעולה עם המשמר, ללא קשר לדרגתם, והמשמר יתערב בדרך כלל אם יש אלימות ציבורית, ללא קשר למי המעורב, אם כי יש סיכוי גבוה יותר שאם מעורבים באירוע בני אצולה הם ישתדלו להתרחק אלא אם כן הם בטוחים למדי שהכתר או הכנסייה יגבו אותם.

העונש על רוב הפרות החוק נוטה להיות צורה כלשהי של פיצוי לנפגע. פשעים חמורים, במיוחד אלה נגד הכתר, עשויים להיענש בהשלכת העבריין לכלא שמתחת לארמון באמבר, ועשויים להגיע עד להוצאה להורג.

צדק עבור כל אחד מלבד האצולה הוא בדרך כלל נחלתם של שופטי אמבר, שופטים שמונו על ידי הכתר השומעים תיקים ופוסקים. כל המקרים שבהם אציל נאשם, תיקי בהיקף כספי עצום, וכל תיק שעונשם כרוך יותר מכמה ימים בצינוקים, נדון ישירות על ידי המלך או מי מטעמו.

### סכסוכים של בני האצולה

בקרב המעמדות הגבוהים, רוב הסכסוכים המשפטיים הם בתחום החוזים, או מקרים אחרים שבהם צד אחד מרגיש שנעשה לו עוול. כאשר חבר באצולה מעורב, או מעורב מספיק כסף, מקרים אלו נשמעים על ידי הכתר על פי בקשת אחד הצדדים המעורבים, אם כי המלך רשאי למנות מישהו שיטפל בכך במקום לשמוע ולפסוק בתיק. עַצמוֹ. אחרת, סכסוכים מסוג זה מטופלים על ידי בית המשפט.

לרוב בסכסוכים של בני האצולה יש חוסר רצון בולט להביא עניינים כאלה בפני הכתר. ראשית, מקרים אלו נדונים בדרך כלל בבית המשפט הפתוח, דבר שעלול להיות מביך, ועלול לחשוף סודות שאחד הצדדים או שניהם אינם מעוניינים לחשוף. שנית, יש הסבורים כי שיקול הדעת של אוברון הוא גחמני, ושיקול הדעת של אריק (שבדרך כלל ממונה מטעמו) היה לעתים קרובות מונע ממניעים פוליטיים. צדק לא היה בהכרח מאפיין בולט של פסקי דין כאלה. כתוצאה מכך, התפתחו שתי שיטות אחרות ליישוב סכסוכים כאלה.

**השיטה הראשונה היא הנקמה** - בעצם, נקמה עצמית. הבעיה עם נקמה היא שהיא נוטה להוליד עוד נקמה, ויש לה השפעה מערערת יציבות על החברה. לבני האצולה יש רצון נלהב, ברוב המקרים, להימנע מנקמה. בעוד שהכתר בעצם מתרץ פעולות שבוצעו במרדף אחר נקמה צודקת, קיימת סכנה ברורה שהכתר יוכל לפסוק במועד מאוחר יותר כי הנקמה הייתה בלתי צודקת, ולחשוף את מי שביצעו נקמה לעונשו של הכתר.

**השיטה השנייה היא בוררות** - אנשים יכולים לבחור שהמחלוקות שלהם תוכרע על ידי צד שלישי נייטרלי לכאורה, והם יסכימו להיות כבולים לתוצאה של פסק הדין של הבורר.

ראוי לציין שלמסדר הבהירות - מסדר חוקרים-אבירים שנוסד על ידי בליז בסוף תקופת שלטונה של קלריסה כמלכה, יש היסטוריה ארוכה ומכובדת כקבוצה מהימנה של בוררים וחוקרים פרטיים מיומנים. סוג זה של בוררות חוץ-משפטית הועילה לא רק למחלוקות משמעותיות בין האצולה, שאחרת עלולות להגיע לכתר לשיפוט, אלא גם למה שהם בעצם מחלוקות חברתיות - ענייני כבוד וכדומה. הצדדים המעורבים בדרך כלל מסכימים לבוררות במיוחד משום שהם לא רוצים להסדיר את העניין באמצעות נקמה, או להביא את העניין בפני הכתר. לאחר שהצדדים נתנו את דברם לקיים בוררות, הפרת הסכם זה נחשבת כבלתי מכובדת.

