Északi Föderáció

A Föderációnak nincs egységes zászlaja (elnyomásként élnék meg a rendek), a csaták sűrűjében, egyes ünnepnapokon és hűbéreskünél lila szallagot szoktak használni

## **Történelem**

### Összefoglaló

Az Északi Föderáció a 13. század végétől fokozatosan alakult/alakul ki. Az ebben a térségben élő földesurak, városok, püspökségek összefogtak a minden irányból (elsősorban Francia királyság, másodsorban a német és brit területek felől) érkező centralizáció, befolyásolási kísérletek, a korábbi nagyfokú autonómiájukat és életmódjukat fenyegető törekvések ellen az ambíciózus Freylender családdal az élen. A különböző királyokhoz és hercegekhez fűződő hűbéri viszonyaikat felmondták, kiváltak a fokozatosan központosodó és adókat emelő államokból.

### Kezdetek (1338-ig)

Az akkor már több évtizede elszigetelten szabadságharcot folytató szövetséges erők 1324ben aláírták a liégei szerződést, amiben leírták céljaikat, szorosabbra fűzték az együttműködést és a hadi koordinációt és elhatározták, hogy saját föderációt alapítanak. A föderáció kezdetben arisztokratikus köztársaságként működött, ám ez kaotikusnak bizonyult és egy királyság sem ismerte el a létezését, így 1329-ben királlyá koronázták közfelkiáltással Freylender Bélát, I. Dániel néven (illetve az utódainak öröklési jogát is elismerték). Míg a legtöbben – a szabad városok és a püspökök közül gyakorlatilag mindenki - teljes mértékben egyetértettek ezzel a lépéssel, néhányan – nagyobb földesurak - úgy gondolták, ezzel elárulják az eredeti célt és kiléptek a föderációból, komolyan megkurtítva és molyrágta alakúvá téve annak területét.

I. (ügyes) Dániel (1329-38) nagyon nehéz helyzettel állt szemben: a környező államok ellenségesen viselkedtek a Föderációval szemben, belülről csak az ingatag közmegegyezés tartotta uralmon, ráadásul sok erőforrása elveszett a kilépők miatt. 1330-ban rendi országgyűlést hívott össze, ahol – sajátosan értelmezve a rendiséget - mindenkivel hűbéri szerzést hozott létre, ígéretet téve hogy soha senkinek nem fogja elvenni a bíráskodási jogát, nem fog önkényesen ítélkezni és adót szedni és külföldi hadjáratra sem kötelez senkit, a kilépő földesurakkal pedig látszólag megbékélt elfogadta őket egyenrangú félként, a föderáció szövetségeként. A következő két évben nagy nehezen elismertette magát a pápával és néhány nem szomszédos országgal titkos tárgyalások folyamán. Emiatt a környező országok is kapcsolatfelvételre kényszerültek, hogy ne legyenek harapófogóban. Velük pedig arra a megegyezésre jutott, hogy osszák fel korábban kivált földesurak területét (az országon belüli birtoktestek és a határ mentén lévők a föderációhoz kerültek, a többi pedig a franciákhoz és németekhez). A casus belli általában az volt, hogy I. Dániel hűbéri szerződést kötött a nagybirtokosok kisebb hűbéreseivel, a föderációhoz „csatolta” őket és mikor a kivált nagybirtokos büntetni indult, Dániel önvédelmi háború címén csatába hívta a többi hűbéresét meg persze a királyi birtokokból fenntartott zsoldosokat. Az utolsó, legnagyobb elszakadt rész 1337-ben került vissza a föderációhoz házasság révén. I. Dániel 1338-ban halt meg náthában.

