Amrabartól Arduumig

## Az első nap

Úticéljuktól keletre szenvedtek hajótörést; szerencséjükre a várost magába foglaló félsziget csücskénél. Így, másnap délelőtt (*Alturak 20.*), már el is érték Amrabar külső részét. Itt nem túl szívélyes fogadtatás ként, szemtanúi voltak, amint az egyik helyi fogadó tulaját, meglopja egy utcagyerek. Ishi azonban hősiesen elcsípte a gaztevőt, és az eltulajdonított erszényt visszaadta a hozzá hasonlóan félszerzet **Denys**nek, aki hálából ingyen szállást ajánlott neki és barátainak. Ekképp, a **Kevély Kandúr** nevű fogadóból folytatták további ténykedéseiket.

Az előadásaikra előkészülendő, Teodor, feladatképp kiadta nekik, hogy szerezzenek be egy s mást. Jó pár holmijuk odaveszett a hajótöréskor, amiket pótolni kellett, és drámai kellékek hiányában, meghagyta, hogy kerítsenek egy koponyát. Ezen felül, Ishinek a lelkére kötötte, hogy derítsék fel a helyi konyha különlegességeit, és Gagul gyógyító szándékában bízva, tőle azt kérte, hogy fájós hátára találjon valamilyen kenőcsöt. Így, Drífa és Venarius megindult mutatványos kellékeket keresni, a csapat másik két tagja, pedig elment végrehajtani a vén gnóm többi megbízását.

Gagulnak sikerült megfelelő kenőcsöt szereznie az Élet Házában, Arave papnőitől, és a **Legfőbb Tudás Könyvé**nek hollétével kapcsolatos kutatásában is némileg előbbre jutott, Aureon Könyvtárában. Ishi, eközben a Kikötői Negyed kifőzdéinél, több helyi ételből is csomagolt az öreg haspóknak. Elveszett útitársa, Kajetan ügyében is kérdezősködött - minek során kiöntötte lelkét eddigi viszontagságaikról egy szimpatikus öregembernek - ám nem járt sikerrel. Mindeközben, Venarius és Drífa, az egyszerűbb eszközök beszerzése után, azon tanakodtak, honnan kerítsenek egy koponyát. Ők is betértek az Élet Házának orvosaihoz, de azok igencsak elborzadtak egy holtest efféle groteszk felhasználása hallatán, Drífa "friss beszerzésre" vonatkozó ötlete, pedig nem tűnt a legbölcsebbnek "városi népek" közt.

Délután, a városi körút lezárása képp, úgy döntöttek a helyi viadalok színterén, Dolarra Csarnokában kapcsolódnak ki. Drífa vakmerően fel is iratkozott egy nehezebb küzdelemre - elvégre sosem árthatott némi plusz arany az erszényükben. Úgy alakult azonban, hogy egy "világító kőszörnnyel", gólemmel kellett szembenéznie. Derekasan harcolt, ám Ishi biztatása, és egy Gagul által megkísérelt varázslat sem segített a kiegyenlítetlen helyzeten. Így, Drífát a küzdőtér orvosai, Gagult pedig, szabályellenes beavatkozásért, az őrök vitték ki a Csarnokból.

Elcsigázottan a fogadó felé tartva, Venariusnak eszébe jutott valami, amivel mégis sikerélménnyel zárnák a napot. Felvetette, hogy talán a városfalon kívüli temetőben akad számukra koponya - ezáltal legalább teljesülnének az alapvető dolgok, amivel Teodor szélnek eresztette őket. Ezen felbuzdulva, Drífa azonnal oda is csörtetett, hogy minél hamarabb túlessenek a napközben megkezdett, számára egyre kiábrándítóbb feladaton. Venarius sietve követte, és a többiekkel megegyeztek, hogy majd a Kevély Kandúrban találkoznak. A temetőben egy **Bez** és **Rem** nevű sírásó párost faggatva próbáltak tájékozódni, de azok megfélemlítésén kívül, nem jártak sikerrel a koponya-szerzést illetően.

Bosszankodva eredménytelenségükön, nekiláttak alattomban kiásni egy sírt, de mivel még mindig némileg világos volt, elég nehéz lett volna ezzel nem magukra hívni a városi őrség figyelmét. Ennek okán, hamarosan egy közeledő őrjárat jelent meg, hogy elejét vegye szentségtörésüknek. Drífa sebtiben összekapta, amit addig elértek, és nekiiramodott, Venarius pedig, felocsúdva a nem kívánatos fordulat folytán, ugyancsak nyakába szedte a lábát. A városfal mentén iszkoltak, az északi kaputól távolodva, a bozótos, de rejtekhellyel nem szolgáló síkságon. Azonban, Drífa lába alatt egyszer csak megnyílt a föld, és egy elhagyatott, romos folyosón találta magát. Venarius megtorpant, ám a nyomukban loholó őröket látva, úgy döntött él a hirtelen jött lehetőséggel, és lehuppant az üregbe.

Gyorsan megindultak az alagút város felé vezető szakaszán, egyelőre a sötétben látó ördögsarj vezetésével. Kis idő múlva egy terembe értek, melynek túloldalán tűztálak világítottak meg egy ajtónyílást, a padlót pedig egy őrjöngő arcra emlékeztető kusza dombormű díszítette. Venarius gond nélkül körbelopakodott, az egyenes utat választó Drífa, azonban elvesztette látását és tájékozódási képességét, és csak társa hangját követve talált át a termen.

Ezt követően, irányérzéküket próbára tévő, koromsötét folyosókon haladtak tovább. A látási viszonyok miatt, az ördögsarj vezetett egy darabig, de idővel, tompa fénycsíkok, rajzolatok kezdtek felderengeni a környező falakon. Drífa ekkor megtorpant, hirtelen visszaemlékezve a világító kőalakra, amivel az imént küzdött. Végül, Venarius egyedül ment előre felderíteni, az egyre erőteljesebben izzó lilásvörös vonaldíszektől övezve. Hamarosan, egy még mélyebbre vezető lépcsősor alján, egy tágasabb tér látványa tárult elé, mely telis-tele volt az előbbi jelekkel. Fényük, mintha csak a szívverés ritmusára pulzált volna, és Venariust hirtelen éktelen szédülés fogta el, majd eszméletét vesztette.

## Amrabar árnyai

Drífa számára egy örökkévalóságnak tűnt a várakozás. Akkor határozta el magát, amikor a falakon lévő vonalakon, baljós izzás futott végig, onnan, amerre Venarius távozott. Vadonban szerzett túlélési szemléletét követve, tapogatózva megindult visszafelé egyedül, ám a fal, aminek támaszkodott, egy adott ponton beszakadt. A következő pillanatban, valamilyen nyálkás járatban csúszott lefelé, aztán a szagból ítélve, a városi csatornahálózat egyik ülepítőjébe került. Onnan kikecmeregve, utat talált a felszínre, és a kora esti félhomályban, a Kevély Kandúr felé vette az irányt.

Nem sokkal érkezése, és kissé pánikszerű beszámolója után - Teodort leszámítva - nekiiramodtak, hogy megkeressék Venariust. Napnyugtával, a városfal mentén odasiettek, ahol Drífa szó szerint belebotlott a földalatti romokba. Az üregnél azonban három alak várta őket. Mind fehér felöltőt viseltek, rajta az akkor még számukra a város címerét jelentő koszorúba foglalt lánggal. A csoport tünde vezetője, **Farenil** néven mutatkozott be, és azonnal válaszokat követelt az ottani történéséket illetően.

Mikor Gagul erélyes érvelése által sikerült meggyőzniük vallatóikat jó szándékukról, hirtelen megremegett a föld, és a temető irányából hatalmas robajt hallottak. Felocsúdva, Farenil megbízta két társát, hogy továbbra is őrizzék az üreget, ő maga pedig, hőseinkkel együtt, az iménti zaj forrása felé vette az irányt. Meglelve a méginkább halálra rémült Beziléket, kettejüktől megtudták, hogy valami pusztító tört elő egy közeli kriptából. Leírásuk alapján, a lény eszméletlen gyors volt, és lilásvörössel vegyülő, fekete füstbe burkolózott, amiben csak pillanatra volt kivehető valamiféle démon, vagy ördög alakja, amely a város felé távozott.

Talán részleges megnyugvás lett volna számukra, ha tudják, hogy mindeközben Kajetan sikeresen partot ért Amrabarban. Egy halászhajó legénysége talált rá a tengeren, és látván, milyen munkára alkalmatlan fizikummal, meg hallván mily kevés pénzzel bír, látták nemigen tudná meghálálni, amit érte tettek. Így hát, meghagyták neki, hogy másnap este térjen vissza hozzájuk, és daloljon nekik vacsora mellé. Kajetan, ezután a kikötőben kérdezősködött útitársai felől, de nem járt sikerrel. Mikor pedig épp az egyik mellékutcán haladt volna keresztül, ő is megtapasztalta a földrengést. Ennek része képp, egy cserép zuhant a fejére, mire a falnak tántorodott, ám ájulás helyett, beesett egy akkor nyíló ajtón.

