Kapitola I. Lovec a jeho kořist

***TLDR:** Družina putuje do koldavské divočiny, kde s pomocí divoké čarodějky Sibylly, kterou před časem zajali místní lovci, prošetřuje jisté záhadné události, které sužují místní lid. Ukáže se, že na vině nejsou ani skřeti, ani lesní elfové, jak se domníval místní vladyka Kolda, ale jakýsi vlčí démon z divočiny, z něhož se nakonec vyklube ztracený dragounský hrdina Mocný Wulfric, který před šestnácti lety podlehl své krvežíznivosti umocněné démonickým prokletím meče Gul'troqu. Současný masakr však působil kvůli tomu, že v koldavských osadách hledal právě čarodějku Sibyllu, která ho v divočině před časem našla a navázala s ním romatnický vztah. Jyyku pozná, že Wulfric je stižen prokletím stejného démona, jako jeho domnělý otec Magnus a Janek tvrdí, že démon může být poražen jen svým vlastním výtvorem. Stejný démon, který prý vykoval teď už zničený Gul'troq, vykoval i Drangheim, legendární meč pánů z Býkova.*

## Kdy:

20.05., 28.05., 23.07., 30.07., 13.08., 20.08., 27.08. a 10.09.2020

## Cíle:

Prozkoumat Východní podhůří Koldavy, objasnit osud dvou vyslaných hraničářských hlídek, případně zlikvidovat zdroj problémů a zachránit jakékoliv přeživší. Prioritou je záchrána učně zesnulého koldavského mudrce Želibora.

## Souhrn:

Janek po pěti letech dává
dohromady starou partu, aby mu pomohla dělat eskortu profesoru Galvínovi na služební cestě do Koldavy. Cestou přenocují v dragounské pevnosti
Ascalonu, kde se Galvín s Jankem zdrží i v následujících dnech. Zbytek družiny, tedy Aughi, Leslav, Albert a nově příchozí půlelf Jyyku mají zatím v předstihu v Galvínově pověření spěšně pokračovat dál do Koldavy. V jejích hvozdech naráží na zuboženou tlupu skřetích mrchožroutů, kteří probírali zboží zmasakrované
karavany. Po neúspěšném pokusu o vyjednávání a krátké šarvátce je však družina obrací na útěk. Nebohého Leslava však při ohledávání mrtvol jeden z umírajících skřetů ošklivě pokouše na krku. I přes Jyykuovu ustavičnou péči je z toho nakonec ošklivá infekce a jeho stav se rychle horší. Když zoufalá družina konečně dosáhne Koldova hradiště, místní hraničáři i prostý lid jsou k nim nedůvěřiví až nepřátelští. Místní vladyka tvrdí, že onen
dopis žadonící Galvína o pomoc nepsal a že z problémů ve Východním podhůří
viní právě skřety nebo proradné lesní elfy. Proto družina složená ze skřetů a elfů, která se pomocí falešných dokumentů domáhá vstupu do hradiště je nanejvýš podezřelá. Nakonec družiníky nechává odzbrojit a vhodit do hluboké blátivé
díry.

V noci je však navštěvuje v kápi zahalená postava, která uplatí stráž, aby s nimi
mohla soukromě promluvit. Je to sám dědic Koldavy, Mladý Kolda, který vysvětluje, že onen dopis pro Galvína psal ve skutečnosti on, protože jeho hrdý otec ustavičně odmítá hledat pomoc zvenčí. Mladý Kolda se naštěstí postará, aby Leslav dostal
náležité ošetření a péči. Zda je pro něj už příliš pozdě, či nikoliv ukáže čas. Mladý Kolda dále nabízí pomoc při útěku a štědrou odměnu,
podaří-li se družiníkům přijít na kloub oněm událostem záhadným, které Východní podhůří
sužují. Prý odtamtud nemají už skoro měsíc žádné zprávy, a to i přesto, že vladyka vyslal už celé dvě eskadry ostřílených hraničářů, aby to prošetřily. S tou druhou dokonce i učně místního nedávno zesnulého mudrce, který byl ve věcech nadpřirozena zběhlý. Nevrátil se nikdo, krom zuboženého cizí krví zbroceného psa. Pod rouškou následující noci družiníci prchají z Koldova hradiště. Cestou vysvobozují na smrt odsouzenou čarodějku z divočiny, kterou před nějakou
dobou lapili koldavští lovci a která se má v Leslavově nepřítomnosti stát jejich průvodcem divočinou. Ta radí, že jediným způsobem jak proslulým koldavským stopařům uniknout je vytvoření falešné stopy. Proto vysílají nebohého Alberta dál po cestě zatímco Aughi s Jyykuem následují čarodějku hustým houštím na sever.

Bohužel s ní dlouho krok neudrží a brzy se tak ocitají sami v temnotách nočního hvozdu. Po chvíli bloudění ztíženém svody bludiček vidí mezi stromy světlo přívětivého táborového ohně, k němuž je zve prastarý potulný elf, který se představí jako Durandir. Vypráví jim o lese a jeho krvavé historii. Co ví, tak na východě už mnoho elfů nežije, protože je prý po válce s černokněžníky vyhnaly zdevastované zbytky skřetích hord prchajících ze severu od nedobytých Dwergheimských bran. Nakonec varuje, že les sám je živý a že by bylo nemoudré udělat si z něj nepřítele. Pak mizí v temnotě koldavské noci. I díky Durandirově elfímu nektaru družina po dlouhé době upadá do blaženého bezesného spánku. V krásném teplém ránu je pak čeká čarodějka z divočiny, která se konečně představí jako Sibylla a vede je dál směrem k Východnímu podhůří. Po krátké přestávce na okraji nehostinného Mlžného průsmyku pokračují dále a brzy v lese objevují kostěné symboly označující skřetí teritoria. S vypětím všech sil se jim podaří proklouznout kolem skřetích lovců a k večeru přichází k jedné z lidských osad. Je opuštěná a její ohledání prozradí, že osadníci se zřejmě dlouho bránili před něčím, co pro ně v noci přicházelo z divočiny. Nakonec se však sbalili a odešli pryč.

Druhého dne družina odhalila zmasakrovaný tábor koldavských hraničářů, jejichž z kůže stažená těla visela v korunách stromů. Dobře vybavená felčarská brašna navíc prozrazovala, že šlo o druhou koldavskou výpravu, s níž šel i mudrcův učeň. Další stopy směřující dál na sever je dovedli až ke skřetí osadě. Po zahnání několika vyhladovělých vlků ji prohledali. Byla brutálně vydrancována, ale nenašli žádná těla. Jen spoustu krve. Pod troskami však našli mříží zakrytou díru v zemi, v níž byl uvězněn Skamm, malý vychytralý goblin. Ten jim přislíbil své znalosti i služby za svobodu. Řekl, že útok na osadu z díry přímo neviděl, ale že byl rychlý, chaotický a brutální. Taky tvrdil, že místní skřeti mluvili o nějakém démonu z divočiny, který je tu po nocích loví a který má brloh na místě zvaném Zlomený zub. Sibylla tu skálu znala a družinu k ní přivedla. Když se přes úzké skalní průlezy dostali k hnízdu obřích pavouků, kterým museli projít, vhodili dovnitř jedový granát a pavoučí hnízdo jím zcela vytrávili. Díky protijedu jím pak bez úhony proběhli až na rozlehlý členitý skalní převis těsně pod vrcholem Zlomeného zubu.

Byla tu pobořená pohanská svatyně, zurčel tu vodopád a nad hlavami jim zuřila bouře. Silné poryvy větru jim vháněli déšť do očí, blesky oslňovaly a hromy ohlušovaly. Přesto nakonec na vzdáleném skalním převisu spatřili ležící postavu, ze které se nakonec vyloupl hledaný koldavský učeň, mastičkářka Danka. Její roztřesená slova však nakonec přerušil zuřivý řev ozývající se z útrob jeskyně, z níž nakonec vyskočil mohutný srstí pokrytý netvor s vlčí hlavou. Běsnění bouře umocňovalo běsnění bestie, která se na ně vrhla a jako ničivá smršť rozdávala kruté rány. Sibylla se snažila nestvůru zkrotit, ale ta s ní mrštila o skálu a zbavila ji vědomí. Stejně tak Skamm sklouzl z útesu a padl do jezera pod ním. Aughi s Jyykuem však s vypětím všech sil stáli bestii jako rovnocenní soupeři, a ta tak nakonec zmizela v útrobách jeskyně, ze které přišla. Družiníci odhadli, že tam na ně kdesi v temnotách bude číhat, a tak raději zvolili alternativní cestu úniku. Svázali lana dohromady, spustili se co nejníže k jezeru a skočili do něj.

S předpokládaným náskokem prchali nočním hvozdem i s Dankou, Sibyllou a Skammem, které zachránili, směrem na západ k Mlžnému průsmyku vedoucímu do bezpečnějších krajů západní Koldavy. Cestou narazili na zuboženou skupinku přeživších koldavských osadníků pod vedením stařešiny Alathei, kteří se marně snažili prchnout na západ a v posledním tažení se tu opevnili na pahorku, kam je zahnala mohutná smečka vyhladovělých vlků. Od jejich spásy, Mlžného průsmyku, je přitom dělila pouhá míle lesa. Sibylla strhla pozornost dotírajících vlků na sebe a utíkajíce do lesa je vedla dál od osadníků. Aughi s Jyykuem mezitím vedli přeživší ke spáse. Naštěstí stihli doběhnout k visutému lanovému mostu vprostřed průsmyku a když už jim na něm vlci dýchali na záda, přesekali lana a zbavili se tak vlků jednou pro vždy. K jejich hrůze se však z mlhy za jejich zády vynořil temný stín - démon z divočiny se vrátil, aby dokonal dílo zkázy. Přeživší prchali průsmykem dál na západ, zatímco Aughi s Jyykuem upoutali pozornost démona. Ten k jejich překvapení však tasil meč.