### Később (1500-ig)

Halálát követően utódlási harc tört ki a gyermekei között, amiből Béla azaz II. (véres) Dániel (1338-1340) került ki győztesen.  II. Dániel majdnem minden rokonát kiírtotta (kivéve néhány unokatestvért és I. Dániel legkisebb fiát az ekkor 15 éves Bélát) néhány hónap alatt. Ezután országát felajánlotta a pápának, a püspököket ellátta mindenféle plusz jogkörrel és támogatással (nem annyira vallási fanatizmusból mint számításból). 1339 szeptemberében partit szervezett a viszonylag nagyobb hatalmú földesurak és a szabad városok választott vezetőinek tiszteletére, akik nagyrészt eljöttek, mert azt gondolták, hogy meg tudják győzni a királyt az egyház háttérbe szorításáról. Ám az uralkodónak más tervei voltak: megmérgezte az összes meghívottat (Végzetes Vacsora Napja). Utólag azzal indokolta tettét, hogy összeesküvést szőttek ellene és a pápa ellen. Ezután majd egy éves polgárháború következett. Az egyház és a királyi birtokok zsoldosai álltak szemben a városok és a kisebb földesurak szövetségének seregeivel. A harc során több város, vár és templom is lekerült a térképről, óriási volt a pusztítás. Végül a lázadó seregek a NRCS-ben tartózkodó Bélához fordultak segítségért (III., bölcs Dániel néven uralkodott 1340-61), aki német segédcsapataival eldöntötte a háborút. II. Dániel a döntő csatában elesett, a megmaradt püspököket pedig meglincselték vagy elmenekültek. Ám ezért nagy árat kellett fizetni: az ország nyugati felének egy jelentős része német fejedelemségekhez lett csatolva és a pápa kiátkozta az egész országot. III. Dániel a belső és külső béke helyreállításán dolgozott egész uralkodása alatt. Az öröklési törvényben (1341) megoldotta, hogy többé ne legyen utódlási harc, míg a garancia törvényben (1343) lehetőséget biztosított az elmebeteg, gátlástalan uralkodók elmozdítására a rendek részéről. Bevezette az éves országgyűlés intézményét (1347) és végül sikerült kibékülni a pápával (51), sőt saját érsekséget kapott a föderáció (1354). Ezután törvénykönyvet dolgozott illetve dolgoztatott ki jogtudósaival (Dániel kódex 1360). Regnálása alatt a királyi birtokok és a városok is sokat fejlődtek. Uralkodása vége fele azonban megjelent az országban a pestis és a kis jégkorszak is fokozottan kezdte éreztetni hatását.

IV. Dániel (1361-70) nyíltan nem ment szembe a rendekkel ugyanakkor különféle intrikákkal, vásárlással és a Francia királyság elleni háborúval jelentősen növelte a királyi birtokok méretét és arányát. I. Daniella (1370-97) hosszú uralkodása alatt került sor a városok harcára (1372-79) - ami egy rendkívűl összetett kereskedelmi érdekeket, egyházi befolyást és eretnek-mozgalmakat is érintő elsősorban városok közötti konfliktus-sorozat volt – illetve a német háborúkra (1380-88). Utóbbi során sikerült visszaszerezni a korábban elszedett területeket és Triert vazallusként, azzal a feltétellel hogy ezek egyben a NRCS tagjai is legyenek. Továbbá ekkor jöttek létre bizonyos országos intézmények, úgy mint kamara, kincstár, kancellária, vámhivatal. A királynő elsőszülőtt fia Béla (V. hosszúéltű Dániel, ur. 1397-1467) még hosszabb életűnek bizonyult, de mivel nem érdekelte ezért egész életében más kormányzott helyette ténylegesen. Először az apja, aztán a szeretője, aztán három kegyence, végül fia és unokája. Az ország lassan de biztosan kilábalt a pestis és a kis jégkorszak okozta visszaesésből: kereskedői Európa szerte megjelentek,komoly flottát építettek ki a kalózok ellen. A mezőgazdaság áttért hidegtűrőbb növényekre és korszerűbb technológiákra. A felhalmozott tőkéből megjelentek a bankok, illetve az országba vándoroltak különféle mesteremberek akik elősegítették a technológiai fejlődést. Ebben az időszakban csatlakozott a föderációhoz Bretagne és Normandia délnyugati fele (természetesen a földbirtokok jó részét ilyen-olyan úton a királyi birtokok került), ami elégedetlenséget szült a partmenti szabad városok között - hiszen nekik az az érdekük hogy a konkurencia legyen elválasztva egy vámhatárral – de annál inkább tetszett a középbirtokos földesuraknak az árak lejjebb kerülése miatt. Azóta (15. sz. közepe) van napirenden állandóan a kérdés a föderáció bővülésének irányát illetően. Jelenleg a törékeny status quo, hogy egyensúlyban kell legyen a szárazföldi és tenger menti bővülés. A rendkívűl hosszú uralkodás ellentmondásos helyzetet hozott az utódlásban, de szerencsére megúszta az ország hosszú és véres interregnum nélkül. II. Daniella (1467-70) kiegészítette az utódlási törvényt, hogy az ilyen esetekre is be legyen biztosítva és új törvénykönyvet adott ki még épp halála előtt (Reginae Code 1470). Fia – meglepő módon – Béla (VI. önkényes Dániel 1470-73) ezen tv.könyv szélsőséges értelmezése alapján próbálta tovább centralizálni az államot és emelni az adókat (II. Dániel kultusszal is próbálkozott), de a rendek letették a trónról és élete végéig kolostorba zárták, viszonylag csekély vérontást követően. Egy darabig úgy tűnt, hogy új dinasztia jön, de aztán- a módosított öröklési törvénynek megfelelően - VI. Dániel unokatestvére, Lajos(!) (VII. Dániel 1473-91) került trónra ügyes politikai manővereket követően. VII. Dániel visszavonta a Reginae Code-t (1474) és elődje intézkedéseit. Elhúzódó, eredménytelen tengeri háborúba keveredett Angliával, és hogy letörje az otthoni elégedlenkedőket, kijátszotta egymás ellen a rendeket. Ebben a polgárháború széli állapotban örökölte meg a hatalmat Béla, VIII. Dániel (1491-) aki megint bevezette a Reginae Code-t de megígérte hogy nem él vele vissza nem értelmezi szélsőségesen. Kemény kézzel és sok tárgyalással legalább részleges megbékélésre késztette a rendeket.