Kajetan egy kacatokkal telezsúfolt, elsőre kaotikusnak tűnő, de nem rendezetlen szobába csöppent. Egy kellemes tűzhely fénye világította be az egészet, és egy kíváncsi tekintetű, szívélyes mosolyú öregember pillantott rá a közeli asztal mellől. A férfi üdvözölte, Kajetan lantjára pillantott, érdeklődőn kérte, hadd vizsgálja meg közelebből, majd amikor a dalnok átnyújtotta, kettétörte azt. Miközben ő, megrökönyödve kézbe vette tönkrement hangszerét, kéretlen vendéglátója kávéval kínálta, és válaszát meg sem várva, a forró folyadékot, a lant hanglyukába töltötte. Dalnokunk, a döbbenettől alig jutva szóhoz, sarkon fordult, hogy hátrahagyja a bizarr vénembert, az ajtónak azonban hűlt helye volt. Kétségbeesetten egy közeli ablakhoz ment, amin kinézve Amrabart pillantotta meg, de madártávlatból. Aztán az ablaknyílás hol kisebb, hol nagyobb lett, a helyiség pedig olykor dülöngélni látszott. Ezért egy óvatlan pillanatban Kajetan megbotlott valamiben, és feje a falnak csapódott.

A legrosszabbtól tartva, hőseink lélekszakadva értek be Amrabar északi kapuján, követve az elvétve hallható kiáltásokat, és helyenként látható égésnyomokat, sebesülteket. A nyomok Aureon Könyvtára felé vezettek, és egy helyen erősebb jelenlétbe is belefutottak. Az egyik utcán ugyanis, egy csoport lemészárolt gyerek, és körülöttük pár sérült felnőtt látványa fogadta őket. Sajnos, a túlélők elbeszélései alapján, már szinte biztosak lehettek benne, hogy Venarius felelős a rémtettekért, amire holmi gonosz hatalom kényszeríti, mely eluralkodott elméjén. Hirtelen megelevenedtek a közeli árnyak, és rá akartak támadni az ott lévőkre, hőseink azonban, Farenillel együtt megakadályozták őket ebben. A küzdelem után - az anyai gondosságú Drífával az élen - biztonságba helyezték a megmaradt gyereket, és továbbmentek; tünde segítőjük javaslatára, immár a könyvtár mögötti Varázsgyűjteményhez.

Mikor Kajetan kóvályogva magához tért, ismét a sikátorban találta magát. Törött lantja alatta hevert, mintha ráesett volna, ajtót pedig nem látott maga mellett a közelben. Feltápászkodva, ismerős alakokat látott elrohanni, az utca szárazföld felé néző végénél. Remélve, hogy nem csak a fejét ért ütés utóhatásaként képzeli oda útitársait, nekiiramodott, és hamarosan beérte a csapatot. Valóban a többi mutatványos volt az, és egy számára ismeretlen tünde. Azonban, egyvalakit nem látott sehol: Venariust. Farenil ekkor magyarázta el, valójában mivel is készülnek szembenézni.

## A fény felvigyázói

Az Amrabar alatti romok nem csak fájdalmas emlékeket őriztek, hanem egy sötét erő börtönéül is szolgáltak. Ez az ősi gonosz, az izzó harag megtestesülése volt. Mikor Venarius belépett a lilásvörös fénnyel derengő vésetekkel teli termembe, azonnal elveszítette az eszméletét. Tudatát azonban lázálmok lepték el üresség helyett. Először egy igéző tündeúrnőt látott, amint hívogatón felé közelít, majd elméje perzselő, vérvörös köddé mosódott össze, és onnantól, inkább csak szemlélője volt későbbi tetteinek.

A gyűlölettel teli jelenlét, általa végigszáguldott a földalatti járatokon, és a városon kívül, az egyik sírbolt ajtaján kitörve ért a felszínre. Homályosan érzékelte, ahogy az olykor útjába eső épületek, tárgyak, és városlakók megégnek, vagy részben elhamvadnak érintésére. Mikor tudatának bábmestere megtorpant egy pillanatra, Venarius az utcán játszó gyerekeket látott maga körül, akik ijedten hátráltak a közeledtére. Eszébe jutott hogyan bántak vele odahaza, miképp gúnyolták, kergették, ütötték származása miatt. A benne lévő jelenlét csak erre várt, és legyűrve a derekasan küzdő ördögsarj akaratát, rávette Venariust, hogy valami szörnyűséget cselekedjen.

Az első nagyobb mészárlást követően, a lény, a Varázsgyűjteményhez érve, újabb tombolásba kezdett. Felkoncolta az őröket, és egyenest a legbelsőbb termek egyike felé tört. Hőseink pillanatokkal azelőtt érkeztek, hogy elérte volna a célját, mely Farenil elmondása szerint, a Vérkő volt, egy olyan borzalmas ereklye, mely képes testetlen teremtmények számára, fizikai alakot létrehozni az esszenciájukból. Keserves küzdelem következett, mely során több kiállított varázstárgy tárolója is megsérült, mely felhívta Ishi figyelmét az egyikben lévő gyűrűre, amit puszta kíváncsiságból magához vett. Végül sikerült úrrá lenniük a Venariust megszálló entitáson, mely elhagyta az ördögsarj meggyötört testét, és Gaguléban igyekezett volna menedékre lelni. Farenil, azonban megkötéssel, egy nála lévő lélekkőhöz láncolta.

Nem sokkal ezután, a tündéhez hasonlatos egyenruhát viselők érkeztek, akik elvitték a gonosz erő hatására ájult állapotban lévő, súlyosan sérült Venariust és Gagult. Farenil beleegyezett, hogy elkísérhetik barátaikat szervezetük főhadiszállására, ha már úgyis nyakig benne vannak az egészben. A menet, Dolarra Csarnokához érve, egy félreesőbb folyosóhoz ment, ahol egy látszólag jelentéktelen szakaszon álltak meg. Farenil, ekkor felemelt egy nála lévő talizmánt, és a falhoz tartotta, melyen fényesen ragyogó vésetekből, egy kapu alakja rajzolódott ki.

Mikor átléptek rajta, egy hatalmas csarnokban találták magukat, mely kristálytiszta, fehér kővel volt kirakva, mennyezetét óriási alabástrom oszlopok tartották, és az építmény egyes részeit arany díszítés ékesítette. Mint megtudták, az a megtiszteltetés érte őket, hogy **Dolarra Szentélyé**be léphettek, mely a köznyelvben **Felvigyázók** néven ismert testvériség központja volt. Ők voltak felelősek Nosveth földrészén, a szinte már elfeledett gonosz erők megfékezéséért. Így, az itteni gyógyítóknál, hőseink biztonságban érezhették sebesült útitársaikat, Ishit pedig annyira lenyűgözte a hely, hogy innen is magával vitt egy "emléktárgyat".

Éjszakára visszamentek a Kevély Kandúrba, hogy másnapra ismét ide jöjjenek, amikorra, Farenil elmondása szerint, Venarius és Gagul jobban lesznek. Következő nap (*Alturak 21.*), mikor épp kései reggelijüket költötték el, hírnök érkezett a Felvigyázóktól, aki jelezte, hogy társaik magukhoz tértek, és amint ismét együtt lesznek, a városi tanács beszélni akar a csapattal. Miután, Dolarra Szentélye előtt, összefutottak az épp nyúzottan kioldalgó Gagullal és Venariusszal, az **Arany Fellegvár** felé vették az irányt.

Odakéretésük ellenére, jó ideig várakoztak a lépcsős kertben, a kupolás palotaépület előtt, melyen túl, még nappal is kivehető volt a világítótorony szokatlanul zöldes fénye. Ezalatt, Gagul egy másik sárkányvérrel is megismerkedett, akit a szemük láttára penderítettek ki a tanácsteremből. Az illetőt **Ikaros Paralexis**nek hívták, és utazó tudós volt **Birzah** földjéről, aki népének a környékbeli emlékeit tanulmányozta. Beszélt mindenféle baljós ősi romokról, innen északra, a Skorpió-hegység vonulatánál, és Gagul érdeklődését látva, megegyeztek, hogy majd értekeznek még az ügyben.