בעוד שהמסורת היא שמנסים לסייע למסדר במקרים אלה, הבתים משתפים פעולה או לא עם מקרים בודדים מסיבותיהם, ולמסדר אין סמכות ישירה להורות על שיתוף פעולה. לאחר חקירה כזו, המסדר עדיין עשוי לתת ולנסות לבצע פסק דין. מבחינה משפטית, מתייחסים לכך כאילו פסק דין כזה נעשה על פי תנאי נקמה. מבחינה חברתית, מדובר ברמות שונות של קבילות, בהתאם למקרה הפרטני. מבחינה היסטורית, במקרים שבהם התיק או הנקמה שנוצרה לאחר מכן הגיעו לידי הכתר לטיפול, הכתר סירב להעמיד לדין חוקרים אבירים על חלקם במתן פסק דין, במקום זאת ראה דברים כאלה באחריות האצילים. בית שביקש את עזרתם. זה העניק לצו הגנה מסוימת, אך אינו מסיר את ההשלכות החברתיות והפוליטיות (והמשפטיות) של פסקי דין כאלה.

המסדר עושה לפעמים עבודת חוזה עבור הכתר. לרוב זה מיועד לאוצר, שעבורו הם מכהנים תדיר בתפקיד רואי חשבון שכירים. עם זאת, הכתר מתקשר לפעמים עם המסדר כדי לחקור עניין הקשור לקרום העליון, ולהחזיר דיווח לכתר. במקרים של חוזה כתר, עדיין אין צורך לשתף פעולה עם המסדר מבחינה טכנית - אבל האבירים החוקרים יכולים בדרך כלל להשיג צו כתר על משהו במידת הצורך, והכתר בדרך כלל מאוד לא מרוצה מאי הנוחות שבטיפול בבקשה , כך שהלחץ לשתף פעולה הוא בהתאם הרבה יותר גבוה.

גם אוברון וגם אריק עודדו בדרך כלל את בני האצולה ליישב מחלוקות בינם לבין עצמם. הבאת מקרים כאלה לתשומת ליבו של הכתר הייתה לעתים קרובות כדי להבטיח שאף אחד מהצדדים לא היה מרוצה מהתוצאות, וכמעט בהכרח תעבור פוליטיזציה.

### חוקים ספציפיים באמבר

#### דו-קרב

דו-קרב הוא חוקי, אבל מבוקר מאוד. ישנם כללים וחוקים נרחבים ומפורטים המפרטים את הנסיבות המדויקות שבהן מותר לערוך דו-קרב. זה יכול להיות מספיק מבלבל שאחד היתרונות שאנשי מקצוע מביאים לשולחן הוא היכולת לנווט בפרטים. כמה נקודות ראויות לציון:

**רק לאצילים יש את הזכות לדו-קרב**. הם עשויים לשכור נציגים ממעמדות אחרים, אבל הדו-קרב חייב להיות בין אצילים. מהצד השני, המעמד הגבוה בעל הכספים הלא-אצילי (מעמד הסוחרים העשיר) שוכר לפעמים אצילים קטנים שיעשו עבורם את הדו-קרב שלהם. זה לפעמים עיסוק של בנים צעירים עניים של האצולה, למשל.

**לדו-קרב חייב להיות עד בעל סמכות לגיטימית**. דוכס, ברון, מלך או נסיך יושבים רשאים לקחת תפקיד זה זאת. אולם, לעיתים גם שופטים, קציני הצבא, הצי ואבירים נחשבים כגיטימיים. אחרים עשויים להיות לגיטימיים בנסיבות ספציפיות. קברניט ספינה, למשל, עשוי לפקח על דו-קרב בספינתו בים, אך לא ביבשה. החריג לכך הוא שלאדם אסור לפקח על דו-קרב עם אחד מחבריו - העד, רצוי עדים, חייב להיות צד שלישי. כמו כן, חשוב שהעד יהיה בעל אופי שאין להטיל דופי – דו-קרב שלא עדים כראוי הוא **רצח**, ואם יש עד יחיד והוא מת או יימצא ששיקר, שוחד או נכפה בדרך אחרת, יטופל ככזה. לשם כך, נדיר שבדו-קרב יהיה עד יחיד, והדבר עשוי להזמין שאלות לא רצויות. במצבים שבהם לא ניתן לארגן עדים נוספים, קהל עדיין מספק מידה מסוימת של הגנה משפטית אם יתעוררו שאלות.