Jyyku v meči poznal legendární prokletý artefakt Gul'troq a o moment později poznali i jeho držitele. Byl jím samotný Mocný Wulfric, legendární dragounský hrdina Války černého kamene, který před patnácti lety beze stopy zmizel v bitvě o Koldovo hradiště. Zdá se, že tam však nepodlehl veliké přesile, jak se věřilo, ale spíš své vlastní krvežíznivosti a kletbě artefaktového meče. Tak či onak s ním hrdinové zabředli v krutý boj. Povětšinou se však s vypětím všech sil zmohli jen na odrážení zuřivých ran, které přicházely rychle a mocně jako ničivá smršť. O pár momentů později byli družiníci zcela vyčerpaní a těžce zranění, zatímco jejich oponent nejevil větších známek únavy. Z posledních sil tak Aughi mocným sekem trefila Gul'troq. Meč se roztříštil, osnlnil je záblesk a z úlomků se s nelidským vřískotem vyhrnuly stovky uvězněných duší. Když se rozhostilo ticho, klečel Mocný Wulfric nad úlomky meče, bezduše zíral do země a nepřítomně si něco mumlal pod vousy. Hrdinové ho obezřetně zkoumali a Jyykuovi došlo, že je to tatáž říkanka, kterou bezduše opakuje i jeho šílený domnělý otec.

Zmatený tok Jyykuových myšlenek přerušila až Sibylla, která vyskočila z křoví, vrhla se k Wulfricovi a s křikem se ptala, co s ním udělali. Pak přiznala, že Wulfrica před nějakým časem objevila v divočině a že s ním navázala romantický vztah (viz Rozuzlení níže a Prolog Kráska a zvíře). Po chvíli je našli koldavští hraničáři, kteří je odvedli do svého tábora, kde se jim dostalo náležitého ošetření a shledali se též nejen s Dankou a dalšími přeživšími, ale i s Mladým Koldou, Mistrem Galwinem, Jankem, Leslavem a Albertem. Mladý Kolda se jim odvděčil nejlepšími koldavskými luky a Galwin za Marigradskou univerzitu přidal vak dvou set stříbrných grošů. S Jankovou a Skammovou pomocí pak Jyyku zjistil, že za prokletím jeho domnělého otce Magnuse i hrdinného Mocného Wulfrica stojí nejspíš sám démonický lord Baal, kterého skřeti uctívají a který podle legend může být poražen pouze svým vlastním výtvorem. Janek věděl, že zlomený skřetí meč Gul’troq nebyl jedinou zbraní, kterou podle legend démon ukul. Dalším měl být Drangheim, meč barbara Boraxe, legendárního zakladatele rodu pánů z Býkova. Podivnou shodou okolností Janek také věděl, že po smrti starého býkovského vladyky Volrada byl posledním mužem, který znal místo Boraxova posledního odpočinku, jeho strýc, býkovský kastelán Vojen.

## Rozuzlení:

Nespoutaná čarodějka Sibylla před časem v koldavské divočině objevila podivného tvora, který sice připomínal člověka, ale choval se spíš jako divé zvíře. Navázala s ním romantický vztah, který však byl násilně přerušen, když ji v lese lapili koldavští lovci a odtáhli na západ do Koldova hradiště. Když její milenec zjistil, že jeho milovaná zmizela, rozběsnil se a začal po ní pátrat v odlehlých koldavských osadách. Kamkoliv přišel, tam rozséval krutou zkázu. Jeho oběti byly podrobeny brutálnímu výslechu a mučení, při němž je zaživa stahoval z kůže a čtvrtil. K jeho zoufalství mu však pomoct nemohli, protože jeho nelidskému bručení zkrátka nerozuměli. Masakr, který za sebou nechával navíc přitahoval vlky, kteří hodovali na mrtvých, lovili přeživší a dílo zkázy tak ještě umocňovali. Nebyli však pod jeho vedením, byli prostými mrchožrouty držícími se v příslibu snadné krmě poblíž většího predátora. Až po několika týdnech našel ve skřetí vesnici tvora, který byl jeho milé podobný a v zoufalství ho odtáhl do svého doupěte ve skalisku Zlomený zub. Tím tvorem byla černovlasá mastičkářka Danka.

Když mezitím v Koldově hradišti neměli z oněch osad po několik týdnů žádné zprávy, rozhodl se vladyka vyslat své muže. Zatímco z první výpravy se nevrátil nikdo, z té druhé se vrátil jen zkrvavený pes. Vladykovi rádci se domnívali, že Východní podhůří padlo do rukou odporných skřetů či proradných lesních elfů a že snad samotné Koldovo hradiště může být v nebezpečí. Proto vladyka nedbal naléhání svého dědice, Mladého Koldy, aby do oblasti kvůli potenciálním přeživším i jeho milé, koldavské mastičkářce Dance, vyslal záchranný tým a aby hledal pomoc na Marigradské univerzitě, protože příčina může být nadpřirozené povahy. Hrdý Starý Kolda radši dal na své rádce a naléhání svého syna tvrdošíjně odmítal. Proto se Mladý Kolda rozhodl jednat na vlastní pěst a dopis na univerzitu lstivě napsal sám.

Sibylle vše došlo až ve chvíli, kdy směřovali ke Zlomenému zubu, kde bylo doupě její lásky. Když proti němu pak na vrcholu stanuli, snažila se ho zkrotit, ale byl již tak rozběsněn, že ji nepoznal a v záchvatu zuřivosti ji málem zabil. Otřesená Sibylla nevědela, co má dělat, ale povědět o svém vztahu s krvelačným "démonem divočiny" družině se neodvážila. Byl jím nicméně sám Mocný Wulfric, legendární hrdina Války černého kamene, který se před patnácti lety ztratil v bitvě o Koldovo hradiště. Nepadl tam však za oběť mohutné přesile, ale naopak své vlastní krvežíznivosti umocněné kletbou jeho zbraně. Z legendárního dragouna se tak stala bezduchá stvůra, která na patnáct let zmizela v hlubinách koldavských hvozdů. Požírač duší, legendární meč skřetích hejtmanů, si tehdy vzal další duši...

## Podrobný zápis:

Leslav seděl na zápraží Lovcova odpočinku, pokuřoval a rozjímal. Knížecí les, ostrogněvské hvozdy, koldavská divočina, černá bažina i východní pláně. Lovil snad už všude. Na celičkém Velimaru nebylo zvířete, jehož trofej by nezdobila stěny hostince za jeho zády. Vzpomněl si i na starého hostinského, Starého medvěda, který to tu vedl před ním. Po jeho smrti cechmistr svolil, aby to Leslav převzal. A Leslav se činil. V průběhu let proměnil Lovcův odpočinek v luxusní podnik, kde se točilo jen to nejlepší pivo a vařilo jen z těch nejlepších a nejčerstvějších surovin, které buď ulovili sami členové cechu, anebo byly dovezeny z Dubového údolí. Leslav si splnil sen. Roky ubíhaly, hostinec prosperoval a loveckému cechu i samotnému hostinskému se plnily kapsy. Přesto mu něco chybělo. Každé ráno vstával, obstaral dobytek, připravil lokál, narazil sudy a obsluhoval hosty. Většinou Marigradské zbohatlíky, kteří se sice honosili svými úlovky, ale ve skutečné divočině by nepřežili ani dva dny.

Seděl, pokuřoval a rozjímal. Slunce se pomalu začalo sklánět k obzoru. Napil se piva, vyklepal spálený tabák a vrátil se do hostince. Zašel za bar, aby na večer přerazil sudy. Koutkem oka v kumbálu zahlédl svou koženou tornu. Ležela tam tak už skoro rok. Když mu jednou stereotyp hostinského života lezl krkem, sbalil ji a od té doby nevybalil. Jakoby snad na něco čekal, ale sám nevěděl na co. A to něco právě zabouchalo na dveře jeho vysněného hostince. Za dveřmi stál Albert. Leslav ho vpustil dovnitř a pohostil. Dlouho se neviděli, a tak si měli o čem povídat. Nakonec z něj vypadlo, že ho poslal Janek. Shání prý lidi na nějakou výpravu pod záštitou Marigradské univerzity. Pověřil proto Alberta, aby sehnal Leslava nebo někoho, kdo se vyzná v divočině a někoho, kdo to umí s mečem. Když se Albert zeptal, za jak dlouho může Leslav vyrazit, odvětil, že klidně hned. Seskočil ze stoličky, zacupital do kumbálu a vrátil se s vycházkovou holí a tornou perfektně sbalenou na cestu.

Přibalil nějaké čerstvé jídlo, poklidil hospodářská zvířata a vypravil se s Albertem do Marigradu. Cestou přemýšleli, kde sehnat někoho, kdo to bude umět s mečem. Po zkušenostech s Jankem věděli, že to musí být někdo zkušený, protože na něm brzy můžou záviset jejich životy. Rázovali si to tak jednou blátivou marigradskou ulicí, když v tom se rozrazili dveře jedné z místních putyk, vyklopýtali dva zbrojnoši s černými varkoči, skočili na koně a pelášili pryč. Za chvíli ze dveří vyšla dobře rostlá ženština s dlouhými černými vlasy a mečem v ruce. Pohlédla za ujíždějícími zbrojnoši, zamávala a zvolala: "Že prej pozdravuju!" Albertovi hledícímu na její pozadí ujela přisprostlá poznámka. Žena se otočila a všichni tři zůstali stát, jako opaření. Ženina začernalá zbroj byla pokryta čerstvou krví a sem tam na ní visel nějaký kus masa nebo něčeho horšího. Hrobové ticho přerušovala jen krev, která z ní odkapávala do kaluže. "Aughi?", vyrazil ze sebe Leslav. "Aughi jsi to ty?" Aughi to sice byla, ale už ne ta držkatá malá holka, kterou si pamatovali. Stála před nimi opravdová bojovnice. A přesně takovou zrovna potřebovali.

Zasedli v krčmě U Magora. Seděli, popíjeli, vyprávěli si novinky a příhody ze života a Albert přemlouval Aughi, aby se k nim přidala. Že prý dají dohromady starou partu. Aughi nakonec kývla. Těsně před setměním přišel i jejich potenciální zaměstnavatel, starý známý Janek, a všichni se přivítali, jako staří přátelé. Neviděli se pět let. Za tu dobu Janek dokončil svá studia na Marigradské univerzitě a získal tak titul *Baccalaureus*. Bohužel, jeho jedinou možností, jak na ní zůstat byla aspirantura na bitevního mága. Musel se tedy odchýlit od čistě akademické dráhy a oprášit vojenský výcvik, který kdysi absolvoval na Býkově. Aughi se stala žoldnéřkou Černé legie a obávanou drancířkou, která prošla bitevními poli snad všech Sedmi knížectví. Leslav se stal jedním z nejlepších lovců Loveckého cechu, který už vystopoval a skolil snad všechny druhy zvířat v celičkém Velimaru. A Albert pořád naháněl sukně, teď však často ty marigradských šlechtičen, zapletl se v Marigradu s různými živly a znal město, jako snad nikdo jiný. Nakonec jim Janek o onom úkolu pověděl víc.