## **Állam és társadalom**

### Az állam működése

Az Északi Föderáció a feudális anarchia és a korai rendi monarchia közötti átmenet. A hatalom részben a terjedelmes, semmilyen nagybirtokos konkurenciát meg nem tűrő királyi birtokokon nyugszik, részben pedig a környező államok centralizáló, adótemelő fenyegetésén, részben pedig a rendek közötti egyensúlyozáson (akiknek szükségük van a királyra, hogy ne essen szét az ország és hetékony legyen az érdekeik védelme).

A királynak formálisan minden szabad várossal, minden földesúrral és minden püspökkel hűbéri szerződése van, ennek annyi a gyakorlati jelentősége, hogy a szokásjognak és az OGY által elfogadott törvénykönyvnek megfelelően ítélkezhet a felmerülő konfliktusokban (de csak a hűbéresei között, az ő hűbéresei között már nem), illetve az országot ért támadás esetében hadba szólíthatja őket (vagy pajzspénzt kell fizetniük).

Ezen felül vannak különféle országos intézmények, úgy mint országgyűlés. kancellária, kincstár, vámhivatal. Az egykamarás országgyűlésnek adómegajánlási joga van illetve a rendkívüli hadiadóhoz is hozzá kell járulniuk. Továbbá felügyelniük kell  a dinasztia öröklési rendjét és indokolt esetben elmozdíthatják a királyt is 85%-os többég birtokában. A hivatalos propaganda szerint az ország rendjeinek szabadsága 1324 óta változatlan, valójában mindig csak egy lépéssel kevésbé csökkent mint a környező országokban.

#### Rendek és a dinasztia:

- földbirtokos nemesek: jellemzően középbirtokosok, akik néhány falu, esetleg 1-2 kisebb (nem szabad) város felett rendelkeznek. Hűbéreseik általában oldalági rokonok, míg az ő hűbéreseik a jobbágyok. Szabályozott, moderált keretek között rendszeresen torzsalkodnak egymással. A minél gyengébb központi hatalmat és a föderáció tengerparti bővítését támogatják a zsákmányszerzés illetve a több kereskedő, kézműves->alacsonyabb árú luxuscikkek elv miatt.

- városi polgárok (OGYn követek által jelentek meg) : Bármilyen tulajdonnal bíró városi polgár ide tartozott (bár városonként vátozó a pontos határ). Időnként eltűrik az eretnekmozgalmakat (amit néha a király is elnéz nekik) az egyház hatalmának csökkentése végett. Az erősebb királyi hatalmat támogatják, az egyházi és földesúri zaklatásokkal szemben, de nem szeretnének annyi adót fizetni mint más városok, centralizáltabb államokban. A szárazföldi terjeszkedést támogatják, hogy nagyobb legyen a piacuk és több dolgot adhassanak el. Vámot egyik város sem vethet ki, de mindegyik a saját szabályai (árkorlát, minőségi előírások) szerint tarthat vásárt.

- főpapok: a püspökök és a 2 érsek által képviselve vannak jelen az OGY-n. Semmilyen terjeszkedést nem pártolnak, csak olyat ami nem római katolikus ország fele irányul, a királyi hatalom s centralizáció szinten tartásában érdekeltek.

- rend nélküliek: a jobbágyok, csavargók, városi proletárok ugyan az ország túlnyomó többségét alkotják ám nincs semmilyen osztályöntudatuk, így belátható időn belül nem reális a rendként való fellépésük vagy bármi hasonló igény (reáadásul a helyezetük is nagyon eltér egymástól, vannak jobbágyok akik egy kisebb földesúr életszínvonálan élnek és vannak olyanok is akik bűnözni kényszerülnek a megélhetésért. Ezzel szemben A szabad parasztok, a kisbirtokos nemesek illetve a - kvázi alkalmazottként tartott -királyi intézők és a zsoldosok helyzete hasonó, öntudatuk jelentősebb mértékű és számuk külön külön id eléri az egyházi személyekét, így az utóbbi 100 évben rendszeresen próbálkoznak 4. és 5. rendként feltűnni eddig nem sok sikerrel.