**לעולם אין חובה חוקית לדו-קרב**, אלא אם זה חלק מפסיקה שיפוטית. זה עניין של נימוס.

עם כל מה שהחוקים ספציפיים ומפורטים, הם לא תמיד מתקיימים. דו-קרב נערכים לעתים קרובות בין גורמים שונים וכל עוד לא מוצאים גופה, בדרך כלל, הכל בסדר.

**כמה הערות נוספות על דו-קרב:**

**דו-קרב תמיד צריך להיות על** **עניין מסוים, בדרך כלל עלבון**, שבו צד אחד דורש סיפוק. הדו-קרב, לאחר שמתבצע, נחשב להסדרת העניין עבור שני הצדדים המעורבים - אסור להשתמש באותו עניין שוב כעילה לדו-קרב, וגם הדו-קרב עצמו לא ייחשב כעניין ראוי. הדו-קרב עצמו אינו משרת מטרה נוספת מאשר לספק את כבודם של שני הצדדים, והמפסיד צפוי לוותר על עמדת המנצח, בין אם בהתנצלות, בהכרה וכדומה.

**למרות שזה בדרך כלל ההיקף הפורמלי, יכולים להיות סיבות נוספות**. סיבה הוא לעתים קרובות מרכיב בדו-קרב, שבהם שני צדדים עשויים להתחרות בדו-קרב על תנאים ספציפיים, או על תנאים מעבר להסדרת הכבוד. זה נחשב לעניין נפרד מעניין הדו-קרב עצמו, והוא מטופל כמו כל עניין אחר, הנכנס באופן חופשי ומוסכם עליו. לסירוב אין כל השפעה על נחיצות הדו-קרב עצמו.

**בעניין האלופים (הנציג הלוחם מטעם)**, יש מעט כללים קונקרטיים, אבל הצורה הבאה היא טובה: המאותגר יכול תמיד לקרוא לאלוף מטעמו, אבל המתמודד לא. במקום זאת, מתמודד המעוניין להשתמש באלוף צריך שהאלוף יוציא את קריאת התיגר.

**תנאי הדו-קרב**, במיוחד הזמן, צריכים להיות מוגדרים צורה ברורה. זה לא חובה, אבל זה חשוב מכיוון שהוא דורש מהאלופים להיות בהישג יד, וזה שומר על עניינים מיידיים ומעל הלוח.

#### זְנוּת

מבחינה טכנית, זנות אינה חוקית באמבר (ומנוגדת לדת החדקרן ולמוסר האבירי), אך היא גם נפוצה בכל מקום, כפי שניתן לצפות בעיר נמל. אכיפת החוק היא אקראית במקרה הטוב.

אנשי דת נוהגים להטיף באופן קבוע כנגדה (למרות שהם מהלקוחות הקבועים ביותר של מוסד זה).

ישנם קומץ של בתי בושת בעיר (המכונית "בתי הארחה") אשר, לפי המסורת הרווחת, אינם תחת האיסור הברור של המלך אוברון. מקומות אלה היו מועדפים על ידי אוברון בשלב זה או אחר כמקור טוב לאיסוף מידע, וכתוצאה מכך, המשמר (המכונים השחפים) עוצם את עינו ביחס אליהם. באופן מציאותי,

#### חיילים בתחומי העיר

ישנם חוקים רבים, תקדימים וחריגים לחוק אמבר הקשורים לנוכחותם של גברים חמושים בעיר אמבר, אך הם מסתכמים בשתי נקודות פשוטות:

1) אנשים חמושים בצורה כבדה ומוכנים למלחמה הם רעים לעסקים.

