Кіцуне/Частина 2

Майнув хвіст лисячий .
Немає тепер мені спокою —
Чекаю щовечора .

Сюраюкі Тамба , XVIII століття.

**Кіцуне** - загадкові, незвичайні, і вельми привабливі створіння. Невід'ємні персонажі японського фольклору і літератури, вони мають риси одразу безлічі чарівних істот.

## Характеристика

Якщо виділити три основних паралелі в західній культурі - це поєднання якостей ельфа - Фейрі, перевертня і вампіра.

Вони можуть виступати як носіями справжнього зла, так і бути посланцями божественних сил. Але краще за все: романтичні пригоди різного ступеня серйозності, або просто жарти і прокази по відношенню до людських істот - не гребуючи часом, однак, і вампіризмом. А часом їхні історії наповнені трагічною сентиментальністю , настільки улюбленої японцями.

Їх покровителькою є богиня Інарі , в храмах якої неодмінно присутні статуї лисиць. Ставлення японців до кіцуне дуже схоже на ставлення ірландців до своїх фейрі - суміш поваги, побоювання і симпатії. І вони виразно виділяються серед інших Окабе, тобто японських чарівних істот. Навіть до танукі, досить схожим на кіцуне перевертням-борсукам, ставлення не настільки глибоке. А перевертні-кішки у японців зазвичай спеціалізуються на чистому вампіризмі, мало цікавлячись іншими сторонами спілкування з людством.

Образ лисиці-перевертня, лисиці-духа досить широко поширений в Азії. Але за межами Японських островів вони майже завжди виступають різко негативними і малосимпатичними персонажами.

**У Китаї і Кореї** лисиця зазвичай виявляється зацікавленою лише в людській крові. У **Країні Вранішнього Сонця** образ лисиці перевертня куди більш багатогранний, хоча і тут вони часом балуються вампіризмом.

Кійосі Нодзакі, відомий дослідник легенд про кіцуне, доводить у своїх роботах автохтонний характер японських легенд про лисиць-перевертнів. Тоді як подібні історії з континенту, на його думку, лише наклалися поверх існуючих з сивої давнини - і додали «прадавнім японським друзям людини» зловісні риси. Так це чи ні, судити вам - мені ж кіцуне симпатичні і цікаві саме такі, які є. У всіх їх протиріччях, з досить шкідливим, але глибоким і благородним характером. Адже і японська культура, на відміну від континентальної, ще з епохи Хейан тим вище ставить людину, чим більше в ньому граней і протиріч. Цілісність хороша в бою, але в звичайному житті вона є ознака примітивізму - вважають японці. Походження слова «кіцуне» має два варіанти. Перший - по Нодзакі, він виводить його з давнього звуконаслідування гавкоту лисиці «кіцу-кіцу» . Однак в сучасній мові він передається як «кон-кон» . Інший варіант менш навчений, але більше романтичний. Він сходить до першої задокументованої легенди про кіцуне, що відноситься до раннього періоду Асука - 538-710 рр не. Онно, житель області Міно, довго шукав і не міг знайти свій ідеал жіночої краси. Але одного мрячного вечора, біля великої пустки (звичайне місце зустрічей з фейрі у кельтів), він несподівано зустрів свою мрію. Вони одружилися і вона народила йому сина. Але одночасно з народженням сина, собака Онно принесла цуценя. Чим більше ставало щеня, тим агресивніше він ставився до Леді з пустки. Вона злякалася, і попросила чоловіка вбити пса. Але той відмовився. Одного разу пес кинувся на Леді. Вона з жаху скинула людську подобу та перевернувшись лисицею втекла . Онно, однак, став її шукати і кликати: «Ти можеш бути лисицею - але я люблю тебе, і ти мати мого сина; ти можеш приходити до мене, коли захочеш». Леді-Лисиця почула Онно, і з тої пори щоночі вона приходила до нього в образі жінки, а вранці тікала в пустіш у вигляді лисиці. З цієї легенди виводиться два варіанти перекладу слова «кіцуне» . Або «кіцу не» , запрошення провести ніч разом - заклик Онно до своєї дружини ; або «ки - Цуне» - «завжди приходить». Так само як ельфи Британських островів, «малий народець», кіцуне живуть в пагорбах і на пустищах, жартують над людьми, часом відводять їх в чарівну країну - звідки ті можуть повернутися глибокими старцями за кілька днів - або навпаки, виявитися в майбутньому, провівши десятиліття за години. Прийнявши людську подобу, кіцуне виходять заміж або одружуються на людях, мають від них потомство. Причому діти від шлюбів лисиць і людей успадковують чарівні здібності і багато талантів. У кельтському світі ця тема також вельми популярна - згадаємо, що родові легенди клану МакКлауд зводять їх родовід до шлюбу засновника клану з дівчиною - ельфійкою; а назва найдавнішого шотландського клану, Фергюссон, сходить до старогельскому «син Фейрі». Або знамениту історію про Томаса «ріфмача» Лермонтів, що прожив кілька років в країні фейрі, який став «шотландським Нострадамусом» . Його нащадком був, наприклад, М.Ю. Лермонтов. Як перевертні, кіцуне здатні змінювати форми людини і тварини. Однак вони не прив'язані до фаз місяця, і здатні на куди більш глибокі трансформації ніж звичайні перевертні. Більш того , за деякими легендами , кіцуне здатні при необхідності змінювати стать і вік - постаючи то юною дівчиною , то сивим старцем . Але приймати вигляд людської істоти молоді кіцуне здатні лише з 50-100 років. Як вампіри, кіцуне часом п'ють людську кров, і вбивають людей. Цим же, втім, грішать і Фейрі-ельфи - причому, як правило, жорсткі заходи ті і інші приймають в порядку помсти за навмисну ​​або випадкову образу. Хоча часом займаються цим і, що називається, з любові до мистецтва. Часом, однак, лисиці обмежуються енергетичним вампіризмом - харчуючись життєвими силами оточуючих.