## A tanács előtt

Majd egy óra elteltével szólították őket. Így, remélve, hogy nem büntetés, csak beszélgetés vár rájuk, kétségek közt léptek be a gyéren megvilágított kör alakú csarnokba. A terem fényforrásai magasan lévő lőrésszerű ablakok voltak, melyek a hatalmas, többkaréjos kupolája alatt helyezkedtek el. Körben, négy beszögellésnél, emelvényen trónok álltak, melyekről a tanács tagjai tekintettek le rájuk. Egyikük, egy sötétkék csuhát viselő pökhendinek látszó tünde volt. Sorban a következő, egy zöld és arany színű öltözéket viselő, szolid testtartású idősebb nő, majd egy termetes, az előzőhöz hasonlóan ember, férfi, akit hatalmas őszesfekete szakálla, kirívó öltözékei és ékszerei jellemeztek. Az utolsó helyen, egy sötétbarna bőrű, rövidre nyírt hajú nőt pillantottak meg, a Felvigyázók egyenruhájában, és aranydíszes fehér páncéljában, aki mellett, kissé a háttérbe húzódva, egy levélzöld köntöst viselő, titokzatos nőalak állt.

A katonás megjelenésű tanácstag, **Oressa** parancsnok ként mutatkozott be, és elkezdte részletesen átbeszélni velük az előző éjszaka történéseit. Felvilágosította őket, hogy a korábban említett gonosz erő, nem más, mint az óidők történeteiben is felmerülő **Sötétség Hírnökei**nek egyike: a **Fúria**. A harag, irigység, és izzó gyűlölet ezen megtestesítőjének, Amrabar alatti ősi börtönét őrzik ők, a Felvigyázók. Maga a város is titkon emiatt jött létre egykor, és ennek része **Larelion** Lángja is, ami a fellegvár mögötti világítótoronyból árasztja élénkzöld fényét. Amit Venarius megtapasztalt, az pusztán egy foszlánya volt az entitás hatalmának, melyet a Farenil által használt lélekkőben elzártak egy ereklyetartóba, hogy megvizsgálják miképp törhette át évezredes béklyóit.

A meghallgatás alatt, a tanács tünde tagja, aki a mágusokat képviselte, elégtételt követelt, a meglátása szerint hőseink ostobasága által okozott felfordulásért. A termetes, díszes öltözékű férfi, **Baltazar**, a Kikötői Negyed ura, megnyugtatta, hogy segít helyrehozni a károkat, és némileg elnézőbb volt a mutatványosokkal, mert úgy ítélte, nem sejtették, mit bolygatnak meg. A helyzet súlyosságát érzékeltetendő, azonban előlépett az Oressa mellett várakozó hölgy. Olybá tűnt, mintha aranyszín szemei, tompa fénnyel izzanának a terem félhomályában, hangja pedig selymes volt, akár a bársony, és kissé talán szomorkás.

Nem mutatkozott be, de elmondta, hogy az Ékkő-tenger túloldalán, **Zichan** országában is érezte a pillanatra előtörő gonosz hatalmat, mely alapjaiban rengette meg Amrabart. Így, városa követeként, első dolga volt idelátogatni, hogy meggyőződjön, az itteniek urai a helyzetnek. Érdekelte, hogy milyen hatással volt őrájuk a Fúriával való küzdelem, különösen azon kettejükre, akik érintkeztek is vele. A csapatból többen rémálmokról számoltak be neki, köztük Gagul, aki a tengerbe merült, kristállyá vált könnycseppet látott, ám amikor el akarta érni, árnyak húzták le őt a mélybe.

A titokzatos hölgy, sorra értelmezte álmaikat, és megállapította, hogy a Sötétség Hírnökeinek egyikével való ily közeli találkozás által, mind a hat gonosz erő nyomot hagyott elméjükben. Mert bár a Fúria és a többi börtönei Paregron különböző részein voltak, de a **Síkszakadás** végén, úgy hozták őket létre, hogy egymás erejét szívják el, ezzel gyengítve őket, és erősítve béklyóikat. A kétes hatalmak kapcsán, Ishi "új gyűrűjét" is vakmerően megmutatta a követasszonynak, akinek gyengéd, ám sokatmondó pillantásából, úgy tűnt, átlát a szitán. Mindenesetre, nem leplezte le félszerzetünket, és elmondta neki, hogy ezt a fajta tárgyat, elmeóvás gyűrűjének nevezik. Viszont figyelmeztette, jobb ha vigyázz vele, mert olykor benne lehet előző gazdájának tudata.

A tanács végezetül szélnek eresztette őket, azzal a feltétellel, hogy csak engedélyükkel hagyhatják el a várost, amíg a történteket illető nyomozás le nem zárul. Visszatértek hát a Kevély Kandúrba, hogy elújságolják Teodornak mi minden történt velük. A vén gnómot azonban sehol nem találták. Mint Denystől, a fogadóstól megtudták, előző este látták utoljára csapatuk vezetőjét, amint éppen bőszen kártyázott néhány helybélivel, köztük egy sírásóval, és egy félork kováccsal.

## Rászorulók nyomában

Sietve felkeresték a temetőben Bezilt és társát, akik több mint készségesen elmondták, hogy a démoni jelenés után, jobbnak látták lenyugtatni az idegeiket a külvárosi fogadóban. A kovácsot, akivel többek közt kártyáztak, **Nagar**nak hívták, és Teodor vele, meg néhány marcona ember által közrefogva távozott, miután akkora összegeket veszített, amiket már nem tudott kifizetni. Így, hőseink késődélután megindultak a városkaputól jobbra levő Acélkörzetbe, hogy a félork, és remélhetőleg vezetőjük nyomára leljenek.

Több járókelőt és árust kifaggatva, megtalálták Nagar műhelyét, a félork azonban nem osztott meg velük semmi használhatót, azon kívül, hogy Teodort, a tartozása miatt elvitték a helyi alvilág vezetője, **Kampós Ned** emberei. A boltból távozva, úgy érezték Nagar titkol valamit, de egyelőre jobb ötlet híján, a Kikötői Negyed felé vették az irányt, minthogy Kajetan említette, hogy amúgy is be kell ugrania fellépni az őt megmentő tengerészekhez. Venarius útközben gondolt egyet, és jelezte társainak, hogy korábbi "szakmai tapasztalatával", megpróbál egyedül "szétnézni" Nagar háza táján. El is ment az üzlethez, majd többféleképp igyekezett bejutni, de sikertelenül. Kínjában, megpróbálta feltörni az elülső ajtó zárát, de őrök rajtakapták, és a város közeli börtönébe vetették.

Ezalatt, a többiek betértek a kikötői Habókos Hableány fogadóba, hogy bevárják, amíg Kajetan végez a matrózoknál, és addig is kérdezősködjenek Teodor ügyében. Kiderítették, hogy Kampós Nedhárom bandavezére útján gyakorolja hatalmát, főleg a **Rozsdás Horgony** nevű partmenti kocsmából. Így, kissé kezdtek aggódni, hogy a dalnokot és az ördögsarjat hagyták egyedül császkálni a környéken. Gagul meg is indult, hogy megkeresse Kajetant, akinek a koncertje nem sikerülhetett túl fényesen, mert látta amint a tengerészek, egy rossz külsejű törpnek akarják átadni. A sárkányvér pap, megszánva dalnokunkat, kiváltotta őt a rá váró adós szolgaságból, majd morcosan visszaballagott vele a fogadóba.

Mialatt az elmúlt nap eseményeit vitatták meg, Kajetan csendben írt egy hősi költeményt, melyet már csak akkor vettek észre, amikor az asztalra állva, kappangangon szavalni kezdte. A kezdeti megdöbbenést követően, valaki egy felé hajított korsóval, épphogy elvétette a dalnok fejét, egy másik vendéget viszont eltalált, a következő vádaskodás, és tülekedés pedig kocsmai verekedésbe torkollott. Nem kellett sok, hogy az éktelen hangzavarra megjelenjen az egyik helyi rendfenntartó erő, a Gagulék által nem rég látott vörös hajú törp személyében, aki néhány jól irányzott késdobással elvette a dulakodók kedvét. Mikor tekintete megakadt Kajetánon, intett néhány addig észrevétlenül beolvadó bandatagnak, akik megragadták a dalnok grabancát, és ellentmondást nem tűrve kimasíroztak vezetőjükkel.

Gagul tisztes távolságból utánuk eredt, Ishi és Drífa pedig, rövid eszmecsere után, kissé lemaradva követte. Sárkányvérünknek nehezére esett nem szem elől téveszteni a Kikötői Negyed élénk éjszakai nyüzsgése közepette a Kajetant magukkal hurcolókat, akiket megdöbbenésére nem állítottak meg a kissé gyéren elszórt városi őrök. Végül akkor vesztette el a nyomukat, amikor egy part felől érkező menet belé ütközött. Az alakok torokhangon rámordultak, és bár csuklyájuk alatt saját fajtájának vonásait vélte kivenni, számára érthetetlen sárkány nyelven beszélhettek. Aztán, amilyen gyorsan érkeztek, úgy robogtak is tovább a legközelebbi sikátor felé, ahova felocsúdását követően Gagul utánuk ment. Amikorra viszont kiért a kikötői forgatagból, nem látta őket sehol, és lábnyomaik is elkeveredtek a mellékutcában heverő szeméthalmok közt.