2) אם אין צבא בעיר, הרבה יותר קשה לפלוש לארמון.

האופן שבו, באופן ספציפי, זה מיושם יכול להשתנות מאוד. יש חוקים בספרים לגבי מה זה בדיוק נחשב כ "חגור למלחמה", והמספרים המדויקים של החיילים המבוססים על כותרת, אבל הם מבלבלים וסותרים, ובדרך כלל ניתן לצטט אותם מטעמי נוחות.

הכוחות הצבאיים היחידים שנמצאים במספרים משמעותיים בעיר אמבר הם אנשי משמר הארמון (המכונים הכלבים) וכל כוח אחר שהמלך (או העוצר) מאשר. לאצילים ולעשירים יכולים להיות שומרי ראש במספרים סבירים, אבל לא מספיק כדי להשפיע באופן משמעותי על העיר. באופן דומה, אנשים שמסתובבים חמושים ומשוריינים עד לשיניים יכולים לצפות שזו תהיה סיבה להטרדה, אלא אם כן הם לובשים צבעים באופן בולט. זה קצת קונטקסטואלי - אביר שרוכב לעיר אולי לא יתנכלו לו, אבל אם הוא משוגע מספיק כדי ללכת לשתות לבוש בשיריון לוחות, זו הזמנה לצרות.

#### זכויות אדם

חופש הביטוי, זכות לעו"ד וכל שאר הדברים המגניבים האלה? לא כל כך. זה לא אומר שאין זכויות, אבל ככל שאתה חשוב יותר, כך יש לך יותר זכויות. באופן כללי, המדד האמיתי לזכויות שלך הוא מי יעמוד בשבילך כשאתה נזרק לתא.

#### חסינות דיפלומטית

חסינות דיפלומטית היא עניין של מסורת יותר מאשר חוק. לשגרירים שהוכרו על ידי הכתר יש מידה מסוימת של מרחב פעולה, אבל הם רחוקים מלהיות מוגנים באופן מוחלט תחת חסינות דיפלומטית. בסופו של דבר, מי שיעשה בעיות אותו עיקרון של החוק הרגיל יחול עליו (כל עוד זה לא מפריע ליחסי החוץ של אמבר).

## הסמכות המשפטית באמבר

למרות שלמלך (או לעוצר, במקומו) יש סמכות מוחלטת באמבר, אף אחד אחר לא עושה זאת.

כל הלורדים של אמבר בעלי התואר, הקרקעות - ראשי הבתים - יש סמכות חוקית על אדמותיהם, על פני התושבים באדמות אלה, מלבד שהם עדיין לא יכולים לעבור על אף אחד מחוקי הכתר. ביסודו של דבר, ללורד יש זכות לצדק נמוך על אנשיו שלו על אדמותיו שלו, כולל טיפול בעניינים אזרחיים כגון סכסוכי חוזים. רוב הזמן, זה למעשה מטופל על ידי השופט של הכתר, מכיוון שרבים מהלורדים לא רוצים לבזבז את זמנם בטיפול בעניינים פעוטים.

מרבית האזרחים בעיר אמבר אינם נחשבים כוסאלים או ככפופים לבני אצולה; הם נחשבים לחלק מהעיר אמבר, וכפופים לחוקי העיר ולצדקתה.

עם זאת, חלק גדול מהאוכלוסיית באמבר מרוכזת בעיר אמבר, שהיא כור היתוך ענק, והאופי הקוסמופוליטי שלה והמשקל היחסי של הכסף (שאמנם חשוב פחות מהלידה, אבל עדיין חשוב מאוד) הופכים את החברה שלה לפחות ברורה. פיאודלי. יתר על כן, זרים זוכים ליחס זהה בעצם לאזרחיה של אמבר ממעמד חברתי דומה, עם ריקוד זהיר של פוליטיקה לבעלי דרג גבוה או עושר יוצא דופן.

