Preussen

**Preussen**, latin *Borussia*, tidigare hertigdöme och kungarike i nuvarande Tyskland, Polen, Litauen och Vitryssland.

Namnet Preussen deriveras från den baltiska folkstammen preussarna, som på medeltiden bebodde området mellan floden Wisła (tyska Weichsel) i Polen och floden Nemunas (tyska Memel) i Litauen och Vitryssland.

## Historia

### På 1500-talet

Preussen uppstod som hertigdöme år 1525 vid en överenskommelse mellan den polske kungen Sigismund den förste Stary och Tyska ordenshögmästaren, som därvid blev hertig i en protestantisk stat under polsk länshöghet.

### På 1600-talet

1618 kom hertigdömet i personalunion med det hohenzollerska kurfurstendömet Brandenburg, som år 1660 fick full suveränitet över Preussen (se även Hohenzollern).

### På 1700-talet

På grundval av den enväldiga staten, som Fredrik Vilhelm den store av Brandenburg hade byggt upp efter Trettioåriga kriget, blev kurfurstendömet Brandenburg år 1701 av den tysk-romerska kejsaren upphöjt till kungadöme och tog sitt namn efter hertigdömet Preussen.

Härvid blev kurfurste Fredrik den tredje den förste kungen av Preussen som Fredrik den förste.

Under hans son Fredrik Vilhelm den förste, som regerade mellan 1713-40, skapades grundlaget för Preussens senare position som europeisk stormakt. Genom att uppbygga en omfattande finansförvaltning, som primärt tjänade till att föröka härens styrka, genom att binda det preussiska herrskapet till tjänst som officerare i den stående preussiska hären och genom att föra en stram merkantilistisk ekonomisk politik skapade Fredrik Vilhelm den förste grundlaget för militariseringen av stat och samhälle i Preussen. Hären förökades under honom från 40 000 till 80 000 man.

Under sonen Fredrik den andre den store blev Preussen en europeisk stormakt genom att erövra Schlesien från Österrike i det schlesiska kriget på 1740-talet och genom att fasthålla denna position under Sjuårskriget 1756-63, där Preussen i allians med Storbritannien kämpade mot de övriga kontinentala stormakterna, Frankrike, Österrike och Ryssland.

Härtill kom, att Preussen förvärvade Västpreussens genom Polens första delning år 1772, bl.a. Posen och Danzig genom Polens andra delning år 1793 och ytterligare stora områden, bl.a. Warszawa, genom Polens tredje delning år 1795.

Inrikespolitiskt genomförde Fredrik den store reformer i det upplysta enväldet än med fortsatt merkantilistisk politik och landsförvärvande längs Oder, men också genom rättsliga reformer, som i slutet på 1700-t. gjorde Preussen till en egentlig rättsstat med yttrande- och trosfrihet, med åtskiljande av justitieväsen och förvaltning och med en icke längre enväldig monark, men en "statens första tjänare". Härtill kom, att de upplysta härskarna på 1700-t. fortsatte den brandenburg-preussiska traditionen med att öppna gränserna för driftiga religiösa flyktingar från övriga Europa.

### På 1800-talet

Under Napoleonkriget kunde Preussen i första hand utvidga sitt territorium genom den franskdikterade rationaliseringen av det tyska territoriala lappverk, dvs. från 1803 till upplösningen av Tysk-romerska riket år 1806, där flera prästerliga områden och tidigare fria städer tillföll Preussen.

I nästa omgång efter det totala nederlaget till Napoleon vid Jena och Auerstedt år 1806 tvingades Preussen vid freden i Tilsit år 1807 att avstå hälften av alla sina territorier, bl.a. alla områden väster om Elben.

Vid Wienkongressen år 1814-15 återerövrade Preussen sin stormaktsstatus och kunde härtill erhålla territoriala vinster, som bl.a. omfattade de senare viktiga industriområdena i Westfalen och Rhenlandet.

Napoleons ödmjukande av den preussiska staten var en del av de stein-hardenbergska reformerna, som 1807-15 med bl.a. agrikulturreformer, handelsfrihet, värnpliktig armé, självstyre för städerna, ny skollagstiftning och rättigheter för judar skapade en eftersträvad förnyelse av stat och samfund i Preussen.