Gyorsan visszatérve a partmenti főútra, egyetlen támpontjaként, arra indult, amerre a fogadóbeliek leírása alapján a Rozsdás Horgony lehetett. Egyszer csak, az egyik móló alól heves szóváltás foszlányait hallotta, és igazságérzetét követve, a homokos parton óvatosan megközelítette a hang forrását. A főútról leszűrődő fények félhomályában, pár harcias illetőt látott, amint egy védekezőn hátráló tündét kerítenek be. Utóbbi ruházata olyan volt, mintha erdei növényekből és állatbőrökből tákolta volna össze, hosszú haja pedig csapzottan, helyenként beleakadt termésekkel lógott a hátára függesztett íjra.

## Ned vendégei

Gagul közbelépett, épp megelőzve, hogy tettlegességig fajuljon a helyzet, aztán próbálta jobb belátásra bírni a tündét fenyegetőket, akit azzal vádoltak, hogy megölte egy társukat, aki a mólón őrködött. Az idegen viszont állította, hogy egy feladata végett jött a partra, és már itt találta a testet, ami fentről eshetett le. Gagul megkérdezte, hogy mit akarnak kezdeni a tündével, mire a bandatagok mondták, hogy ha nekik nem vall, akkor Kampós Nedhez viszik, hátha ott majd megered a nyelve. Erre a sárkányvér jelezte, hogy ő is az alvilág titokzatos vezetőjét keresi, mert ki akarja váltani másodszor is bajba keveredett útitársukat.

Kajetan eközben "kíséretével" megérkezett a Rozsdás Horgony fogadó hátsó bejáratához. A törp a zárhoz tartotta csuklóját, mely egy pillanatra tompa fényt bocsátott ki, majd az ajtó magától kitárult, és beérkezés után bezárult a hátuk mögött. Bent, egyetlen baloldali leágazást leszámítva, egyenes folyosó fogadta őket, melyen végigmenve, egy váróterem szerűségbe érkeztek, ahol egy szőnyeg alá rejtett csigalépcsőn lementek az alagsorba. Fogadtatásként, egy ördögsarj nőt látott, amint a dobótőrével, egy kissé megviselt kinézetű embert célzott, akit egy falon lévő kampóra akasztottak. Az érkezőket látva, félrehúzódott a törppel, és egyeztettek valamiről. Ezt követően, utóbbi súgott valamit Kajetan őreinek, aztán intett, mire azok megindultak a dalnokkal, a terem egyetlen másik ajtaján át, ki egy folyosóra, ami a városi csatornába vezetett.

Gagul végül nem tudta meggyőzni a martalócokat, akik leütötték a tündét, és fölnyalábolva őt, meg halott társukat, a Rozsdás Horgony felé indultak. A pap valamilyen sugallattól vezérelve nem állta útjukat, hanem tisztes távolból követte őket, majd a fogadóhoz érve, bekéredzkedett velük a hátsó ajtón. A bandatagok jelezték, hogy forduljon balra, ha Neddel akar kapcsolatba lépni, és ő így is tett. A szobában, meglepetésére Nagart, a félork kovácsot pillantotta meg, amint az egyik széken várakozott. Kiderült, a városban akkor lehet valaki teljes biztonságban a bűnszervezettől, ha olykor tesz egy-két szívességet a vezetőjének.

Hamarosan, egy csuklyás, tündének látszó alak lépett a szobába, egy faliszőnyeg mögül, és tájékoztatta Nagart, hogy találtak mellé valakit a feladatra, aki a megbeszélt helyen fogja várni. Mikor Gagul kérdezett Kajetan és Teodor felől, az ismeretlen elmondta, hogy épp a dalnok az, akit a félork mellé adtak, de ne merészelje akadályozni őket a küldetés végrehajtásában, mert annak a barátja látná kárát. Mutatványos csapatuk vezetőjéről, pedig annyit tudhatott meg, hogy Kampós Ned, kellő ideig tartó, visszautasíthatatlan vendégszeretetét élvezi. Így, Gagul csalódottan távozott a Rozsdás Horgony hátsó kijáratán, és betért magába az ivóba, hátha talál valami fogódzót, meglepetésére, azonban Drífát és Ishit pillantotta meg az egyik asztalnál. Két útitársa ugyanis, szintén megpróbált körbeszaglászni a "rablótanyán", de nem jártak sikerrel.

Mindeközben a Gagullal érkezett bandatagok a tündét is odavitték, ahova korábban Kajetant. Fogjuk, már a szőnyeg alá rejtett lépcső előtt magához tért, de nem mutatta jelét, mindössze hunyorítva figyelte környezetét. **Kelsalor**, mert így hívták, a túlélés mestere volt, és azonnal igyekezett felmérni a terepet, még ha erdei élete után, a városi közeg szokatlan is volt számára. Az alagsorban fellógatták az egyik kampóra, és arra nyitotta ki a szemét, hogy egy dobótőr rezegve megáll a feje melletti deszkafalban. A Kajetant is feladattal ellátó ördögsarj nő, jót derült az időzítésen, majd egyre erélyesebben vallatni kezdte. Kelsalor őszintén elmondta, hogy népének látnokai küldték ide, mert a várost lehet, hogy óriási veszély fenyegeti, valamiféle sötét áradat formájában. Ezért ment a tengerpartra, és akkor talált rá a testre, őrá pedig az elhunytnak a társai.

A nőt úgy látszik nem győzhette meg, mert az azt mondta, holnap visszatérnek az ügyre, és szó szerint lógni hagyta őt egy nyöszörgő ember mellett, majd a többi bandataggal felment a lépcsőn. Kelsalor próbálta eloldozni felkötött kezeit, majd a segítség lehetősége végett, sorstársával igyekezett kapcsolatot teremteni. A férfi nem nagyon reagált, sok volt rajta a sérülés, és úgy tűnt feladta, mely által szorult helyzetbe került tündénk is kezdte kissé elveszíteni a reményt. Ekkor azonban, a semmiből előtűnt egy csuklyás idegen, akinek a fáklyafény ellenére csak sötétséget láttak arca helyén. A különös alak, a kezének egy intésével meglazította mindkettejük béklyóit, majd egy másikkal kitárta előttük a csatornák felé vezető ajtót.

Kajetan ekkorra már a felszínre ért kísérőivel, valahol egy mellékutcában, ahol Nagar várta, aki magyarázkodás nélkül ismertette feladatukat. Nem mást kellett volna tenniük, mint ellopni a tavalyi év kereskedelmi jegyzékét Baltazar tanácsos palotájából. Dalnokunk kénytelen kelletlen követte a félorkot, és a Muedan Letét épületének fala mentén, egy mögötte lévő kertig osontak. Itt, Nagar bakot tartott neki, Kajetan átmászott, ám bűntársa nem követte. Szembetalálta azonban magát egy pár vérebbel, melyek ugatására hamarosan odasereglettek az őrök, akik azonnal közrefogták, és kérdezték, hogy ki küldte. Kajetánnak eszébe jutott, hogy Nagar említette, mit mondjon, ha elkapják, így közölte velük, hogy "Baltazarhoz jött, a szőnyeg miatt". Azok ezt úgy vették, hogy gúnyt űz belőlük, és egy oldalsó kapun átadták a dalnokot a városi őrségnek, akik a börtönbe cipelték.

## Váratlan szövetségek

Kelsalor, a legutóbbi nyomokat követve, a másik fogollyal együtt haladt a csatornákban, míg egy létrához nem ért, ahol végre a felszínre juthattak. A kinti sikátorban, rövid szóváltás után elbúcsúzott, a feltehetően a helyzet okán, továbbra is bizalmatlan férfitól, és óvatosan kilépett a közeli főútra. Alig telt bele azonban néhány pillanatba, sikerült belefutnia Ishibe, Drífába és Gagulba, akik feladva a fogadó átkutatását, Venarius és Kajetan keresésére indultak. Minthogy azonban későre járt, és az immár kétnapos fáradalmak nem kímélték hőseinket, úgy határoztak, újdonsült ismerősükkel megtérnek a Kevély Kandúrba.