אלה שמונו על ידי הכתר לתפקידים מסוימים נושאים את משקל הסמכות של הכתר בעת מתן הצהרות הקשורות לתפקידם. באופן דומה, בקשותיהם הסבירות הקשורות לעבודה נושאות סמכות זו. אם ההצהרה לא מוצאת חן בעיניו או לא מעוניינים להיענות לבקשה, ניתן לערער עליה לכתר, אך לכתר אין היסטורית סבלנות מועטה למי שמפריע לידיים המוציאות את רצונו. מחאה לכתר עולה הון פוליטי אחד, ומוטב היה לקוות שהמחאה תיבחן על ידי הכתר כתקינה.

מעבר לכך (ולדרגה צבאית במצבים צבאיים, כמובן), לאנשים בדרך כלל אין סמכות חוקית לרמות אחד את השני. מבחינה חוקית, לורד לא יכול פשוט להורות לאדם הפשוט ברחוב לעשות משהו בשבילו, למרות שבפועל זה קורה ("אתה שם, תביא את המזוודות שלי!") - אבל זה נכון לזרוק לבחור קצת מטבעות בעבור עבודתו, וזה חלק מ"אתה תעשה את זה אם אתה יודע מה טוב בשבילך", בניגוד לסמכות חוקית בפועל. זה נכון אפילו לגבי הנסיכים. זה כן חל גם במעלה הדרגות - אחד הלורדים יכול לסרב לבקשה מאחד הנסיכים, למשל, אבל יש לזה השלכות פוליטיות וחברתיות פוטנציאליות.

מלבד חוקיות, יש לחץ חברתי אדיר לכבד את האצילים. במקרה של המעמדות הנמוכים, גמול על חוסר כבוד יכול להיות מיידי; למשל, אדם פשוט שמעליב לורד עלול מאוד להיתפס על ידי חבריו של לורד, להוציא אותו בחזרה ולהכות אותו בחוזקה, כשמערכת המשפט תעלים עין מהתקיפה. בקרב המעמדות הגבוהים המצב מורכב יותר. אם לורד בדרג נמוך יותר מעליב לורד בדרגה גבוהה יותר, זה עניין של כבוד, משהו שאולי יוסדר בדו-קרב או משהו דומה. אם סוחר עשיר מעליב את לורד, זה כנראה משהו שצריך להתגבר עליו ולהסדיר עם איזושהי נקמה שקטה.

## השופטים של הכתר

על הנייר, כל העניינים המשפטיים מטופלים בצורה פיאודלית. הנושאים נלקחים לאדון שלך, השולט, ואתה חי עם זה. הבעיה היא שזה פשוט לא מעשי כשיש לך סוג של אוכלוסיה ועסקים ששייכים לעיר אמבר ולא לבן אצולה כלשהו, אז מערכת של בתי משפט התפתחה עם הזמן כדי לטפל בעניינים האלה.

בראש ובראשונה, יש את העניין הפשוט שלא צריך להטריד את המלך על כל דבר קטן, אז אוברון יצר שופטים. מעטים במספר, התואר העניק להם סמכות להסתובב בין דוכסים ונסיכים, ואפשר להם לשפוט במקומות רחוקים מהכס או בעניינים חשובים מדי עבור חצרות פחותות אך קטנים מדי עבור המלך. אולי חשוב מכך, תפקידם היה לראות שהעניינים המשפטיים יתנהלו בצורה חלקה, ולשם כך הם שימשו כיועצים וחוקרים בכל עניין שעשוי לעניין את המלכים. בעוד שהם לא יכלו, למשל, לפסוק בעניין פנימי לבית גדול, או בין שני דוכסים, הם יכלו לבדוק את העניין כדי שהמלך יהיה מוכן ככל האפשר לעשות זאת. השופטים יכלו גם למנות ולהדיח שופטים.

השופטים מפקחים על ענייני מסחר, מסים וסכסוכים קטנים.

מינוי כשופט לאדם פשוט נחשב ככבוד גדול, מינויו לשופט של בן אצולה נמוך נחשב כעבודה מעט עלובה אך סבירה לחלוטין.

לסיכום, עיקר העניינים המשפטיים היום-יומיים מטופלים על ידי שופטים.