Jeho nadřízený, velitel bitevních mágů Mistr Fergus, ho má za slabošského knihomola a jde mu po krku. Posílá ho proto na různé mise s tím, že jeho očekávaný neúspěch použije jako záminku pro ukončení Jankovi aspirantury. Janek měl zatím štěstí a drží se jako klíště. Jeho předešlé zkušenosti ho ale naučili, aby nenechával nic náhodě. Proto se rozhodl, že si na další misi najme pomocníky. Vladyka Koldavy totiž poslal jednomu z univerzitních profesorů dopis, v němž ho žádá o pomoc. Koldava je divoký a nebezpečný kraj a Mistr Fergus proto vybral Janka, aby onoho profesora na této cestě doprovodil.

Druhého dne ráno čekali Janek, Leslav, Aughi a Albert u severní brány. Profesor, kterého měli doprovodit, přišel ale o dvě hodiny později a ještě je spucoval s tím, že už na ně hodinu čeká u jižní brány. Tím profesorem nebyl nikdo jiný, než svérázný trpasličí Mistr Galwin Ohňovous, proslulý hrdina Války černého kamene. Vydali se tedy na cestu. Aughi jela na svém černém oři první a Mistr Galwin se za ní kolébal na mezkovi. Janek s Leslavem jeli na jednom koni a Albert zaostával vzadu, protože jednak neuměl moc dobře jezdit na koni, a jednak měl strašlivou kocovinu ze včerejší pijatiky. Chvíli nechali jet prvního i Galwina a Janek svým družiníkům prozradil, že Galwin je také dragoun a že se v současnosti snad zabývá silveritem.

Kolem poledne za zatáčkou slyšeli řinčení mečů. Aughi s Leslavem se vypravili na výzvědy. Byli svědky šarvátky mezi devíti muži. Rozhodli se ji chvíli pozorovat, aby zjistili, o co tam jde. Na jedné straně stáli dva dobře vyzbrojení rytíři v ocelových zbrojích. Na straně druhé pak banda různorodě oblečených a ozbrojených pacholků. Zřejmě přepadení lapky. Než stihli seběhnout z kopce na pomoc, byli s nimi rytíři hotovi. Jeden z nich sice padl, ale ten druhý zvládl bez větších problémů vyřídit svým mistrným uměním čtyři zbývající pacholky sám. Když si vysvětlili, že Aughi a Leslav k lapkům nepatří, ale že jen doprovází svého pána po cestě na sever, představil se rytíř jako Ulrich ze Smolna. Z dračího emblému na jeho zbroji bylo zřejmé, že je to dragoun. Když pak přijel zbytek družiny, Ulrich se s Galwinem přátelsky přivítal a protože měli společnou cestu, vyrazili všichni dál na sever společně.

Slunce už se sklánělo k obzoru, když v tom se na vzdáleném kopci před nimi objevil mohutný kamenný hrad, na jehož věži plápolal jasný oheň. Mistr Galwin zvolal: "Hleďte, mocná dragounská pevnost Ascalon a její věčný plamen, který jako maják chrání svobodné národy před temnotou." "Domov", zašeptal Sir Ulrich a pobídl svého koně vpřed.

 Brzy se ocitli před hradbami. Strážný z cimbuří ohlásil navrativší se dragouny a brána se dala do pohybu. Přešli nádvoří na němž cvičili zbrojnoši. Za vstupem do pevnosti samotné se rozléhala Síň příběhů, kterou lemovaly sochy padlých hrdinů z řad dragounů. Zde je Galwin zanechal a sám se s Jankem odebral do knihovny, aby do ní zařadili svitky, které z Marigradu dovezl. Zbytek družiny měl volný večer a mohli si tak prohlédnout pevnost a seznámit se s jejími obyvatele, legendárními dragouny. Začali právě těmi padlými v síni příběhů. Byla tu socha Ascala, po němž byla celá pevnost pojmenována, Mocného Wulfrica i Svatého Odolena i Vazouna Grýši, který sice Válku černého kamene přežil, ale přesto před lety beze stopy zmizel. Nakonec došli i k soše Moudrého Gdorije, dragounského velmistra, který řád ve Válce černého kamene proti silám temného kultu vedl. Každá socha byla opatřena plaketou popisující hrdinské činy daného hrdiny. Pak se družiníci jali prozkoumat pevnost a její současné obyvatele.

Jako první se tak seznámili s legendárním kapitánem Černých chodců, Snakem Nezlomným. Aughi se s ním zapovídala a on jí nabídl, že může přijít do jejich Útočiště v Černé bažině a přidat se k nim. Prý jej zbudovali pro všechny ze skřetího rodu, kdož se rozhodnou odložit břímě barbarismu, které na skřetím národu po staletí lpí. Leslav mezitím prozkoumával pevnost dál. Nakoukl do ubikací, kde Sir Ulrich po dlouhé cestě čistil své zbraně a zbroj. Prozpěvoval si při tom Baladu o Temném králi, kterou za dob válečných pro dragouny složil slavný bard Lancel Zlatohlas. Nakoukl i na cvičiště, kde statný seveřan, jehož vlasy a vousy byly bílé jako čerstvě padlý sníh, cvičil jakéhosi v černém oděného muže z jihu.

Spolu s Aughi pak zamířili i do kovárny, kde postarší trpasličí kovářka umně ohýbala proslulou černou dwergheimskou ocel. Nebyla jí nikdo jiný, než samotná princezna Khazarda, sestra krále Khazagora a teta princů Baina, Modrina a Fauglira. Zavítali i na hradby, kde černovlasý elf v kožené zbroji pozoroval západ slunce. K Leslavovu překvapení to byl jeho starý známý, Černý vlk, kterého potkal v Knížecím lese. Prý nakonec ze své lovecké stezky pomsty sešel a své schopnosti raději užívá pro ušlechtilé účely. V laboratoriu se pak seznámili s trpasličím pyroforem Lokkarem, který jim ukázal, jak jeho výbušniny a rachejtle fungují.

Nakonec je vyhledal Janek a dovedl k Mistru Galwinovi. Ten jim nejdříve představil Belega, cechmistra cechu vědmáckého, a jeho učně, Jyyku. Dále jim sdělil, že od zítřejšího rána musí zůstat na Ascalonu, protože začíná řádový sněm a jako kronikář řádu mu musí být přítomen. Janek od něj prý dostal svolení zdržet se po čas směnu v dragounské knihovně. Ostatní však musí pokračovat v předstihu do Koldova hradiště, protože Koldova žádost o pomoc je urgentní. Dal jim též Koldův dopis a Galwinem napsaný dopis pro Koldu, v němž vysvětloval, že ho dragounské záležitosti na Ascalonu zdrželi a že jeho pomocníci mezitím započnou vyšetřování těch jevů záhadných, které Koldavu sužují.

Ráno čtyřčlenná družina vyrazila dál na sever. Čím víc se blížili hlubokým koldavským hvozdům, tím víc se zvedal vítr přinášející vláhu,
mlhu a šedivá mračna. Samotná Koldava je pak přivítala vydatným deštěm a bahnitou
lesní cestou. Po celodenním putování, kdy několikrát dokonce museli sesednout z koní
a provést je houštím kolem sesunutých částí rozbahněné cesty, byli celí zablácení,
promočení a promrzlí až na kost. Nálada nebyla valná, takže družiníci se
sklopenými obličeji schovanými hluboko v kápích prostě jen pokračovali dál a dál
směrem ke Koldovu hradišti. Šum deště a listoví jen tu a tam prořízlo hořekování
Alberta, který byl na nepohodlí cesty navyklý nejméně. A tu a tam dal
Leslav k dobru nějaký ten vtípek nebo veselý příběh, aby jim zvedl náladu.
Když družiníci viděli, že jejich malému průvodci nemůže náladu pokazit snad vůbec
nic, bylo jim hned o trochu tepleji a cíl jejich cesty se hned zdál o trošku
blíž.

Když se slunce začalo sklánět k obzoru, uslyšeli
před sebou tlumené vzdálené zvuky, které jim do lesního prostředí příliš
neseděli. Znělo to jako nějaké šramocení, možná i drkotající povoz. Leslav
seskočil do bláta, zmizel v křoví a plížil se tím směrem na průzkum. V jednom
ze zákrutů cesty objevil zmasakrovanou karavanu. Všude se válely mrtvoly lidí i
koní a osmičlenná tlupa skřetů prohrabávala rozbité bedny a sudy a nalezenou kořistí plnila plátěné pytle. Leslav scenérii chvíli pozoroval. Mezi mrtvolami
nebyli žádní skřeti a zdálo se, že karavana byla poměrně dobře chráněná. Zmasakrovaných žoldáků bylo dost a byli celkem slušně vyzbrojeni. Rozhodně o moc lépe než tito skřeti,
kteří na první pohled vypadali dost zuboženě. Byli pohublí, mnozí z nemoci pochrchlávali
a byli oděni v opelichaných starých zablešených kožešinách sem tam zpevněných
nějakým kusem kradené rezavé oceli. Někteří dokonce požírali syrové maso koní. Zdálo se nepravděpodobné, že by tato tlupa byla schopná úspěšně
přepadnout takovou karavanu, a to i přesto, že je doprovázel vrrk, který však při bližším pohledu vypadal stejně pohuble a zuboženě, jako jeho skřetí kumpáni. Leslav
usoudil, že jsou to jen mrchožrouti, kteří nemohou mít zkázu karavy na svědomí.

Odplížil se zpátky ke svým druhům a své závěry jim
sdělil. Po krátké debatě se rozhodli, že se pokusí se skřety vyjednávat. Vpřed na
svém černém válečném oři vyrazila sama Aughi, zatímco ostatní ji měli nenápadně
krýt z houští. Když ji zmerčili, sešikovali se skřeti kolem ošklivého
prošedivělého skřeta s jelení kožešinou a parohy na hlavě, který stál na
jednom z vozů. Aughi se je zastrašováním a lstí snažila přimět k odchodu. Tvrdila, že v okolním houští je celý regiment lukostřelců, kteří je
mají na mušce. Vůdce mrchožroutů se rozesmál a začal své muže povzbuzovat k
útoku. Aughi dala rukou povel a z houští vylétla šipka Leslavovi kuše,
která prosvištěla vzduchem, trefila vůdce přesně mezi oči a zabodla se mu
hluboko do lebky. Ten se skácel na znak a rozplácl se na voze, na kterém stál.