Másik két mutatványosunknak azonban nem volt kellemes fogadói szállása. Venarius már pár órája tömlöcben sínylődött, mikor Kajetan jajveszékelését hallotta a börtön folyosójáról. Ajtajuk rácsos nyílásához hajolva, röviden megtárgyalták, mi történt, de az őrök hamar elejét vették a társalgásnak. Így, ők is nyugovóra tértek, és elnyomta volna mindkettejüket a buzgóság másnap délig (*Alturak 22.*), ha Kajetánnak nem jön korai látogatója. Az illető nem volt más, mint Baltazar, aki kifaggatta a tegnap este történéseiről, majd alkut ajánlott neki. Azt mondta, kihozza a börtönből, ha társaival utánajárnak egy késlekedő karavánjának. A dalnok örömmel belement volna ebbe, de eszébe jutott a továbbra is raboskodó társa, ezért megkérte a Kikötői Negyed urát, szabadítsa meg őt is. Baltazar azonban sajnálattal közölte, hogy Venariust nem tudja felmenteni bűne alól, mert nem ellene vétett.

Ekképp, Kajetan keserédes hangulatban ment a Kevély Kandúrba, ahol az épp reggeliző többiek, örültek, hogy az őt érintő bonyodalom megoldódott, bár Venariuszt illetően, úgy látszott, nem volt szerencséjük. Hajótörésük utáni szűkös helyzetük miatt, pedig Baltazar ajánlata is tetszett nekik, elvégre lehet, a dalnok számára pusztán szabadsága volt a hála, de nekik többieknek talán fizet szolgálataikért. Ezen felbuzdulva, Kajetan vezetésével el is mentek a tanácstag palotájához. Útjukat meghosszabbította kissé, hogy a városkapunál ellenőrzésbe botlottak, ami állítólag előző éjszaka bejutott ork kémek miatt volt szükséges. Végül mégis eljutottak Baltazar lakhelyére, mely a családnevét viselő Muedan Letét épülete volt, ahol az őrökkel és egy, a "Kufárkirály" segítőjéül szolgáló törpasszonnyal szót váltva, sikerült elérniük, akit kerestek.

Baltazar, előző napi beszélgetésükre hivatkozva, örömmel fogadta a csapatot, de nem látszott különösebb figyelmet fordítani Kajetanra. A helyzet akkor kezdett fokozottan zavarbaejtővé válni, mikor felhozták ma reggel tett ajánlatát, mire a tanácstag meglepve közölte, hogy még el se hagyta ezt az épületet. A feszült pillanatot mindkét oldalról számos keresztkérdés követte, és úgy tűnt, hogy dalnokunknak valamilyen imposztorhoz volt szerencséje. Baltazar azonban, üzletember lévén, ha már úgy is tudtak a szállítmányáról, úgy döntött elmarasztalás helyett, inkább hasznot húz a dologból. Ezért ténylegesen nekik adta a késlekedő karaván felkutatására vonatkozó feladatot, melyhez természetesen, a tanács egyik tagja ként, engedélyezte, hogy elhagyják a várost. Törp segítője rendelkezésükre bocsátott egy kisebb látógömböt, mellyel kapcsolatba tudnak lépni vele, és ura nyomon követhette útjukat. Baltazar, sikeres visszatértük esetére, fejenként 500 aranyat ígért nekik, és megegyeztek vele egy jelszóban, hogy biztosan tudják nem a hasonmásával van dolguk.

Ezalatt Venarius, a rabok egyhangú életét élvezte cellájában, egészen az egyik új börtöntöltelék érkezéséig, akiben egykori "munkatársát" ismerte fel, Tymeast, vagy ahogy becézték: **Tym**et. Gyorsan kopogással jelzett is neki a tolvajok nyelvén, mire a vézna emberfiú, hallhatóan saját ajtajához tapadt, és viszonozta azt. Ezután halkan, de izgatottan váltottak pár szót, arról melyikük hogyan került ide. Mint kiderült, a másik tolvaj, a céhük Pedrasban történt lemészárlása idején, egy hajó rakományában rejtőzött el, az pedig Amrabarban kötött ki, ahol ő folytatta korábbi mesterségét. Csatlakozott a **Rászorulók** itteni szervezetéhez, és jelenleg egy törpnek a bandájába tartozott. Az utóbbi időben, viszont kezdtek szigorodni az ellenőrzések, a **Kereskedőállamokat** egyre szorongató orkok és szövetségeseik miatt, így Tym is ennek eshetett áldozatául.

Venarius nosztalgiázásának, azonban elejét vette, hogy Baltazártól távozó társai, agyafúrtan a börtönhöz mentek. Azt követően, pedig a tanácstagtól kapott pecsétes megbízólevéllel, illetve Gagul mágikus ráhatása segítségével, kiszabadították az ördögsarjat. Így, a teljes csapattal, és Kelsalorral kiegészülve indultak útnak, az Amrabartól északra fekvő hegyszoroshoz, amely környékén a karaván tagjai utoljára jelentettek Baltazárnak.

## Út a hegyek felé

Az Amrabartól kezdődő országút, gyér növényzettel, szalmaszín fűvel és töredezett sziklákkal borított vidéken vezetett keresztül. Kevés vándorral találkoztak, azokkal is csupán köszönés erejéig. Végül, az est leszálltával egy elágazásnál telepedtek meg, ahonnan északra és nyugatra haladt tovább az út. Mikor épp tüzet raktak volna, az esti félhomályban feltűnt nekik egy közeli táborhely, ahol már megtették ezt. Odamentek hát, némi tájékozódás, no meg az éjszaka veszélyeivel szembeni számfölény végett.

Egy öreg törpöt, meg egy emberasszonyt és kisfiát találták ott, akik épp vacsorához készülődtek. Miután megbizonyosodtak egymás jó szándékáról, leterítették derékaljaikat, és oda telepedtek a tűz köré. A gyereket és anyját hamar elnyomta az álom, de a mutatványosok még halkan beszélgettek, a fáradtan a lángokat fürkésző törppel. Kiderült, hogy a hegyeken túlról származik, egy faluból, melyet orkok fosztottak ki. Az öreg elmondása szerint, olyanok mint a kártevők, kíméletlenek, és úgy tűnik, soha nem fogynak el. A történetek hallatán kissé lelombozva tértek nyugovóra, és az éjszaka eseménytelenül telt.

Másnapra virradólag (*Alturak 23.*), elbúcsúztak a három utazótól, és továbbindultak a láthatáron egyre növekvő kopár hegyvonulatok felé. Mentek, amíg tudtak, de így is csak napszálltára sikerült volna beérniük a szorosba, amit kockázatosnak találtak, ezért annak bejáratánál vertek tábort. Szokás szerint, egymást váltva őrködtek, amikor pedig épp Gagulon volt a sor, a közelből furcsa hangokra lett figyelmes, de nem látott senkit. Felkeltette Drífát, mondván ő megnézi hol van a különös jelenség forrása, mikor pedig ezt megtette, nem sokkal messzebb, hirtelen fáklyástul eltűnt.

Gagul egyszeriben érezte, hogy megszűnik a körülötte lévő éjszakai szellő, és elnémulnak a természet neszei. Aztán, ebben a vákuumban, egy tisztán kivehető, testetlen, felismerhetetlen nemű és fajú hang szólalt meg. Érdeklődött felőle, és csapatuk haladását illetően, a lélekjelenlétét visszanyerő sárkányvér zavart kérdéseire, azonban csak szövevényes válaszokat adott. Úgy tűnt jót mulat jelenlegi zűrzavaros helyzetükön, és Gagul megilletődésén. Aztán élcelődése közepette, hirtelen véget vetett látogatásának, és a megszeppent Drífa, aki közben felverte a többieket, ismét megláthatta a papot. Mint kiderült, az idegennel való jónéhány percig tartó beszélgetése ellenére, társai számára csak pillanatokra tűnt el. Ezek után pedig, a nem mindennapi élményt követően, a csapat egyes tagjainak elég vegyesen sikerült kipihennie magát.

Így, kissé elgyötörten érték el másnap (*Alturak 24.*) a **Szélcserzett Pusztaság**ra vezető szorost. A kanyargó országutat követve, helyenként a sivatagból érkező homok, és megkopott sziklák sivár látképe fogadta őket. Ahogy pedig túlértek a hegy egyik nyúlványán, magasan a völgyben, egy régi város romjait pillantották meg. Először az úton maradva, mindössze egy vonalba értek az egykori településsel, és ott kezdték el vizsgálni a szekérnyomokat. Amennyire látták, semmi nem utalt arra, hogy bárki letért volna a romok felé, mindössze egy zömök, omladozó kőoszlop jelezte valamilyen elágazás helyét. Egy idő után, azonban Kelsalornak feltűnt, hogy egy jó darabon nem kivehetőek saját lábnyomaik, és körbejárva megállapította, hogy ez csak az előbbi tereptárgytól bizonyos távolságban érvényes. Azt megvizsgálva, egy benne levő résben, valamiféle áttetsző kristályt sikerült kitapintania, melyet elmozdítva, megszüntette az utat fedő illúziót, miután több szekérnyom is kirajzolódott a hajdani város felé.

