Co je územní plánování?

*Když přemýšlím o tom, jak budou vypadat města budoucnosti, nebo alespoň jak bych si přál, aby vypadala, představuji si toto: Naše městské oblasti mají vynikající veřejnou dopravu a široké bulváry pro pěší, cyklisty a další rekreaci. Existuje několik hustých městských jader, mezi nimiž se proplétají divoké prostory, takže obyvatelé měst těsně koexistují s přírodou. A domy a bytové domy z masivního dřeva nebo jiných udržitelných - nebo dokonce živých materiálů! A co je nejdůležitější, to vše je navrženo participativním způsobem, což znamená, že každý obyvatel je zapojen do plánování, realizace a údržby svého domovského města. A samozřejmě by tu byly i trampolínové chodníky, aby lidé mohli cestou do práce dělat salta vzad. Moje předpovědi jsou jen sny a dohady, ale pro městské geografy je plánování měst vážná věc. Městský prostor je vytvářen všemi ekonomickými, politickými a sociálními vztahy, které budují naši společnost, a to, jak plánujeme města, se mění v závislosti na tom, kdy a kde se nacházíme - v dobrém i zlém. Jsem Alizé Carrère a toto je Crash Course Geography.*

Naše zastavěné prostředí - neboli všechna místa vytvořená člověkem, která používáme, od místních parků přes radnici až po naše domy - odráží naše kulturní rysy. Jsou však také produktem našich ekonomických a politických vztahů. A i když postavíme město od základů, má tendenci reprodukovat sociální vztahy naší doby. Proč a jak k tomu dochází, je součástí zaměření geografie měst, kterou se zabýváme již dva díly. Jako geografové měst se snažíme porozumět zákonitostem, které stojí za tím, kde se lidé usazují a jak je půda v městských oblastech využívána, a proč se tyto zákonitosti v průběhu času mění. K tomu geografové měst využívají modely a ekonomické procesy, aby předpovídali budoucnost a snažili se vysvětlit současnost. Třeba jak budou města vypadat v budoucnu. Nebo jak se město vyvíjelo a jak práce minulých urbanistů a geografů buď pomáhá, nebo brání lidem v přístupu k dobrému bydlení nebo práci. A v rámci geografie měst se můžeme ještě více uplatnit při urbanistickém plánování, které se zabývá navrhováním a regulací prostoru v městských oblastech.

Urbanisté pracují pro vlády a nevládní organizace, například pro skupiny na ochranu půdy. Proplétají ekonomické, sociální a environmentální cíle regionu se záměrem vytvořit zóny pro práci, zábavu a bydlení, které budou pro region přínosem. Jako urbanisté máme obrovský vliv na životy lidí a je toho hodně, co je třeba zvážit! V následujících třech dílech se tedy budeme zabývat různými typy plánování a tím, jak přemýšlíme o prostoru a chápeme vztahy, které určují, kde a jak lidé budují města a vše v nich a kolem nich. Historicky existovala spousta různých způsobů plánování měst a různé kultury mají své vlastní vzorce rozvoje měst nebo způsoby, jak města rostou a mění se. Existuje například latinskoamerický model. Tento model popisuje typy měst, které navrhovali převážně španělští kolonizátoři, když budovali města na území dnešní Střední Ameriky a velké části amerického západu a jihozápadu - často na stejném území jako původní města, která zničili.

A způsob, jakým jakákoli společnost navrhuje svá města, ať už před staletími, nebo dnes, nám napoví o cílech vůdců dané společnosti. Ve městech Latinské Ameriky jsou koloniální priority zakomponovány do města, například jak zahrnují náměstí s katedrálami a prostorem pro trhy a síť ulic jako města v Evropě. Pro domorodé národy, jako byli Aztékové, bylo centrální náměstí prvkem, který se rovněž používal při plánování a navrhování měst, s významnými budovami, palácem, chrámem a místem pro míčové kurty a posvátné prostory. A v předkoloniálních dobách se způsob rozmístění obydlí, plánovaný i neplánovaný, lišil napříč Latinskou Amerikou - dokonce i v rámci podobných říší. To se však s příchodem kolonizátorů změnilo. V latinskoamerickém modelu se ukázání bohatství a společenského postavení prostřednictvím uspořádání bydlení stalo běžným designem. Bydlení pro bohaté se rozvíjelo kolem tohoto centrálního trhu. A od centrálního trhu se na periferii rozprostírají zóny disamunity, což jsou koridory squatterských osad tvořené tisíci lidí ve městě, kteří si nemohou dovolit dům nebo pozemek, ale přesto potřebují bydlet.