Ostatní skřeti začali pištět a snažili se zmateně i s kořistí prchnout
do lesa. Jen vrrk se vrhl po Aughi, zakousl se jí hluboko do ramene a strhl ji
z koně. Jyyku vyrazil z křoví a chtěl bestii
proklát svým mečem, ale vrrk se jen ohnal, mrštil po něm skučící Aughi a srazil
ho tak k zemi. Díky brnění skončila Aughi jen s vykloubeným ramenem, ale
Jyyku měl ošklivě pohmožděná žebra. Ošklivé křupnutí navíc napovídalo, že některé
mohlo i prasknout. Leslav mezitím vyslal Lišáka pronásledovat skřety a sám
jednoho kuší přišpendlil k jednomu z rozbitých povozů. Aughi
s Jyykuem zaměstávali vrrka, zatímco se mu Leslav dostal do zad a přesnou
střelou ze své kuše ho zastřelil. Albert mezitím vyběhl za skřety, hbitě
vyskákal na jeden z povozů a hezky z výšky přesně vrženou dýkou přišpendlil
pytel prchajícího skřeta, který zrovna přelézal přes mohutný padlý strom.
Stejně tak Lišák, který se přetahoval s jedním ze skřetů o další pytel,
nakonec zvítězil. Albert s Lišákem nesli své pytle k ostatním a
Leslav si to namířil pro pytel, který ležel pod skřetem, kterého přišpendlil. K jeho překvapení a smůle se ukázalo, že ten skřet ještě žil. Nečekaně Leslava popadl,
přitáhl ho k sobě a vší silou se mu shnilými tesáky zakousl hluboko do
krku. Ječící a k smrti vyděšený Leslav se od skřeta nakonec odkopl a padl na znak do bláta. Aughi se rychle prosmýkla mezi troskami vozů a srazila přišpendlenému
skřetovi hlavu. Zatímco Jyyku ošetřoval Leslava, sebe a Aughi, Albert prohledal
bojiště.

Podle stupně rozkladu odhadl, že mrtvoly už tu nějakou
dobu leží, možná i pár dní. Těžko říct, zda jejich zohavení bylo příčinou jejich
smrti, nebo až dílem koldavských mrchožroutů, kteří na mrtvolách po jejich
skonu hodovali. Sami skřeti na tom byli opravdu bídně. Byli pohublí, zablešení
a pobledlí nemocemi. Jejich kořist v pytlích byly jen tuříny,
mrkve a kapusty, mnohdy nahnilé, a trocha té plesnivé pšenice. Museli být
opravdu zoufalí, když při útěku o život riskovali vláčením se s tak ubohou
kořistí. Ani ve zbytcích karavany nebylo k nalezení nic hodnotnějšího, jen
u mrtvol lidí našli dohromady hezkých pár stříbrňáčků. Karavana tedy zjevně
nebyla přepadena kvůli svému nákladu. Snad nějaké líté šelmy. Po těch ale Leslav nenašel ani stopy, možná je smyl koldavský déšť. V každém případě
bylo už slunce nízko nad obzorem a byl čas hledat si bezpečnější místo k táboření.
Naštěstí Leslav tento kraj dobře znal a věděl o jedné suché jeskyni nedaleko.

Ráno si při balení Jyyku všiml, že Leslav nevypadá
dobře. Přestože tvrdil, že mu nic není, byl pobledlý, měl horečku a motala se mu
hlava. Když mu Jyyku převazoval zakrvácené obvazy na krku, odhalil hlubokou zhnisanou ránu, jejíž okraje už začaly černat nekrózou. Leslav trpěl ošklivou infekcí. Jyyku
zamítl návrhy ostatních na vypálení rány žhavým železem, protože věděl, že na tak
citlivém místě, jakým je krk plný tepen, jemných žil a šlach by to způsobilo víc škody, než
užitku. Rána potřebovala odborně vyčistit, nechat červy vyžrat anebo vyřezat
shnilé maso a použít silné hojivé masti. V těchto podmínkách se však Jyyku
k takovému zásahu neodvažoval a tvrdil, že Leslavovou jedinou nadějí je odborný
zákrok v dobře vybavené felčarské ordinaci. Do Koldova hradiště to byly
ještě dva dny cesty a tak se rozhodli spěšně pokračovat v cestě. Leslavův stav se rychle horšil. Během dne ho opouštěly
síly a chvílemi únavou a horečkou upadal do spánku. Noc strávili pod hustými stromy kousek od cesty.

Ráno už se Leslav neprobudil. I přes Jyykovu ustavičnou péči byl v bezvědomí a horečkách. Rychle sklidili tábor a nejvyšší možnou rychlostí vyrazili kupředu směrem ke Koldovu hradišti. Cestou narazili na skupinu koldavských lovců, kteří směřovali s nákladem kožešin na zádech k jihu. Družině se snažili obloukem vyhnout a když s nimi chtěla navázat kontakt, odehnali ji nadávkami a kameny. Aughi se domnívala, že to bylo kvůli ní. K branám hradiště dorazili až po setmění. Od přijetí jako hrdinů, kteří je přišli zachránit to však nemohlo mít dále. Stráže na palisádě je vůbec nechtěli vpustit a tvrdili, že takoví jako oni tu nemají co dělat. Když jim ale družina předložila dokumenty od Galwina, které byly opatřeny vladykovou vlastní pečetí, vpustili je. Cesta přes nádvoří taky nebyla příjemná. Od okolních lidí si vyslechli nejednu nadávku a Jyyku dokonce schytal plivanec na kabátec. Aughi si svým ostrým zrakem i přes šero všimla odstaveného vozu s klecí, v níž se na dešti a vichru zimou svíjela nějaká mladá holka.

Eskorta hraničářů je předvedla až před starého vladyku Koldu. Ten je vyslechl, prohlédl si jejich dokumenty a pak jim sdělil, že přestože je pravda, že z východního podhůří už skoro měsíc nemají žádné zprávy, a to i přesto, že tam vyslal už dvě jednotky ostřílených hraničářů, tyto dokumenty nepsal. Své problémy si prý koldavané dokáží vyřešit sami, bez pomoci cizáků. Z celé záležitosti prý navíc podezřívají skřety nebo proradné lesní elfy, a tak družina složená ze skřetů a elfů, která se pomocí falešných dokumentů domáhá vstupu do jeho hradiště, je nanejvýš podezřelá. Nakonec je obvinil, že jsou nepřátelští špehové a kázal svým mužům, aby je odzbrojili a uvrhli do díry. Nikdo ve velkém sále se jich nezastal, jen mladý muž stojící po vladykově boku, který se celou dobu nervózně vrtěl, se pokusil mírnit vladykův hněv. Vladyka ho však v půli věty odbil s tím, že ještě není vladykou Koldavy a dokud Starý Kolda žije, tak bude naplněna jeho vůle a ne vůle jeho nezvedeného syna. Pokud prý cizinci mluví pravdu, pak magistr Galwin za pár dní jistě přijde a potvrdí jejich příběh. Do té doby však budou pod dohledem v díře. Hraničáři družiníky zbavili všech věcí (jen Albertovi se podařilo ukrýt šperhák a Aughi nůž), jakékoliv jejich protesty a vzpírání odměnili ranou do žeber a hrubě je odvlekli ven ze sálu. Za tvrzí je naházeli do hluboké zablácené díry lemované dřevěnými prkny. K zoufalství družiny tam po chvíli vhodili i ubohého nevědomého Leslava. Jyyku věděl, že v těchto podmínkách do rána nevydrží...

Zoufalá družina se snažila vyjednávat s pláštěm zahaleným
statným mužem, který nad nimi držel stráž. Trvalo dlouho, než se jim podařilo zarputilého
hraničáře přesvědčit alespoň k nějaké vstřícnosti. Danek, jak mu prý
místní říkají, nakonec slíbil, že až ho přijdou vystřídat, zkusí alespoň probudit
felčara, aby se přišel na jejich malého přítele podívat. Po pár hodinách
skutečně došlo ke střídání stráží a Danek zmizel kdesi ve stínech deštivé noci. Netrvalo dlouho a k nově příchozímu strážnému
přistoupila osamocená postava zahalená v plášti a kápi. Chvíli se strážným šeptem rozmlouvala, a nakonec mu se zacinkáním podstrčila naditý měšec. Strážný měšec schoval pod plášť a vzdálil se. Neznámá
postava si pak přidřepla k okraji vězeňské díry a sykla na družiníky. Z pod
kápě na ně shlížela upravená vousatá tvář mladého šlechtice, který se jich
předtím ve velkém sále zastal. Byl to Mladý Kolda, samotný dědic místního
vladyky.

Začal vysvětlovat, že to on je ve skutečnosti autorem
onoho dopisu pro rektora univerzity a že skončili v díře kvůli
nešťastné a politováníhodné souhře náhod, kterou však mohl jen stěží předvídat. Prý se celé dny snažil otce přesvědčit, aby dopis napsal sám, ale ten je na to prý příliš hrdý a příliš zarputile podřizuje svá rozhodnutí zastaralým izolacionistickým
tradicím koldavského lidu. Proto prý nezbylo nic jiného než uchýlit se ke lsti, v níž
využil toho, že se jmenuje stejně, jako jeho vládnoucí otec. Dopis tedy psal za
sebe, ale potřeboval mu dodat vážnost, aby byl vyslyšen. A právě proto jej bez otcova
vědomí opatřil koldavskou pečetí. Aby nedošlo k tomu, k čemu nakonec došlo, výslovně
rektora žádal o Magistra Galvína, protože toho si nelze s nikým splést. Mladému
Koldovi loajální muži pak byli instruováni, aby Galvína hned po jeho příchodu
eskortovali přímo k Mladému Koldovi. Bohužel to, že se místo snadno
rozpoznatelného bezvousého trpasličího magistra objevila před branami družina
složená z elfů a skřetů, kteří jsou v současnosti hlavními
podezřelými, věci poněkud zkomplikovalo.