## Az új városlakók

Az immár egyértelmű közelmúltbeli ténykedés jeleit követve, felkaptattak a völgy magasabbik végébe. Ahogy közeledtek, élesebben kirajzolódott a város képe. Az épületek omladozó, de nem lerombolt csonkjai, három szinten, lépcsőzetesen helyezkedtek el a hegyoldalban. A régi út végén, egy tágas tér fogadta őket, mely közepén egy alacsony kőfallal övezett, hatalmas üreg tátongott, ami az egykori kút lehetett. A rejtőzködésben jártasabb Kelsalor és Venarius, a romok hátsó, míg a többiek az utcák felőli részén haladtak - arra az esetre, ha valaki megpróbálná meglepni őket.

Előbbi két hősünk, egyszer csak neszt hallott az egyik épületből, amikor annak emeltéről kémlelték a terepet. Gyorsan utána is néztek, és Kelsalor éles szemének hála, alig észrevehető lábnyomokat találtak a homokos talajon. Venarius fürgén utána is iramodott a körülöttük ólálkodónak, és úgy tűnt együttes erővel sikerül sarokba szorítaniuk. Az idegen azonban, akkora hűlt helye volt. Tündénknek viszont feltűnt, hogy a nyomok egy fal tövében szakadnak meg, melyről kiderült, hogy az országúthoz hasonlóan, újabb illúzió. Ennek ismeretében, egyikük elállta az ajtónyílást, aztán együtt nyakon csípték a kitörni próbáló alakot.

Az őket követő nem volt más, mint egy tündenő, aki környezetéhez illeszkedő, világosbarna bőrvértet, és a fejére tekerve, azt majdnem teljesen fedő kendőt viselt, mely alól csak tengerkék szemei villantak az őt leleplezőkre. Miután Kelsalor és Venarius, váratlan vendégükkel együtt összegyűltek a csapat többi részével, hozzáláttak kifaggatni a tündét. Annak akaratossága, de nem agresszív viselkedése miatt, azonban a beszélgetés fokozatosan visszájára fordult, és a vallatott kezdett egyre többet kérdezni arról, hogy ők mit akarnak itt. Végül, hallván, hogy Baltazar küldte őket, kötélnek állt, és úgy döntött, talán segíthetnek egymásnak.

Mint kiderült, korábban észrevétlen "vendéglátójukat" **Loren**nek hívták, és jónéhányan éltek még a romvárosban rejtőzve, ha egyáltalán lehetett azt életnek nevezni. A tünde ugyanis elvezette őket az egykori csatornarendszer azon részére, amelyet próbáltak otthonossá tenni, és a hőseink által korábban látott nagy kútból tudták sajátos módon elérni. Ott pedig a legjobb indulattal is csak menekült táborra, vagy rendetlen rablótanyára emlékeztető körülmények uralkodtak, az áporodott levegőről, és a napfény hiányáról nem is beszélve. Loren bemutatta őket idős apjának, aki az itteni közösség vezetője volt, és **Gvaril Venador**nak hívták. Mint, hőseinknek elmondta, nem önszántukból vannak itt, hanem Baltazar kényszerítette őket ebbe a helyzetbe egy ideig, amikor pedig már elhagyhatták volna a szorost, képtelenek voltak rá.

A Kikötői Negyed ura, népszerűtlenné akarta tenni a Szélcserzett Pusztaság keleti szélén húzódó szárazföldi kereskedelmi útvonalat, amihez már épp csak egy kegyelemdöfés kellett, az amúgy is gyakori ork rajtaütések miatt. Gvaril, és akkor még élő hitvese, a samtil nép, a naptündék egyik megmaradt házához tartoztak. **Hanq Ahor** nevű fővárosuk ötszáz éves eleste óta, szétszóródtak **Arduum** sivatagos vidékén, és egyszerre próbálták védeni ősi birtokaikat az orkoktól és a környező államok dögkeselyű szerű előretörésétől. Így kerültek halálraítélt ként Amrabar börtönébe, ahol Baltazar alkut ajánlott nekik, lassan húsz esztendővel ezelőtt. Szabadságukért cserébe, azt a feladatot kapták, hogy hitessék el mindenkivel, az Ardani-szoros és Magasvölgy egykori városa átkozott; ezáltal veszélyes az utazókra nézve.

Miután azonban, amennyire csak lehetett megtették ezt, de valamilyen tényleges átok miatt ők azóta sem tudtak elmenni a szorosból, Baltazar a füle botját sem mozdította, hogy állja a szavát, és visszaadja szabadságukat. Onnantól pedig, a privát szállítmányainak szolgáltak pihenőhelyül, amik egyben az ellátmányukért is felelnének, de olyan ritkán jönnek, hogy kénytelenek más erre tévedő utazókat kifosztani a túlélésért. Ráadásul, itt a város alatt nagyon ki van számolva a vízkészletük, és a táplálékban kevéssé bővelkedő völgyből se tudnak délebbre menni, hogy vadásszanak, mert a határán olyan fájdalom tör rájuk, mintha menten cafatokra akarnának szakadni.

A jelenlegi szállítmánnyal kapcsolatban, Gvaril elmondta, hogy az egyik épületben vannak az általa létrehozott illúzió mögé rejtve. A karaván kísérete, azonban **Said** nevű vezetőjével, az egyik szekéren készletekért ment, az innen délnyugatra lévő **Sahil** városába - és már vagy két napja nem tértek vissza. Késődélután, meg is mutatta hőseinknek az otthagyott rakományt, ám nem sikerült közte számukra érdemeset találni. Baltazar ugyanis kiemelte, hogy egy könyvbe rejtett fontos irat miatt lényeges neki az egyik láda tartalma, de úgy tűnt, az pont Sahilba vitt szekéren lehetett.

Az alapján, hogy holmi átok miatt, Gvarilék csapata egy idő után képtelenné vált a város környékének elhagyására, úgy döntöttek, az éjszakát azon kívül töltik. Mikor ezáltal napnyugta körül tábort vertek a szoros déli részén, arra lettek figyelmesek, hogy valamilyen alakok mozognak Magasvölgyben. Olybá tűnt mintha különös éji délibábok, elmosódott, emberszerű lidércfények lennének, és maguk az épületek is kissé homályosan látszanának. Majd, amilyen váratlanul jött a hátborzongató jelenés, oly hamar el is tűnt, amint teljesen lement a nap. Ettől libabőrős háttal, váltott őrséggel feküdtek le aludni, de az, fentebbiek tudatában, kevéssé volt pihentető. Az pedig főképp nem nyugtatta meg őket, hogy másnap reggel (*Alturak 25.*), hajnalhasadtával ismét megtapasztalhatták a kísérteties látványosságot.

## Svernarux titkai

Megvitatva eddigi ismereteiket, Ishit és Gagult kivéve, a csapat úgy döntött utánajár Sahilban a szállítmánynak. Így, délelőtt neki is vágtak a szűk egynapos útnak, két társukat hátrahagyva, mert sárkányvérünk tudásvágya, lovagunk pedig segítőkészsége miatt, végére akart járni a várost övező rejtélyeknek. Ezért, a többiek távozása után, beszéltek is Gvarillal és Lorennel, hogy merre érdemes kezdeniük. Az idős tünde megbízta lányát körbevezetésükkel, aki készségesen útbaigazította Gagult a könyvtár felé, Ishivel pedig megindultak a legfelső szinten lévő épületekhez. Loren elmondása szerint, volt köztük egy, amelynek egykori lakója sötét ügyletekkel foglalkozhatott, és talán köze lehetett az átok létrejöttéhez.

A szóbanforgó hely egy kétemeletes, egykor feltehetően díszes ház lehetett, melynek falfestményei nyomokban még mindig látszottak a homlokzatán. A tündelány jelezte, hogy inkább kint várja meg félszerzetünket, mert lehet veszélyes lenne bemennie, és fájdalmas emlékei is fűződnek az épülethez. Ishi kérdésére kiderült, hogy Loren itt vesztette el édesanyját, akivel szintén próbáltak többet megtudni az őket fogvatartó erőről. Amikor pedig külön átkutatták az egyes helyiségeket, ő már csak egy velőtrázó sikolyt hallott egy másik szobából, ahova átrohanva, látta, hogy anyja eltűnt. A teljes itteni csapattal keresztül-kasul többször átfésülték a várost és környékét, de semmilyen nyomot nem találtak. Ishi, ennek hallatán kissé szorongva, tüzetesen átvizsgálta az épületet, mely egyfajta nemesi rezidenciának és átutazók szálláshelyének tűnt. Mikor pedig az egykori tágas étkezőben kutakodott, és az egyik falon lévő szertartás féleséget ábrázoló domborművet közelebbről szemlélve, sikerült kinyitnia egy alagsorba vezető titkos ajtót.