År 1815 ingick Preussen i det lösa statsförbundet Tyska förbundet, som präglades både av stormakternas reaktionära Heliga alliansen, som var vänd mot revolutionära uppror runt om i hela Europa, och fram till 1866 även i stigande grad av motsättningen mellan de två stora tyska staterna, Preussen och Österrike.

Preussens ledande roll på det ekonomiska fältet blev tydligt år 1834 med etableringen av det ekonomiskt liberalistiskt inspirerade Tyska tullförbundet (se Zollverein) under preussisk ledning och med utestängande från Österrike, förutom vid att centrala industriella regioner, t.ex. Ruhr och Överschlesien, på 1850-talet låg inom ramen för det preussiska statsområdet.

Politiskt framträdde sig Preussen inte som liberalt, men undertryckte i Heliga alliansens anda både tysk-nationella och liberala rörelser. Det manifesterade sig under revolutionen år 1848, efter att den preussiske kungen, Fredrik Vilhelm den fjärde, efter först under intryck av barrikadstriderna i Berlin att ha inrättat ett liberalt ministerium senare upplöste Nationalförsamlingen och år 1850 genomförde en mer konservativ författning, som bl.a. omfattade den udda, tredelade valrätten till den preussiska andrakammaren.

Trots en mer moderat konservativ politik från regeringens sida under "den nya eran" från 1858 myntade i den politiska striden om en ny arméreform 1862 ut i en författningskonflikt mellan den av Otto von Bismarck ledda preussiska regeringen och den liberala majoriteten i den preussiska andrakammaren, där regeringen vidtog finanslagar utan om författningen och parlamentet.

Motsättningen mellan Preussen och Österrike tog sig särskilt i uttryck i striden om en kommande tysk nationalstats så kallade *lilltyska* eller *stortyska* utformning. Striden avgjordes med Preussens seger över Österrike i det preussisk-österrikiska kriget 1866, som bl.a. utlöstes av oenighet om den gemensamma förvaltningen av Schleswig-Holstein.

Härefter banades vägen för en lilltysk-preussisk samling av den tyska nationen, som fann en preliminär lösning i Nordtyska förbundet 1866-71 och sin slutliga efter fransk-tyska kriget 1870-71, där även de sydtyska staterna anslöt sig till den preussiskt dominerade tyska nationalstaten, Tyska kejsarriket, 1871-1918.

Efter 1871 gick den preussiska historian upp i den tyska, men den preussiska delstaten utövade en slags hegemoni inom ramen för den nya nationalstaten, idet kungen av Preussen blev tysk kejsare som Vilhelm den förste och samtidigt överbefälhavare för den tyska hären. Därtill kom förregling mellan den tyska rikskanslern och den preussiske ministerpresidenten/utrikesministern, samt att den nya nationella armén dominerades av preussiska arméstyrkor och den preussiska officerskåren.

### På 1900-talet

Efter första världskriget var Preussen fortfarande det största tyska landet och ingick som en parlamentarisk-demokratisk fristat i Weimarrepubliken 1919-33 med en relativt stabil regering, som bortsett från korta avbrott leddes av socialdemokraten Otto Braun som preussisk ministerpresident, fram tills rikskanslern Franz von Papen vid den så kallade Preussenkup år 1932 avsatte den preussiska regeringen och blev insatt som rikskommissär av rikspresidenten Paul von Hindenburg.

Under nationalsocialismen blev den preussiska självständigheten helt avskaffad, Landsdagen upplöstes, och de preussiska ministerier underlades riksministerierna.

Efter andra världskriget blev Preussen uppdelat i fyra ockupationszoner, fram tills den preussiska staten den 25 februari 1947 blev upplöst av de allierades kontrollråd utifrån uppfattningen att den preussiska staten och militarismen var det egentliga örnnästet för de två världskrigen och nazismen.

## Konklusion

Förtolkningen av den preussiska historian har dels omfattat 1800-t.s uppfattning av, att den preussiska stormakten och den preussiskdominerade nationalstaten var den naturliga slutpunkten i en lång nationell kontinuitet, dels en i 1900-t. utbredd uppfattning av, att den preussiska staten, militarismen och eliten var ett centralt led i en negativ och icke-demokratisk tysk *Sonderweg* ('särväg'), som slutade i nationalsocialismen.

En tredje förtolkning har bestått i ett påpekande av både positiva och negativa tendenser, där militarismen sattes i förhållanden till inslag av rättsstatlighet och tolerans och Weimarrepublikens demokrati, den andra sidan av Preussens historia.