Squatteři mají tendenci stavět si domy z jakéhokoli dostupného materiálu, což je velmi nejisté bydlení. A přestože se jedná o běžný typ sousedství v oblastech s nízkými příjmy v mnoha městech po celém světě, absence zákonných práv na dům, ve kterém žijí, usnadňuje vysídlení těchto komunit. To, jak je město strukturováno, tedy ovlivňuje jeho vývoj a vypovídá o tom, čeho si lidé, kteří v něm žijí, cení. Může nám také napovědět, jak si město představujeme v budoucnosti, například kolik lidí by ve městě mohlo žít nebo jaké typy průmyslu by v něm mohly být. Stejně jako ve 20. století se plánování měst v Latinské Americe snažilo napravit nebo zabránit vzniku těchto zón neúplnosti a zároveň vytvořit regiony, které ekonomicky a sociálně vzkvétají. Vezměme si například Brasílii, hlavní město země, kterou nazýváme Brazílie.

Na počátku 50. let 20. století tato oblast ještě ani nebyla městem, když se brazilští představitelé rozhodli, že se v roce 1960 konečně stane novým sídlem hlavního města země. Urbanista Lúcio Costa vyhrál soutěž na návrh a přizval svého přítele a architekta Oscara Niemeyera, aby jeho vizi moderního města uskutečnil. Chtěli vytvořit něco inovativního, co by jednak otevřelo rozvoj do vnitrozemí Brazílie, jednak by bylo městem bez chudoby starších koloniálních měst. Na rozdíl od tradičního latinskoamerického modelu byla Brasília navržena tak, aby vypadala jako pták nebo letadlo letící do budoucnosti, a je mnohem dál ve vnitrozemí než jiná velká brazilská města. Celkově bylo původní město tvořeno jednou monumentální osou neboli tělem ptáka, které obsahovalo veřejné budovy, muzea, vládní úřady a další oblasti zaměřené na pracovní místa. A dvě křídla obsahovala obytné čtvrti. Tyto superkvadratury obsahovaly obytné věžáky pro dělníky se středními a vyššími příjmy z monumentální osy, stejně jako komunitní prostory, parky, školy, hřiště a teoreticky vše, co by komunita potřebovala.

Ale přestože je Brasília považována za mistrovské dílo moderního designu, i dobře naplánovaná města se vymykají ze scénáře. Vztahy obsažené ve městě jsou prostě tak neuspořádané. Brasília byla navržena na základě vize budoucnosti z 50. let 20. století a ta neodpovídá tomu, jak chtějí lidé žít dnes, v roce 2022. Město bylo navrženo tak, aby spoléhalo na auta, a dokonce se snažilo oddělit místa, kde lidé pracují a žijí. A i když se většina lidí shodne na tom, že ne každé míchání je dobré - například nechceme, aby toxický průmysl chrlil chemikálie v blízkosti domů a škol -, v solidních komunitách existuje určitá míra míchání komerčních a obytných prostor, například obchodů, kancelářské práce a domů. Možnost pracovat a bydlet blízko sebe je důležitá pro udržení nízkých nákladů na dopravu a maximalizaci počtu služeb, které může člověk snadno dosáhnout ze svého domova.

Ale vztahy, které se ve městě vytvářejí, nevyhnutelně probublávají a otiskují se do krajiny tak jako tak. Brasília byla navržena pro 500 000 obyvatel, ale v roce 2020 zde žilo více než 4,6 milionu lidí. Všichni tito lidé se nemohli vejít do původních křídel, a tak se rozvinula předměstí nebo oblasti s nízkou hustotou obyvatel závislé na autech mimo hlavní město. V Brasílii se jim říká satelity, vyrostly organicky a neodpovídají estetice zbytku města. Jsou živé, lidé v nich žijí a pracují a obsahují nešvar nerovnoměrného přístupu ke zdrojům a pracovním místům. Dnes je Brasília díky svému ambicióznímu a jedinečnému urbanistickému řešení zapsána na seznamu světového dědictví UNESCO. Je příkladem toho, že můžeme něco naplánovat na papíře, ale město je prostor, který v sobě zahrnuje mnohem více než sítě, budovy a pracovní místa. Města jsou také všechny aspirace a situace lidí, kteří v nich žijí, a všechna jednání, která musí vést s ekonomickými, politickými a fyzickými silami, aby mohli žít plnohodnotný život. Ne každému je však umožněno žít plnohodnotný život nebo budovat komunitu a městské plánování v tom může hrát roli. Například v případě urban sprawl a white flight ve Spojených státech, což bylo postupné stěhování bílých lidí stále dál od centra, jak získávali bohatství a jak se do města stěhovaly menšiny. I tomuto pohybu napomáhalo městské plánování. V 60. letech 20. století došlo k přílivu investic do dálničního systému USA.