- dinasztia: A stabilitás fennmaradásának záloga a királyi birtokok egységes örökítése illetve az alkalmas uralkodó kiválasztása. Az évszázadok alatt kialakult gyakorlat szerint a legidősebb olyan fiúgyermek örökli a trónt aki már betöltötte 15. életévét és az OGY és nevelői beszámíthatónak ítélik valamint kiállja az uralkodói próbákat. Amennyiben ilyen nincs jönnek a fenti kritériumoknak megfelelő 20 évnél idősebb leánygyermekek, ha ilyen sincs akkor az elhunyt király fiútestvérei születési idő szerint, ha közöttük sincs akkor lánytestvérek, ha közöttük sincs akkor a testvérek gyerekei, legrosszabb esetben pedig unokatestvérek vagy azok gyerekei jönnek.A frissen hatalomra került királyt utódlási sorban követőket a bevett gyakorlat szerint vagy egy vidéki palotába vagy kolostorba száműzik, esetleg főpapnak nevezik ki, vagy beházasítják egy belföldi középbirtokos földesúrhoz, esetleg egy külföldi uralkodóhoz ha elmúltak 15 illetve 20 évesek. Innen hívják vissza őket ha az előző király elhalálozása után. Az utódlási sorban távolabb lévő, lojálisnak ítélt családtagokat viszont szívesen alkalmazzák hadvezérként vagy a birtokok intézőjeként vagy az udvarban.

#### Társadalmi rétegek és demográfia

A társadalom 73%-a félszabad földműves (jobbágy), 10%-a városi proletár, csavargó vagy pásztor vagy ezeknek a felesége, gyereke. 5% egyházi személy vagy katona (illetve utóbbi családtagja) 8% a városi polgárjoggal rendelkezők és a birtokos nemesek és családtagjaik összesített aránya. 5% törpebirtokos/birtok nélküli nemes, kisbirtokos szabad paraszt, királyi birtokok intézője vagy az Udvar működtetője

Az országot 4,5 millióan lakják nagyjából, a népesség lassan növekszik a természetes szaporodás és a bevándorlás miatt. A népsűrűség helyenként kritikus, máshol még rendben van. Korfája piramis alakú. Legfontosabb beszélt nyelvek: francia, (ó)német, holland, bretagne, fríz. Hivatalos közvetítő nyelv az egyszerűsített latin. Vallások: római katolikus, eretnek keresztény, zsidó. Hivatalosan nem tiltott katolikuson kívűl más vallás négy fal között gyakorlása illetve hite, ugyanakkor nyilvános istentiszteletet, más megtérítését csak katolikusok végezhetik. A zsidók nagyon kis számban élnek az országban azt is elszórtan, hitüket a rabbik lakásában gyakorolhatják. A különféle eretnekmozgalmak (katharok, valdensek és hasonlók) időről időre fellángolnak a városokban és a parasztok között. Hivatalosan nem megengedett, ugyanakkor ténylegesen csak politikailag indokolt esetben lépnek fel ellenük a hatóságok (városi polgárőrég, domonkos rend, inkvizíció, földesurak).

#### Gazdaság

Az ország gazdaságilag sokszínű, relatíve gazdag ország. A fő választóvonal a tengerparti vagy parthoz közel lévő városok és a földesurak uralma alatt álló belsőbb részek között van. A jobbágyoknak nagyjából 2%os egyenes adót kell fizetnie az államnak (tallie) illetve a bányászat és a sókereskedelem is adóztatva van minimális mértékben. Az országon belül nem lehet belső vám, az országhatáron viszont van egy 2,5%-os. Indokolt esetben kivethető rendkívüli hadiadó. Elméletileg bárki verhet pénzt, azonban gyakorlatilag Gent városának ezüstgallonjában fogadják csak el az adót és minden hűbéresküben benne van hogy azt el kell fogadni.

#### Kultúra

Gót és reneszánsz stílus keveredik az épületekben, szobrokban, domborművekben és festményeken. Az egyházi, polgári, lovagi és népi kultúra eklektikus elegyet alkot.

##### Főbb ünnepek (a katolikus ünnepnapokon kívül):

* Végzetes Vacsora Napja (szept. 17, egy rendi megemlékezés amiről a dinasztia jellemzően távol marad. a nép II. Dánielt ábrázoló bábukat éget el)
* Ligei szerződés napja (márc 2., nagy királyi és rendi ünnepség)
* Földanya engesztelésének napja (szept 22. napéjjegyenlőség. Pogány népi ünnep amit az egyháznak nem sikerült kiirtani, de legalább azt elérték a pestis után, hogy ezen a napon a nép ne ásson ki és egyen meg halottakat. Legalábbis az ország nagyobb részén.