Družina po Koldovi požadovala, aby spěšně zařídil řádné
ošetření a ubytování pro Leslava. Když mu řekli, že je váženým členem Loveckého cechu, viděl v tom Mladý Kolda argument, který bude moci před otcem použít
při vysvětlování, proč jej v půli noci nechal přenést k felčarovi. Lovecký
cech prý vladykovi platí slušné sumy za práva lovu v koldavských hvozdech
a ten tak nebude riskovat cechmistrův hněv tím, že nechá jednoho z jeho nejlepších
lovců pojít na infekci v zablácené díře. Mladý Kolda jim dále sdělil, že
ta záležitost, kvůli které otci navzdory požádal o pomoc zvenčí, je stále urgentní.
Nejenže by jim pro jakoukoliv pomoc pomohl uniknout, ale za jakékoliv zjištěné informace
by je i štědře odměnil.

Z východního podhůří už prý měsíc nemají žádné zprávy,
a to i přesto, že tam vladyka vyslal už celé dvě eskadry ostřílených hraničářů.
S tou druhou dokonce i učně nedávno zemřelého koldavského mudrce Želibora,
který byl ve věcech nadpřirozena zběhlý. Jediný, kdo se vrátil byl krví zbrocený
medvědin. Tělesně byl sice v pořádku, krev nebyla jeho, ale duševně na tom
byl bídně. Byl celý roztěkaný, reagoval nepředvídatelně, a dokonce i pokousal místního
správce psince. Ten pes musel vidět strašlivé věci, a tak ho správce nakonec utratil. Vladykovi rádci došli k závěru, že východní osady nejspíš
padly do rukou skřetů či proradných lesních elfů a že se snad i chystá útok na
samotné Koldovo hradiště. Vladyka se proto zdráhá poslat na východ další muže a
místo toho koncentruje své síly v okolí hradiště. Jsou tak v podstatě ve
válečné pohotovosti. Mladý Kolda se však domnívá, že je za tím něco víc. Snad i
něco nadpřirozeného. Žádá proto družinu, aby vyrazila na východ a prošetřila to.
Mají zjistit, co se stalo a případně, bude-li to možné, přivést zpátky do
hradiště jakékoliv přeživší Koldavany. Prioritou číslo jedna je však Želiborův
učeň. Je-li stále naživu, mají ho za každou cenu přivést zpátky.

Ohledně úniku Mladý Kolda družině řekl, že se příští
noci pokusí zajistit, aby nad nimi stáli stráž jemu loajální muži, kteří je
pustí z díry ven. Dále jim podrobně popsal celé hradiště, a to včetně stanovišť
a tras nočních hlídek. Navíc slíbil, že v jednom kurníku na severu
hradiště ukryje nějaké zbraně a zásoby, které jim umožní v nemilosrdné východní
divočině přežít. Bohužel požadavku, aby místo raněného Leslava poskytl nějakého
zdatného průvodce, vyhovět nemohl. Kdyby prý z hradiště zmizel byť jen
jediný hraničář, uvrhlo by to onoho muže v podezření z kolaborace a to po těch pár mužích,
kteří mu jsou věrní, žádat nemůže. Bez zdatného průvodce však prý ve východním
podhůří nemají sebemenší šanci přežít, natož pak cokoliv vypátrat. Jejich jedinou nadějí je prý osvobození divoženky,
kterou lapili a do hradiště před nějakými třemi týdny přivlekli koldavští
lovci. Ta je prý v divočině jistě jako doma. Je to však obávaná čarodějka z divočiny,
o jakých tu po generace kolují děsivé legendy. Prý se plíží divočinou, svádějí muže
do bažin, kradou děti a kdesi v hlubinách hvozdů je pak vaří v kotlích,
stahují z kůže, pojídají, anebo využívají pro krvavé pohanské rituály. Místní se s ní ale mluvit neodvažují, protože jediného muže, který se s ní dal do řeči prý uhranula. Budou-li ji chtít vzít s sebou, budou ji prý muset přesvědčit
sami. V opačném případě brzy shoří na hranici.

Víc už
jim povědět nestihl. Někdo se blížil a Kolda se tak spěšně ztratil ve stínech. Na okraji jámy se v momentu objevil Danek s tím, že se mu bohužel nepodařilo felčara přesvědčit,
aby bez vladykova vědomí cokoliv podnikal. Když se začal pídit po strážném,
který je teď měl hlídat, ten za chvíli vyklopýtal ze stínů s výmluvou, že
si jen potřeboval odskočit. Danek se sice ztratil, ale do hodiny přišla eskorta
hraničářů, kteří konečně vytáhli umírajícího Leslava a odnesli ho k felčarovi.
Jeho přátelé už se jen modlili, aby nebylo příliš pozdě.

Po soumraku následujícího dne
v očekávání zírali na první noční stráž. Když se nějakou dobu nic nedělo.
Zeptala se Aughi s nadávkami, zda se něco bude dít nebo co bude. Zdálo se,
že strážný neví, o čem mluví. Rozhořčeně si zas posedali do bláta s tím, že
počkají pár hodin na dalšího strážného. Trvalo dobrých pár minut, než se
strážný začal tlumeně pochechtávat, kopl jim dolů provazový žebřík a prozradil,
že si z nich dělá srandu. Když družiníci vylezli, podrážděná Aughi ho
oblažila kolenem v rozkroku a uzemňující hlavičkou, která mu zlomila nos. Prý pro jeho dobro, aby jejich útěk vypadal důvěryhodně.

Pak odřízli provazový žebřík a zatímco Jyyku dával pozor na stráže obcházející
na věži vladykovy tvrze, Aughi s Albertem postupně přeběhli k nedalekému
stromu, jehož větvě se klenuly daleko přes dřevěnou palisádu obepínající tvrz. Aughi
vyhodila Alberta vzhůru, ten se zachytil spodních větví a zručně na strom vyšplhal.
Uvázal žebřík a hodil ho dolů svým druhům, kteří vyšplhali za ním. Pak žebřík přehodili
přes palisádu a slezli dolů na druhé straně. Plížili se uličkami Koldova hradiště a na Koldovu radu se drželi proti
větru od psích kotců, aby je proslulé čenichy koldavských medvědinů nezavětřili. Na
chvíli se kvůli tomu dokonce museli plížit za jedním z hraničářů, který obcházel po
hlavní okružní cestě vedoucí kolem celého hradiště. Když se otočil, Jyyku se
nestihl včas celý schovat do postranní uličky. Starý hraničář prošedivělého vousu na
něj namířil napjatý luk a vyzval ho, aby šel blíž a řekl, kdo je. V tom Jyykua
popadl Albert, vtáhl ho do uličky a sám z ní s motáním a nadávkami vyklopýtal,
předstírajíc, že si to opilý razí domů. Aughi se mezitím zadem plížila do
postraní uličky vedle hraničáře, aby ho v případě nouze násilně zpacifikovala.

Starý hraničář popošel blíž, aby na podezřelého lépe viděl. Ruce se mu třásly
a v odlescích z nedalekého ohniště bylo vidět, že má pokročilý šedý
zákal. „Ani se nehni! Kdo jsi?“ opakoval. Albert bravurně sehrál
opilého hraničáře Danka, který si to z nějaké pijatiky razí za svou milou Eliškou. Když hraničář rozhořčeně řekl, že Eliška je přece jeho vdaná
dcera, Albert ho přesvědčil, že říkal Evička a ne Eliška. Nakonec ho starý poloslepý
hraničář s pokáráním, že má dle zákona po setmění nosit louči, propustil.

Družina se proplížila až k odstavenému vozu na návsi, na němž byla
naložena železná klec. Když se k němu skrz stíny plížil Albert s paklíčem v ruce,
zastavil ho znepokojivý pohyb, který spatřil vedle vozu. Velký černý stín se
zvedl a začal čenichat. Masivní černý medvědin s pohledem upřeným do tmy přímo na Alberta začal vrčet. Albert nehnul ani brvou. Cítil, jak mu tuhne krev v žilách
a ani nedutal. V tom se mříží protáhla běloskvoucí paže a lehce pohladila
obrovitého psa po šíji. Ten se okamžitě zklidnil, zatočil se do kolečka a ulehl
vedle vozu, jako by se nic nedělo. Zhluboka podřimoval. Ze stínů zpoza mříží Alberta
zkoumavě pozorovala dvě bledě svítící očka. Drobná ženská postava se v dřepu
zhoupla po rukách, zavěsila se za mříže a beze slova zírala na Alberta.

Ten jí nakonec vysvětlil, že prchají z hradiště, míří do východního
podhůří a že potřebují její pomoc. Přirozeně svůdným ženským hlasem, v němž Albert
nezachytil známky jakékoliv emoce, s lehkým zacloumáním mříží odvětila, že
se z této pasti nelze dostat. Nervózní Albert s očima upřenýma na polapené
stvoření pomalu přistoupil k vozu, paklíčem
odemkl zámek a bázlivě ustoupil. Čarodějka se v dřepu pomalu
přikolébala ke dveřím, lehce do nich šťouchla a dvířka se se zavrzáním pootevřela.
Pomalu slezla z vozu a houpavým pohybem se stále v dřepu přikolébala
až k Albertovi, obešla ho dokola a pozorně si ho prohlížela. Pak se před ním pomalu vztyčila
na zadní a s ledovým klidem mu zpříma hleděla do očí. Jakási černá barva,
kterou zřejmě dřív měla rozetřenou kolem očí, jí rozpita snad deštěm, snad i slzami stékala v mnoha
pramíncích po tvářích a vytvářela děsivou barbarskou kresbu, pod níž se však skrývala
půvabná dívčí tvář. Přesto Albertovi ten pohled příjemný nebyl. Měl pocit, jako by se její
pohled zabodával do hlubin jeho duše. Nakonec to nevydržel a sklopil zrak. Mrazivou chvilku přerušila Aughi, která vykoukla z křoví, aby je popohnala.
Čarodějka se našponovala a jako divé zvíře na ni zasyčela. Když ji Albert
řekl, že jsou to přátelé, uklidnila se a společně vyrazili na sever hradiště.