Možnost rychlé dopravy pomohla přesunout místa zábavy a nakupování z center měst do samostatných komplexů a okrajových měst. Existovaly také pobídky, jako například cenově dostupné pozemky pro výstavbu nových domů a nízkoúročené půjčky na bydlení pro vojenské veterány z druhé světové války. To vše spolu s nízkými náklady na pohonné hmoty a dalšími přetrvávajícími důsledky druhé světové války umožnilo příslušníkům střední a vyšší ekonomické třídy opustit města a přestěhovat se na předměstí. No, některým lidem to umožnilo. Protože existovaly také síly, které usilovně pracovaly na tom, aby Američané z menšin nevlastnili půdu a domy, zejména černoši a Asiaté. Když se například vrátíme do 30. let 20. století, některé síly bránící lidem vlastnit půdu působily už tehdy. Redlining je doba, kdy byly mapy měst barevně označeny, aby bylo zřejmé, které čtvrti jsou považovány za vysoce rizikové pro půjčování peněz. Úvěry lidí v černošských čtvrtích, následované úvěry nedávných přistěhovalců, byly hodnoceny jako nejrizikovější a zakresleny červeně.

To velmi ztěžovalo vlastnictví domů a pozemků. A v 50. letech 20. století to bylo ještě těžší. Po téměř dvaceti letech plánování a diskusí představil automobilový průmysl a dálniční inženýři plány na vybudování komplexního mezistátního systému od pobřeží k pobřeží - který protínal mnoho měst. Tím se otevřela cesta - doslova! -- pro obnovu měst, což byl proces, který ve městech umožňoval vyčistit oblasti považované za zanedbané a umožnit tak novou výstavbu. Tyto dálnice vedly v drtivé většině přes historické černošské čtvrti. A domy, které byly odstraněny, prošly procesem eminent domain, kdy musí být majitel pozemku odškodněn za majetek zabraný pro veřejné účely. Protože však mnozí obyvatelé nebyli a fakticky ani nemohli být vlastníky půdy, dostali minimální kompenzaci, pokud vůbec nějakou. Nemovitosti byly také podhodnoceny, takže každý, kdo obdržel náhradu, jen zřídkakdy dostal tolik, aby se mohl přestěhovat do podobné čtvrti jinde.

Musíme si tedy uvědomit, že územní plánování je součástí širších společenských systémů a může být zneužito těmi, kdo mají moc. Dálnice a snadný pohyb, které v USA umožnily rozkvět předměstí, s sebou nesou také historii redliningu a obnovy měst, díky nimž některé čtvrti zanikly. Na jiných místech vytvořily segregované čtvrti s omezeným přístupem k finančním zdrojům. Právně redlining sice skončil, ale nespravedlivý přístup k bydlení a nemovitostem je stále problémem, se kterým se potýká mnoho černochů a dalších menšin. Jakékoli snahy o vybudování měst bez chudoby v budoucnosti nebo snahy o vymýcení již existující městské chudoby se tedy musí cíleně zabývat strukturálním znevýhodněním, které je zabudováno do způsobu, jakým jsou naše města a komunity navrženy.

Ať už se jedná o sociální status v koloniálních městech v Latinské Americe, bohatství a komunitu a inovativní design v Brazílii, nebo o rasu v Severní Americe, každé rozhodnutí, které je učiněno o tom, kde povolit různé typy využití území, odráží vztahy a hodnoty toho, kdo tato rozhodnutí činí. I když urbanisté rozumí sociálním a ekonomickým mechanismům, které vytvářejí živá města, a vědí toho mnohem více než v 50. letech 20. století, kdy byla postavena Brasília, tento experiment dokazuje, že nemůžeme naše města jen tak rozestavět a začít znovu. Při plánování měst, která budou vzkvétat v naší blízké budoucnosti, se můžeme z těchto zkušeností poučit a zapojit větší počet hlasů a pokusit se vytvořit inkluzivnější a spravedlivější prostory - ale o tom až v některém z příštích dílů. Žádné uspořádání města není vůči vztahům neutrální a vystavěné prostředí odráží lidi a třídy, které jsou upřednostňovány.