Ettől megszeppenve, úgy döntött előtte megkérdezi Gagul véleményét, hátha tőle többet megtudhat erről a baljós házról. Ekképp, el is mentek Lorennel a régi könyvtárhoz, melynek egy pincehelyiségében, a pap épp töredezett kőtáblákat böngészett. Ishi számára nem jelentett semmit a rajtuk lévő ékírás, de útitársa természetesen könnyűszerrel megértette a sárkányok nyelvét. Rájött, hogy a várossal kapcsolatos feljegyzések nagyjából ötszáz évvel ezelőtt szakadnak meg, mely körül egyre többször említenek furcsa jelenségeket: sokaknál felmerülő gyógyíthatatlan fejfájást, émelygést, végül pedig még helyiek nyomtalan eltűnését is. Ishi kérésére, Gagul megkereste a városlakók lajstromát, és lakhelyük alapján kiderült, hogy a felső részen lévő nemesi ház, egy bizonyos **Grizbul Maran** nevű félorkhoz tartozhatott, a sárkányok nyelvén **Svernarux**nak nevezett város hanyatlása előtt.

Ezen felbuzdulva, lovagunk visszamasírozott a rejtélyes épülethez. Óvatosan megközelítette a feltárult alagsori lejáratot, melyet a lépcső menti falakon végig, tengerre emlékeztető, megkopott hullámdíszek tarkítottak. Leérve, egy kőajtóval találta szembe magát, melyen egy démoni szárnyakkal és hasonló elváltozásokkal bíró nőalak domborművét pillantotta meg. Amint pedig közelebb lépett, egy mély, érdes hang szólalt meg a fejében, és jelezte, hogy kezében a megoldás kulcsa. Ishi egyszerre elborzadva, és ezen elgondolkozva, alaposan végigmérte az ajtót, és talált rajta egy feltehetően zárszerkezethez tartozó apró lyukat. Ekkor észrevette, hogy az Amrabarban szerzett gyűrűjébe foglalt lilás színű kő, baljós fénnyel izzik; és mintegy kíváncsiságtól vezérelve, hirtelen fentebbi mélyedésbe helyezte.

Az ajtó súlyos kattanást követően kitárult, és mögötte egy teljességében kővel borított, letisztult helyiséget pillantott meg. A szobában pár kőasztal, tárolóedény, és egy jókora szarkofág volt, előbbieket pedig, néhol szinte teljesen szétfoszlott tekercsek, illetve üvegszilánkok borították, míg utóbbi urnaszerűségek, borzalmas bűzt árasztottak. A hang itt ismét szólt Ishihez, és utasította, hogy engedje szabadon, mert már nem bírja a gyötrelmet odaát. Félszerzetünk ezen a ponton döntötte el végleg, hogy egy percig sem marad tovább egyedül ezen az átkozott helyen. Így, sebtiben lehúzta ujjáról a gyűrűt, és kiment Lorenhez, hogy aztán Gagult is maguk mellé véve, együttes erővel térhessenek vissza az alagsori terembe.

A városban tartózkodók egyik őrszemétől megtudták, hogy a sárkányvér közben kérdezősködött még a környékbeli helyekről, ő pedig említette neki az út másik oldalán lévő barlangnyílásokat, amiket a pap elindult megnézni. Loren, ekkor jelezte, hogy beszámolna apjának az eddigiekről, és majd találkoznak Grizbul házánál, amikor Ishiék visszafelé jönnek. Félszerzetünk el is ment Gagulért, akit az egyik hegyoldali üregben talált, amint épp a falakon lévő rajzokat és véseteket tanulmányozott. Nem talált semmit, ami az átokra vonatkozna, különösen mivel úgy ítélte, a barlangok a város alapítását is megelőző időben szolgálhattak lakhelyül itteni sárkányvér papoknak, akik köré később zarándokhely, majd maga Svernarux épült. Az egyetlen látványosabb karcolt ábrázolás, a Síkszakadás katasztrófájára utalhatott, mert a világokat ábrázoló szférák köreit egymással részleges átfedésben jelenítette meg, mintegy láncszerűen körbefonódva, köztük egy örvénnyel.

Szinte több kérdéssel, mint válasszal felvértezve, visszamentek a városba, és Lorennel kibővülve érték el Grizbul rezidenciáját. A tünde továbbra is kint várakozott, ám Gagul érdeklődve átkutatta az egész helyet, beleértve az alagsort. A pergamen töredékeket nem tudta elolvasni, mert elmondása szerint olyan szentségtelen nyelven íródtak, amit felismer, de nem ért. A rajtuk lévő ábrák és tervrajzok, viszont arra utaltak, hogy valamilyen kristályok állhattak az itt folyó kísérletek középpontjában. Ezalatt Ishi, egy falba rejtett üregben rálelt egy fekete, vörös erezetű fémből készült tőrre is, Gagul felfedezését hallva, azonban megemlítette mi történt a gyűrűjével. Egy új gondolattól vezérelve, a sárkányvér elkérte az ékszert, kipiszkálta belőle a követ, és azt javasolta mutassák meg Lorennek. Mikor pedig, a tündelány kezébe adták a simára csiszolt lilás kristályt, az egész testében megremegett, majd fellélegzett, mint akinek mázsás terhet vettek le a válláról.

## Kitérő Sahilban

Ugyanezen a napon (*Alturak 25.*), késő délután, Drífa, Kajetan, Kelsalor, és Venarius, elérték a város környékét, ahol a Baltazar számára fontosabb szállítmányrészt remélték meglelni. Ahogy a kapu felé haladtak, az országúton egy elgyötört kinézetű társaság jött velük szembe gyalogszerrel, két lovat vezetve. Lazán hordott fejkendőjüket, és napbarnított bőrüket látva, a környék dolgaiban járatosaknak tűntek. Így, hőseink megszólították őket, hátha tudnak valamit a karaván nem rég Sahilba érkező tagjairól. Mint vezetőjük elmondta, ők voltak azok, de egy szekérrel és egy kotnyeles törppel kevesebbek lettek. A Said nevű férfiember kifejtette, hogy a készletek feltöltése alatt, páran elütötték az időt a városban, köztük **Vorbir** nevű útitársuk, aki nekilátott helyiekkel fogadásokat kötni.

Mikor az egyik vereségnél, fizetségként már magát a törpöt vitték volna el, hogy az itteni törvényekben megengedett adós rabszolga legyen, az a többiek tudta nélkül, a teljes szekerüket ajánlotta fel. Emiatt, már csak arra lettek figyelmesek, hogy ellentmondást nem tűrő behajtók állják őket körül, és elkobozzák azt, az egész rajta lévő rakományával együtt. Akárhogy is, Saidéknak legalább a megmaradt szállítmányt mihamarabb el kellett juttatni Amrabarba, mert a késlekedés miatt, Baltazar már úgyis lehet, szíjat fog hasítani a hátukból.

A négyfős csapat, mindezek tudatában lépett be Sahil keleti kapuján, és szétváltak, hogy kezdésképp, Vorbir nyomára akadjanak. Ez a város kisebb volt, és jóval kevésbé nyüzsgő, mint Amrabar. Főutcája egyenest szerény kikötőjéhez vezetett, és mintegy két részre osztotta, délen a kereskedők házaival és lerakataival, északon műhelyekkel, melyeket a tenger felé fokozatosan fogadók váltottak fel, majd kőből épült udvarházak. Venarius és Kajetan, a kereskedőházak felé vették az irányt, míg Kelsalor a kikötőbe ment, Drífa pedig a szívéhez közelebb álló katonai és kovácsmesterségre összpontosuló negyedet célozta meg. Végül, a csapat utóbbi tagja járt sikerrel, amikor dulakodás hangjait hallotta a fogadók melletti egyik sikátorban, és bepillantva, látta amint három megtermett suhanc, egy erősen ittas törpöt készül meglincselni.

Drífa épp időben avatkozott közbe ahhoz, hogy Vorbir haragosai, eredeti célpontjuk helyett, őt kezdjék el ütlegelni. Hősünk, felbőszülve a bosszantó fordulaton, alaposan móresre tanította, és megfutamította a támadókat, de hajszálon múlott, hogy azok nem verték eszméletlenre. Ezután, cseppnyi életet akart pofozni a törpbe, de az rémültében menekülőre fogta, és csak az épp felderítő útjáról érkező Kelsalornak sikerült nyakon csípnie. Ezt követően, kikérdezték, a hirtelen kijózanult Vorbirt, és kiderült, hogy a szállítmány egy **Sedric** nevű tündénél van, aki az egyik befolyásos helyi uzsorás.