Tam v kurníku našli slíbené zbraně, vybavení a zásoby. A nejen tak ledajaké.
Mladému Koldovi se totiž podařilo získat pro ně jejich vlastní věci! Se svými zbraněmi a výbavou se zase cítili celí a dalo jim pramálo práce dostat se pomocí lan přes dřevěnou palisádu a prchnout do hluboké noci. Tak tak stačíce čarodějce utíkali
po cestě směrem na východ. Asi po míli se čarodějka zprudka zastavila, skočila do dřepu na kámen u cesty a
zavětřila ve vzduchu. Řekla, že musí sejít z cesty do divočiny. Jeden z nich
se prý navíc musí obětovat a vytvořit pro pronásledovatele a jejich obávané bestie falešnou stopu. Volba nakonec padla na protestujícího Alberta, který
kývl až poté, co ho přesvědčili, že když se nechá chytit, uvrhnou ho zpátky do
díry, kde bude ve větším bezpečí a pohodlí než v nemilosrdných hvozdech
východní divočiny.

Pronikavý zvuk rohu za jejich zády prozrazoval, že jejich
úprk byl právě odhalen. K jeho nelibosti byl Albert nakonec pomazán slaninou
z jejich zásob a spěšně vyslán dál po cestě. Čarodějka hledíc do tmy za
mizejícím Albertem si jen tak mimochodem povzdychla: „Teď nezbývá než doufat, že ho hraničářští psi najdou jako první…“ Pak se otočila k severu, prudce
vyrazila vpřed, přeskočila padlý strom a zmizela v houští. Aughi s Jyykuem
na sebe pohlédli, pak se zděšeně podívali do tmy za Albertem, ale nakonec stejně s výčitkami vyrazili za čarodějkou do houštin.

Vyčerpaní družiníci s čarodějkou dokázali držet krok jen chvíli a nakonec se ocitli sami ztraceni v temnotách nočního hvozdu. Po chvíli bloudění uviděli mezi vzdálenými stromy problesknout světélko. Když se připlížili a odhrnuli z výhledu poslední křoviska, vznášelo se před nimi bledé světélko které se pomalu proplétalo mezi stromy. Světélko podivně vábilo nejen zrak, ale dokonce měli sami chuť vyrazit mu v ústrety. S vypětím všech sil tomuto nutkání sice odolali, ale přesto se cítili omámení, skoro jako ve snu. Světélko se nicméně záhy ztratilo mezi stromy. Bloudili tedy dál a po chvíli v dáli znovu uviděli světélko. Tentokrát šlo však o táborový oheň prastarého potulného elfa, který se jim představil jako Durandir.

Durandir vyprávěl o krvavé historii tohoto lesa, o tom, že je místem mnoha bitev a že jeho stromy rostou nad hroby padlých. Tolik smrti prý oslabilo závoj mezi naším světem a světem duchů a ti začali volně pronikat do našeho světa a posedávat zvířata, stromy, lidi i jejich mrtvá těla. Tvrdil, že ve východním podhůří už mnoho elfů nežije, protože je po válce s černokněžníky vytlačili skřeti prchající ze severu, kteří se tam skyryli. Lidští osadníci v tom měli díky ochraně koldasvkých hraničářů a jejich mocných psů štěstí více. Také jim řekl, že les je živý, má své oči a má své uši, mění se, jak je mu libo, zavírá cesty za zády a otevírá nové tam, kde dřív žádné nebyly. Mnozí, kteří prý do něj vkročili už nikdy nenašli cestu ven. Jeho poslední radou bylo, aby si z lesa neučinili nepřítele. S těmi slovy je zanechal v teple a suchu svého ohně a zmizel do noci. Díky vyčerpání, teplu, suchu a Durandirovu lahodnému elfímu nektaru rychle pookřáli a po dlouhé době upadli do blaženého bezesného spánku.

Když se vyspali do sytosti, čekalo je krásné ráno zalité hřejivými slunečními paprsky prosvítajícími listovím stromových korun nad jejich hlavami. Když posnídali a u nedalekého potůčku očistili svá zablácená těla i šaty, čekala je čarodějka. Po krátkém hovoru je zkušeně vedla dál směrem k velkému skalnatému Mlžnému průsmyku vedoucímu k Východnímu podhůří a tamním lidským osadám. U průsmyku si odpočali a dozvěděli se, že čarodějka si říká Sibylla a že nic jiného než osamělý život v divočině nezná. Když sešli průsmykem do doliny, jejich průvodkyně brzy objevila lebky uvázané ke stromům kus od cesty. Nejdřív zvířecí, později i elfské a lidské, jak zkušeně rozlišil Jyyku. Sibylla s Aughi věděli, že jsou to varování, symboly označující skřetí teritoria. Dál na východ se proto plížili o to obezřetněji.

Sibylla si najedou lehla do trávy a dala znamení, aby učinili totéž a byli zticha. Po chvíli se z křoví před nimi vyrojili dva skřeti s luky a pomalu si to rázovali kolem nich. Nebohý Jyyku si lehl zrovna v místě, kde byl močál, takže začal rychle klesat do bahna. Aughi ho zachytila, ale nadělala při tom hluk a skřeti se ostražitě vydali jejich směrem. Ať už podivnou šťastnou náhodou, zásahem z hůry nebo něčím jiným (postavy si ale ničeho nevšimli) je však v poslední chvíli odlákalo ševelení v nedalekém houští, což dalo družině příležitost svižně zmizet v houští.

K večeru se začal zvedat vítr, který od západu přinášel bouři. Naštěstí však už byla jedna z hledaných lidských osad na dohled. Když k ní dorazili, zjistili, že je opuštěná. Její důkladné prohledání Aughi navíc prozradilo, že byla připravena na útok. Palisády byly zpevněny kůly, v uličkách byly barikády a nahusto nasázené strážní koše s ohništi prozrazovaly, že se osadníci nejspíš obávali něčeho, co přicházelo v noci. Palisády ani brána však nejevili stopy obléhání a jediné šípy, které Aughi našla, byly zapícháné v okolních stromech. Osadníci zjevně po něčem pálili do tmy. Prohledání domů pak prozradilo, že se nakonec sbalili a osadu opustili. Družiníci došli k závěru, že snad opravdu čelili něčemu nadpřirozenému. Sibylla se zase někam ztratila a Aughi s Jyykuem se rozhodli, že bouřlivou noc přečkají v jednom z opuštěných domů. Jyyku vztyčil magické ochrany a oba družiníci po dlouhém dni ulehli ku spánku.

Druhého dne se znovu shledali se Sibyllou
a ta je vedla po stopách jakýchsi dvou dvojnožců a psa na sever, kde prý v noci
něco objevila. Během pár hodin dorazili na mýtinu, kde se rozkládalo tábořiště.
Ohniště bylo vychladlé, kotlík převržený a stany prázdné. Jediné, co našli,
byli věci nocležníků. Rozdrásané zkrvavené oblečení, pláště, torny i zlámané koldavské
luky šesti osob leželi na hromadě na kraji tábora a prozrazovali, že to byl
tábor jedné z hraničářských družin, které sem vladyka vyslal. Ležela tam i
zakrvácená brašna s bylinami, obvazy a všelikými mastičkářskými surovinami
i felčarským náčiním.

Když družina prohledávala okolí
kvůli stopám, které by odhalili osud tábora, k překvapení všech našli
hraničáře samotné. Nebo spíš to, co z nich zbylo. Když
se hejno krkavců vzneslo do vzduchu, odhalilo v korunách stromů šest lidských
a několik zvířecích těl visících hlavami dolů. Některá byla stažena z kůže,
jiná zbavena útrob, končetin či hlav. Kusy jednoho visely poházeny všude po jednom
křovisku, jako by snad byl roztrhán za živa. Nikdo z družiny nikdy nic
podobně strašného nespatřil. Přesto se nakonec přemohli a spustili těla dolů.

Jyyku je důkladně ohledal a odhadl,
že zde visela při nejmenším několik dní a že jde o šest statných silných mužů zhruba
ve věku mezi 30 a 50 lety a o několik velkých psů. Jistě tedy šlo o jednu ze
dvou hraničářských družin, které sem vladyka vyslal. Soudě podle dobře vybavené
felčarské brašny pak nejspíš o tu druhou, kterou doprovázel i učeň nedávno
zesnulého koldavského mudrce Želibora, jehož záchrana byla pro Mladého Koldu
prioritou číslo jedna. Bohužel se tehdy v díře Koldova hradiště nestačili Mladého
Koldy zeptat na podrobnosti ohledně onoho učně. Učenci ale obecně obvykle
neoplývají velikou fyzickou silou a učni navíc bývají mladší, než 30 let. Družina
došla k závěru, že pokud tato zobecnění platila i pro Želiborova učně, pak
může být pořád naživu. To za chvíli potvrdila i Sibylla, která našla zbytky
stop patřících drobnější postavě, která ze všech sil prchala do lesa kamsi na
sever. V každém případě nebylo kvůli stupni zohavení možné zjistit konkrétní
příčiny smrti a ani v okolí tábora nenašli žádná vodítka k odhalení toho,
co hraničáře zabilo. Bylo tu sice mnoho stop různých mrchožroutů, kteří na mrtvolách hodovali, a to zejména vlků. Žádný z nich ale nemohl vytáhnout těla vysoko do korun, natož je stáhnout z kůže a takto zřídit. Doufajíc v další stopy, které by odhalili pachatele, vyrazila družina dál na sever.

Po několikahodinovém stopování nakonec
narazili na malé vychladlé ohniště obklopené mnoha stopami. Z jihu k němu
vedly stopy oné drobné postavy, ale od něj vedlo stop mnoho a vedly na
severozápad směrem k horám. Sibylla odhadla, že tyto stopy mohou být snad
jen den staré. Další stopování je přivedlo ke skřetí vesnici. Notnou chvíli ji
ze skrytu pozorovali, ale neodhalili žádných známek života, jen kouř doutnající
zpoza palisády prozrazoval, že tam snad někdo je. Stopy jednoznačně vedly sem a
byl právě den. Je snad možné, že skřeti po úspěšné noční výpravě spokojeně podřimují
skryti kdesi ve stínech? Nezbývalo než to zjistit.

Osada byla jasně vydrancovaná, některé domy byly
spáleny, jiné pobořeny a samotné bláto na rinku mělo podivnou těžko popsatelnou
barvu. Při bližším prozkoumání neurčitě páchlo. Aughi to něco připomínalo, ale nemohla
si vzpomenout. Když zahnali množství vlčích mrchožroutů, kteří tu hledali něco k snědku, jali se prokoumat budovy. V žádné nenašli jediného živáčka. Ke znepokojení všech však ani žádné tělo, všude jen spousty krve. A tehdy to Aughi s mrazením
v zádech došlo. Vzpomněla si na jednu bitvu na deštěm zbroceném bitevním poli. Pach
i barva rinku musela být způsobena smísením bahna a krve. Hodně krve...

Mrazivé ticho prořízlo tlumené bušení
ozývající se zpod trosek pobořeného přístřešku. Pod ruinami našli díru v zemi
zakrytou masivní zrezivělou mříží. Ze tmy žaláře na ně svítila dvě bledá očka a
po chvíli se ze tmy vyloupl malý skřet, goblin. Představil se jako Skamm a po
vychytralém vyjednávání za příslib svobody družiníkům prozradil vše, co věděl. Prý
není místní, přišel sem před několika dny, a nakonec skončil v šatlavě,
což mu zřejmě zachránilo život. Samotný útok na vesnici tak sice přímo neviděl,
ale to co slyšel, bylo strašlivé.

Vyprávěl, že předešlou noc v osadě
náhle vypukl požár, chaos a řev, který prozrazoval, že zmateně pobíhající
skřeti jsou postupně likvidováni a odtahováni kamsi do lesa. Než ho zavřeli,
mluvili místní skřeti s velikým strachem o něčem, co je tu po nocích loví
a masakruje. Nazývali to démonem z divočiny. Skamm se domnívá, že jde o
nějakého mocného běsa, možná o vlkodlaka. Varoval, že jsou to bestie neobyčejné
síly a rychlosti schopné snadno přemoci a rozsápat i velikou přesilu nepřátel.
Především však varoval před vlkodlačím kousnutím, po němž následuje bolestivá přeměna.
Zasaženému prý není pomoci a je lépe mu podříznout hrdlo dřív, než se z něho
stane stvůra, která nerozezná přítele od kořisti.

Když se ho ptali, jestli sem skřeti
přitáhli nějakého vězně, řekl že ano. Ještě než ho samotného zavřeli, viděl jak
přitáhli nějakou vyděšenou tmavovlasou holku. Ohledání její klece však
prozradilo, že někdo použil velikou sílu, aby vyvrátil mříž a unesl ji. To
potvrdila i navrativší se Sibylla, která mezi tím hledala další stopy kolem
vesnice a objevila jedny, které vedly na sever a místy bylo zřejmé, že jsou od větší
bytosti, která něco nebo někoho táhla po zemi. Skamm jim nakonec pověděl, že místní
skřeti se prý vyhíbali místu zvanému Zlomený zub, protože měli za to, že tam má
ten démon svůj brloh. Sibylla potvrdila že ví, kde to je.

Aby ho propustili, přislíbil Skamm
družině svou věrnost a služby. Pak je zavedl na konec osady, kam podle něj
stvůra mrtvé a umírající skřety odtáhla. Stál tam rozložitý suchý strom pokrytý
krkavci. Neviděli na něm ani kouska kůry, protože byl přímo obalen zohavenými
skřetími těly, která k němu byla porůznu přibita, navázána či navěšena. Nakonec
je Skamm odvedl do dobře ukryté suché jeskyně nedaleko osady, kde mohli v bezpečí
strávili noc.

Ráno pod vedením Sibylly vyrazili
dál na sever. Před polednem vstoupili na lesní mýtinu, z níž v dáli viděli
veliká špičatá skaliska tyčící se osamoceně z lesa vysoko k obloze – Zlomený
zub. S pohledem na západ přidali do kroku, protože se od západu hnala
mohutná bouře. První kapky deště je dohnali ve chvíli, kdy je Sibylla přivedla podél Kamenitého potoka
k malému skalnímu průlezu na úpatí Zlomeného zubu. Průlez byl dobře skryt
v hustém houští a Aughi pojala pocit, že o něm Sibylla musela vědět.

Na otázku, zda už tu byla odvětila,
že ano a že jí to málem stálo život. Řekla, že je čeká úzká skalní průrva,
kterou se dostanou na náhorní plošinku, z níž budou muset přelézt po
skalách k dalšímu otvoru do jeskyně, který prý vede do doupěte lezounů, kterým
musí projít. Po dalším doptávání se dovtípili, že „lezouni“ jsou obří pavouci,
kteří tu Sibyllu v minulosti málem zabili. Také se podřekla, že z ruin
tam nahoře má největší poklad, jaký dosud našla. Když zjišťovali, co to bylo,
zdráhala se prozradit víc, ale Jyykova vlídná přátelská slova jí nakonec
přesvědčila. Přidřepla, sáhla do své z kožešin sešité brašny a vytáhla v kůži
zabalenou věc, kterou úzkostlivě svírala v dlaních. Když dlaně opatrně
otevřela, ležel v nich střep zrcadla.

Kanopy stromů nad jejich hlavami
pokryly první návaly deště a přibližující se hřmění prozrazovalo, že bouře přichází.
Vydali se tedy do útrob Zlomeného zubu. S menšími obtížemi prolezli úzkou
štěrbinou a sešplhali po skále až ke vchodu do pavoučího doupěte. Aughi
navrhla, že by mohli doupě zlikvidovat pomocí Lokkarových granátů a Jyyku
navrhl, že se pokusí kouřový granát pomocí svých alchymistických znalostí
vylepšit tak, aby byl kouř jedovatý. Po notné chvíli se mu to pod malým skalním
převisem nakonec podařilo a namíchal i protijed pro každého z nich. Užili
protijed, granát zapálili a vhodili dovnitř.

Z jeskyně se brzy vyvalil hutný
těžký nazelenalý kouř, který začal stékat dolů přes okraj skalní plošinky, na
které stáli. Pištění a vřeštění navíc prozrazovalo, že jed na pavouky účinkuje.
Vedeni Sibyllou vběhli dovnitř a rychle prokličkovali mezi umírajícími pavouky,
proběhli spletitým labyrintem jejich pavučinami pokrytého doupěte až se nakonec
prodrali úzkým průlezem do malé jeskyňky, z níž bylo vidět světlo. U jedné
stěny jeskyňky byla natahaná hromada listí, nejspíš lože, zatímco u druhé stěny
byla hromada okousaných nejen zvířecích kostí. Vyběhli z jeskyně ven, kde
je oslepil blesk a ohlušilo burácející hromobití.

Když se jim zrak vrátil, nacházeli
se na rozlehlém členitém skalním převisu. Přes burácející hrom a déšť slyšeli
vodopád, který se rozbíjel o skaliska malého jezírka po jejich levici. Hned za
vchodem byly vztyčeny kamenné monolity, jakási pobořená pohanská či elfská
svatyně. Aughi si ve světle dalšího blesku všimla, že na nedalekém skalním
převisu leží postava. Vybehli za ní a zjistili, že je to tělesně i duševně zcela
vyčerpané ušmudlané černovlasé děvče. Když ji Jyyku uklidnit, řekla, že je mastičkářka
Danka a že opravdu byla učněm nebožtíka Želibora a že se v naději na útěk vyplazila
z netvorova doupěte jen aby zjistila, že odsud žádná schůdná úniková cesta
nevede. Lehla si tedy na útes, kde ji našli a plačíce čekala, až si pro ni
netvor přijde.

Víc jim toho povědět nestačila. Z jeskyně
se ozval strašlivý zuřivý řev. Danka zděšeně vyvalila oči a začala panicky
vřískat, že už jde. Z jeskyně za chvíli po čtyřech vyběhl mohutný srstí
pokrytý netvor s vlčí hlavou, vyskočil na jeden ze zlomených monolitů,
postavil se na zadní a rozhlížel se. Jakmile vetřelce zmerčil, pln zuřivosti ze
sebe vydal strašlivý řev, po němž družiníkům tuhla krev v žilách.

    Vrchol Zlomeného zubu bičovaly blesky

a hromobití jím jen třáslo. Mocné nápory větru srážely bojovníky na kolena a shůry
je bombardovalo uvolněné kamenní. Zuřivost běsnící bouře se rovnala snad jen té
rozlícené bestie. Byla silná a rychlá, ale přesto jí byli družiníci
rovnocennými soupeři. Jen ubohý goblin Skamm uklouzl na útesu, přepadl přes jeho
okraj a absolvoval hluboký pád do jezera pod ním. Družiníci si vedli lépe. Aughi
s bestií dokonce chvíli zápolila na vrcholu kamenných menhirů a Jyyku pátral
po jakékoliv výhodě, která by jim umožnila magií ovlivněného (jak správně
poznal) nepřítele zdolat. Bestie nakonec zmizela v temnotách jeskyně.

Družiníci se dovtípili, že to nebyl
pokus o úprk, ale spíš pokus vlákat je do pasti pavoučího hnízda, kde by na ně
mohla číhat v temnotách. Proto se rozhodli najít jinou únikovou cestu. Jyyku
ošetřil Sibyllu s Dankou a Aughi mezitím svázala všechna jejich lana
dohromady a pomocí kotvičky je upevnili k velikému balvanu. Postupně se
spouštěli na konec lana, aby jejich pád do jezera co nejvíce zmenšili. Když už na
útesu zbýval jen poslední Jyyku, z jeskyně se znovu vyhrnul netvor a hnal
se k osamocenému dobrodruhovi, aby ho rozsápal. Jyyku obratně vytrhl lano
s kotvičku, roztočil ji nad hlavou, uštědřil netvorovi bolestivou ránu do
hlavy a pak se sám vrhl do jezera.

Dole se poraněná družina dala
dohromady a rychle nočním bouřem a zuřící bouří vyrazili směrem na západ k Mlžnému
průsmyku, aby co nejlépe využili náskoku, který seskokem před nestvůrou
získali. Cestou zachránili i dobitého Skamma, kterého vyhladovělá smečka vlků
zahnala na strom. Asi míli od průsmyku narazili na opevněnou skupinu
přeživších. Byl jich asi tucet, většinou zranění, ženy a děti. Byli mezi nimi i
dva elfové a vedla je postarší sličná dáma jménem Alathea.