Ezalatt, Kajetan és Venarius, a város másik felén kutakodtak, de egy harsány törpről panaszkodó borkereskedőn kívül, nem találtak semmi érdekeset. Ekképp, lerázva egy portékáit rájuk sózni akaró öregembert, elmentek, hogy megkeressék társaikat. Végül, a kovácsműhelyek füstjét követve, egy fogadóhoz értek, ami előtt meglelték Drífát, Kelsalort, és az igencsak megszeppent Vorbirt. Mint utóbbi elmondta, ebben a kocsmában kótyavetyélte el a szállítmányt előző nap, és ez a Sedric nevű tünde, elvileg törzsvendégnek számít esténként. Ezért hát, hőseink elhatározták, hogy valamiképp kénytelenek lesznek alkut kötni az uzsorással, vagy túljárni az eszén.

Mikor aztán, megérkezett a tünde, még nagyban tanakodtak, hogy is lássanak hozzá. A tervkészítés élén Kelsalor állt, aki mint holmi vad elejtésénél, taktikusan akarta megközelíteni a dolgot. A többiek javarészt hallgattak vagy helyeseltek, Drífát leszámítva, aki felettébb fárasztónak találta útitársuk körülményes elképzeléseit. Addig, addig próbálta aztán jelezni, hogy ideje lenne a tettek mezejére lépni, míg Kelsalor, elterelésként, megkérte, hogy egy másik asztalhoz ülve figyelje Sedricet, nehogy szem elől veszítsék, mialatt elmélyülten ötletelnek. Ennyire azonban Drífa sem volt együgyű, és csak rövid ideig tartotta mondvacsinált őrhelyét, aztán felpattant, és egyenest odasétált az uzsoráshoz.

A fiatal fickó meglehetősen izmos alkatú volt, melyet ujjatlan felsője is kihangsúlyozott, rézvörös haja pedig méltóságteljesen omlott széles vállaira. Hősnőnk, ettől megihletve, ki is hívta szkanderezni, mely vakmerőségéért cserébe, Sedric egy ládát ígért a szállítmányból, ha nyer. A küzdelem szoros volt, de Drífa felül kerekedett, és megszerezte a csapatnak az ígért nyereményt. Mivel azonban, Baltazar azt említette, hogy a fontos rakomány könyvek közé rejtve érkezik, és azokból kettő doboz volt, ezért egy ráadás jutalomért, no meg az igazság jegyében, a felháborodott Vorbirt is az uzsorás "gondjaira bízták".

## Úszva az árral

A sikeres sahili kiruccanás végeztével, Drífa, Kajetan, Kelsalor és Venarius, mihamarabbi visszajutási lehetőséget keresett a romvárosnál maradt útitársaikhoz. Ekképp, egy félmegoldásnak bizonyuló kordé szerzését követően, a városkapu felé tartottak, amikor összetalálkoztak a törpasszonnyal, aki Baltazar segédjeként eligazította őket Amrabarban. Az jelezte nekik, hogy oda tud velük teleportálni a többiekhez, amit ők készségesen el is fogadtak, bár Drífa kissé vonakodott holmi mágikus utazástól. Hirtelen jött szövetségesük azonban megnyugtatta, hogy ne aggódjon, mert a törzsének is így segített egykor. Drífa már csak akkor eszmélt rá a hallottak súlyára, amikor a szorosban süvítő esti szelet érezte arcán, a törp mágusnak pedig nyoma veszett.

Ishi, Gagul, és a velük tartó Loren, látták amint a többi mutatványos egyik pillanatról a másikra mellettük terem. Mint kiderült, napszálltával a szoros déli bejáratánál vertek tábort, és a tündelányt is magukkal hozták, mert úgy néz ki, az Ishi gyűrűjébe foglalt kristály birtokában, a korábbi elviselhetetlen fájdalom nélkül el tud távolodni a várostól. Miután mind megosztották egymással az elmúlt nap történéseit, váltott őrséggel nyugovóra tértek. Azalatt, mondván a tündéknek úgyis kevesebb alvás kell, Kelsalor elment vadászni. A második virrasztó, azonban sötét alakokat látott feléjük rohanni a szoros északi végéből. Mikorra pedig felriasztotta társait, a tűz fénykörébe, a hegyoldalról rájuk zúduló orkok értek.

A hamuszürke vadak legalább kétszeres túlerőben voltak, és egy botja végén lilán fénylő kristállyal varázsló vajákosféle vezette őket, kellően tisztes távolságból. Gagul el volt foglalva társai életben tartásával, a többiek pedig a nyakukon levő megtermett ork harcosokkal, és eleinte nem állt jól a szénájuk. Az sem segített, hogy az ellenség mágusa egy időre megbénította sárkányvérünket, és Kelsalor is még épp csak ekkor kezdett visszasietni a táborhelyre, a csatazaj hallatán. A helyzet pedig akkor vált végleg siralmassá, amikor a már legyőzött orkok, vezetőjük egyetlen intésére, ismét felkeltek. Ironikus módon, a későn érkező tünde lett a megoldás kulcsa, amikor nyitányul, egy jól irányzott nyilat eresztett a vajákos vállába, mely eldobta a botját, mire az újjáéledt ellenfelek fájdalmasan összerándultak, majd szabályosan köddé váltak.

Mindezek után, alig pihentek valamit reggelig, amikor is, nem sokkal napkeltét követően (*Alturak 26.*), Said és emberei érkeztek a megmaradt szekerekkel, hogy egyenest induljanak Amrabarba. Mikor hőseink rákérdeztek a sietség tárgyára, a férfi csak az ork mágus tetemére bökött, és mondta, hogy talán több ezer másik olyan készül épp átkelni a hegyeken. Mintegy megerősítve ezt, kürt harsant a szoros másik végén, aztán lassanként, mély dobszótól, és tengernyi harcos lépteitől kezdett rázkódni a föld. Ettől kissé megilletődve, hőseink úgy döntöttek nem maradnak tovább kutakodni Svernaruxban. Loren, azonban vissza akart rohanni, hogy figyelmeztesse apját, vagy segíthessen saját társain, de Ishi óvólag utána vetette magát, fellökve a tündelányt, akinek a kezéből kiesett az addig ott szorongatott kristály. Loren alakja hirtelen elmosódott, mint egy délibáb, miközben artikulálatlanul felsikoltott. A félszerzet lovag villámgyorsan a kezébe nyomta a lila ékkövet, és bár a borzalmas hatás megszűnt, a lány így is elájult.

Az érkező sereg, és ez utóbbi megrázó esemény okán, Said karavánjával fokozott tempóban elhagyták az Ardani-szorost, és a megfáradt lovakat nyüstölve, bő egy nap alatt Amrabarba értek (*Alturak 27.*). Az út alatt, Loren magához tért, de nem beszélt velük, és a csapat tagjai sem voltak túl szószátyárok a nyomukban járó végveszély gondolatától. Baltazar átadta nekik a megígért jutalmat, az általuk elvileg kétszer látott törpasszony jelenlétében, aki tagadta, hogy az elmúlt napokban Sahilban járt volna. Mikor rákérdeztek a szorosban rekedt csapatra, a Kikötő ura csak legyintett, mondván ne adjanak bűnözők szavára. E megjegyzésével viszont kiprovokált egy támadó mozdulatot az addig csak gyűlölettel, de méltóságteljesen háttérbe húzódó Lorentől, akit a törpnek kellett megbénítania. Hőseink gyorsan kimagyarázták a lány balgaságát, és elmentek a Felvigyázókhoz, hogy beszéljenek velük az orkokról.

Oressa parancsnoktól értesültek róla, hogy a Kereskedőállamok főseregét, alig három napja leverték a Skorpió-hegységtől északra, melynek déli csücskében Svernarux is található. A közeledő orkok mennyiségéből ítélve, a felvonulási idejük akár szűk egy hétig is eltarthat, különösen, hogy a fosztogatást kedvelő vadak, sajnos majd Sahilnál is bizonnyal megállnak. Így, Amrabarnak lehet elég ideje felkészülni az ostromra, melyhez hőseink segítségét is szívesen vennék. Először is, kettejüknek egy Felvigyázókkal együtt dolgozó, de gyámoltalan dostren gnóm ezermesterrel kéne gyorsan elteleportálni rúnapajzsokért, a kaldar törpök **Harstrond** nevű központjába, a messzi északra. Néhányukra, különösen Venariuszra, pedig szükség lenne a Fúria körüli veszélyforrások megvizsgálásánál, amihez pár nap múlva vinnék át a Farenil által használt lélekkövet egy hozzáértőhöz, **Pristan** városába, a Folyamvidékre.

<-- EMLÉKEK --- HARSTROND ÉS PRISTAN -->