Alathea prozradila, že je stařešinou
koldavské osady Bučiny, kterou před nedávnem v naději na bezpečí Koldova
hradiště všichni opustili. Skoro dva týdny je totiž cosi nepřirozeného sužovalo
z divočiny. Netrvalo dlouho a bestie nezůstala jen u lovení těch, kdož se
odvážili za hranici osady, ale začala po nocích pronikat za palisádu a vraždit
přímo v jejich domovech. Jakékoliv snahy o přivedení pomoci ztroskotali,
bestie zřejmě všechny posly ulovila a když osadníkům začali docházet zásoby,
rozhodli se odejít. Po tři dny je bestie jednoho po druhém lovila a mohutné
smečky koldavských vlků nakonec dokonaly dílo zkázy. Těch pár zubožených duší,
které tu teď stáli, byli poslední přeživší z Bučiny i párek lesních elfů, se
kterým spojili síly na cestě. Zuřivé útoky vlků je zahnali až na tento pahorek,
kde se opevnili a čekali na smrt. Jejich spása, mlžný průsmyk vedoucí do
bezpečnější západní Koldavy, přitom čekala jen necelou míli od jejich ležení. Alathea řekla, že s pomocí družiny
by ho snad mohli dosáhnout a zachránit se.

Sibylla se nabídla, že vyrazí do
lesa první a odvede pozornost vlků. Zdejší kraj prý dobře zná a má tak šanci
vlkům uniknout. Ostatní pod vedením družiny vyrazili co nejpřímější cestou k Mlžnému
průsmyku. Nejdříve se prosekali přes hustá trnitá křoviska. Když pak hledali
nejlepší cestu přes smrdutý močál, slyšeli za sebou vrčení a štěkání desítek
vlčích hrdel. Nakonec pelášili skalnatým kaňonem samotného Mlžného průsmyku.
Vlci je stíhali, ale družiníci dokázali udržet osadníky v bezpečí, dokud
nedosáhli visutého lanového mostu. Rychle jej přeběhli a Aughi s Jyykuem odsekli
lana. Několik vlků, kteří už byli na mostě se s kňučením zřítilo na
skaliska, zatímco zbytek smečky na ně vrčel a dorážel zpoza druhé strany průrvy.
Pak z ničeho nic ztichli, začali kňučet a rychle se ztratili zpátky v mlze
Východní koldavy. Hysterický vřískot jedné osadnice prořízl vzduch. Když se
družiníci otočili, zjistili, že z mlhy za jejich zády se vynořila postava. Démon z divočiny se vrátil, aby dokonal své dílo. Strhli na sebe jeho pozornost, takže
Danka s osadníky mohli pokračovat dál na západ. Démon pomalým krokem
vyrazil hrdinům v ústrety. K jejich překvapení však tasil meč.

Jyyku poznal, že jde o prokletý artefaktový meč zvaný Požírač duší Gul'troq. Při bližším pohledu na jeho držitele si uvědomili, že jde o samotného Mocného Wulfrica, dragounského hrdinu Války černého kamene, který se před patnácti lety beze stopy ztratil v bitvě o Koldovo hradiště. Zdá se, že ve skutečnosti padl za oběť prokletí meče, který z něj učinil krvežíznivou bezduchou bestii neschopnou lidské řeči. Wulfric se na družiníky vrhl jako zuřivá bouře a jedinou mocnou ranou srazil Aughi i Jyykua k zemi. Ti s démonem zabředli v krutý boj, ale povětšinou se s vypětím všech sil zmohli jen na odrážení zuřivých rán, které přicházeli rychle a mocně jako strašlivá ničivá smršť. O pár momentů později byli družiníci zcela vyčerpaní a zjizvení. Z posledních sil se Jyyku kotoulem vrhl vpřed a snažil se Wulfrica odzbrojit a tím ho oddělit od zdroje prokletí. Wulfric se však jen líně vyhnul výpadu Jyykuova meče a mocně s ním praštil o skálu, až Jyyku málem ztratil vědomí. Pak svou mohutnou tlapou sevřel Jyykuovo zkrvavené hrdlo, zvedl ho do výše a napřahoval se ke stětí jeho hlavy. V té chvíli z posledních sil přiskočila Aughi a nehledě na vlastní zranění se na Wulfrica vrhla. Ten sice uvolnil Jyykuovo sevření, ale na druhou stranu nejenže vykryl každou z Aughiných ran, ale každou z nich bleskurychle odměnil svou vlastní, které se zakusovali hluboko do Aughina masa. Skamm najednou začal vřískat a poskakovat na nedalekém kameni, čímž na sebe strhl Wulfricovu pozornost, který k němu zamířil. Toho z posledních sil využila polomrtvá Aughi. S řevem vyskočila a mocným švihem zasáhla Wulfricovu zbraň. Následoval oslnivý záblesk a tlaková vlna, která s nimi mrštila do bláta. Na zemi mezi nimi leželi úlomky Požírače duší a s uši rvoucím vřeštěním z nich mizeli stovky duší, které mizely kdesi v mlze nad nimi. Pak se rozhostilo ticho a Wulfric s duněním padl na kolena.

Když se k němu zkrvavený a otřesený Jyyku obezřetně přiblížil, Wulfric jen tupě zíral do země a cosi si pořád odkola mumlal. Znělo to povědomě. Byla to totiž stejná říkanka ve stejném nesrozumitelném jazyce, jakou si brblal jeho smyslů zbavený domnělý otec Magnus. Byla to za dlouhou dobu první stopa. Jyykuův zmatený tok myšlenek přerušil výkřik blížící se postavy. Z křoví vyběhla Sibylla, klekla si k Wulfricovi, zakryla ho vlastním tělem a křičela: "Co jste mu udělali? Co je s ním?" Snažila se ho probrat, ale on pořád jen bezduše zíral do země a mrmlal si pod vousy. Plačící Sibylla se nakonec přiznala, že Wulfrica před časem našla v divočině a že se sblížili. Stali se z nich milenci, ale přesto že byl obávaným predátorem, nebyl žádnou krvelačnou bestií. Lidem se snažil vyhýbat. Nevěděla proto, že její milý je zdrojem těch zrůdností, které zdější kraj sužují. Došlo jí to až při cestě ke Zlomenému zubu, kde se ho snažila zkrotit, ale bylo už pozdě a ona byla sražena k zemi.

Na další otázky nebyl čas, protože Aughi skolabovala do kaluže vlastní krve. Jyyku ji rychle začal ošetřovat rány. Bylo jich mnoho a byly hluboké. Všude byla krev a Aughi se začala zmocňovat temnota. Upadla do bezvědomí. Jyyku tušil, že mnohé kosti budou zlomené a mnohé vnitřní orgány budou zřejmě natržené. Byla strašlivě zřízená. Dělal co mohl, ale věděl, že Aughin duch pomalu opouští tento svět. V tom uslyšeli vzdálený štěkot. Jyyku rychle řekl Sibylle, ať se se Skammem a Wulfricem schovají do křoví. Wulfric se ale nechtěl hnout, a tak mu Sibylla stáhla velikou vlčí kožešinu z hlavy a hodila ji Jyykuovi. Pak se Skammem zmizeli v houští. Za chvíli přiběhla družina koldavských hraničářů se psi. Když jim Jyyku předhodil velikou vlčí kožešinu s tím, že bestie je mrtvá, jejich kapitán Liběj kázal svým mužům sklonit luky a pomoci hrdinům. Někteří pomáhali s ošetřením, jiní se vydali do lesa vyrobit porvizorní nosítka a sám kapitán Jyykua informoval, že hned za průsmykem mají dobře vybavený tábor, kde se jim dostane náležitého ošetření. Mistr Galwin totiž v Koldově hradišti potvrdil jejich příběha navíc zburcoval vladyku, aby neprodleně vypravil záchranou výpravu. Starý Kolda tak nakonec učinil.

Když je hraničáři na nosítkách donesli do tábora, hned se k nim seběhli felčaři. Mladý Kolda, Danka i Galwin jim děkovali za jejich hrdinskou pomoc. Jyyku pak Galwinovi ukázal jejich nález. Zarostlého špinavého muže, kterého dva koldavští hraničáři posadili na židli pod nedaleký přístřešek. Galwin svého starého přítele poznal až pod dobrým světlem lucerny, kterou samým překvapením upustil do bláta. Vše probral s Jyykuem, slíbil, že s Mladým Koldou domluví, aby sem mohli Sibylla (ta koneckonců pro přeživší osadníky riskovala vlastní život, když odlákala vyhladovělou vlčí smečku) i Skamm přijít a řekl, že Wulfrica odvede s sebou na Ascalon, kde se mu pokusí pomoci. Jyyku se pak vrátil do stanu, který jim byl vyčleněn. Kolem Aughi už tam stáli Janek, Albert i Leslav. Po chvíli přišli i Sibylla se Skammem a všichni společně zabředli v hovor.

Jyyku jim pověděl o Wulfricovi i o spojitosti se svým otcem Magnusem. Spolu s Jankem pak došli k závěru, že prvotní zdroj prokletí bude zřejmě stejný. Magna zřejmě zaklela tatáž moc, která vytvořila Gul'troq. Skamm řekl, že podle skřetích legend Gul'troq prý před mnoha věky pro mocného skřetího hejtmana vykovali samotní démoni, které mnozí skřeti dodnes uctívají jako své bohy. Janek pokračoval, že porážka démona by sice následky kletby jistě zrušila, ale taková věc rozhdně nebude nic jednoduchého. Janek se zahleděl Jyykuovi do očí a vážně se zeptal, jestli skutečně chce rozpoutat hon na démona. Jyyku přikývl a Janek pravil, že podle prastarých náboženských spisů lze démona porazit jen jeho vlastním výtvorem. Gul'troq byl sice zničen, ale Janek prozradil, že v knížectví možná je ještě jedna zbraň, jejíž původ legendy připisují démonům. "Drangheim", zašeptal Jyyku. Janek přikývl. Artefaktový obouruční meč legendárního barbara Boraxe, zakladatele rodu pánů z Býkova. Meč, kterým byla psána historie světa Velimaru a podle legend jeden z jeho nejmocnějších artefaktů. Janek řekl, že to skoro vypadá, jako by jim bylo souzeno kráčet po této cestě. Ať už řízením osudu, nebo jen podivnou shodou náhod totiž znal snad posledního člověka, který po smrti starého vladyky Volrada zná místo posledního odpočinku legendárního barbara Boraxe. Byl jím Jankův strýc Vojen, starý býkovský kastelán.

***Pozn.:** Předchází Prolog Kráska a zvíře. Následuje Kapitola II. Domov sladký domov. Přehled Tažení je zde.*