Ekspedisjon 19 - eller Fram, og tilbake igjen

**Mål** - Seile med øglefolkets Helligdom nedover de underjordiske lavaelvene for det ultimate eventyr.

**Kompani** - Fiona Halv-Firs, Ignur, Aburaguzgul, Spike, Helmut

## **For en FL;LI, hopp til siste side.**

*Denne krønikes innhold er en førstehåndsopplevelse. Ingenting trengte å bli gjenfortalt senere.*

Det var en deilig dag på Stone-upon-Hill. Ferdinand strålte i solen, gresset lå duggfriskt utover dalen og våre utkårede ekspedisjonsmedlemmer regelrett sitret av spenning og pågangsmot. Fiona med sitt mot. Ignur med sin dverghet. Guzguz med kløkt. Spike uten livsgnist. Helmut var der og. Helmut hadde også pakket sin Bag of Holding full av kjøttrester fra tavernaen, noe som veldig snart ville vise seg å bære frukter. Metaforisk.

Ekspedisjonsfølget red i rett linje mot The Rift og stålsatte seg til nok et møte med Roc-fuglen. Planen var å kaste ut noe av Helmuts kjøtt, samtidig som Spike og Fiona i kombinasjon tryllet frem hestelyder og den deiligste hestelukt. Og det var akkurat det gruppen gjorde.

Våre helter begynte å løpe over sletten. Å løpe er et relativt begrep, og dvergen Ignur ble raskt utpekt som en snasen liten lekkerbisken, som overdøvet selv den beste hestelukt. Fuglen brydde seg lite om åten, og jeg ble vitne til at min kompanjong ble smadret ned i bakken med en heidundrende kraft.

Historien videre har blitt gjenfortalt Ignur i ettertid.

Med sine venner i fullt firsprang – og panikk – inn mot nærmeste sprekk, så det dystert ut for vår venn Ignur. Spike gjemte seg under nærmeste stein. Helmut prøvde å kaste ut mer kjøtt, men med armstyrken til en tørr kvist landet det med et dovent plask kun få meter fra han selv. Guzguz hoppet ned til sine venner under steinen, men sendte sin familiar ut for å grapple Fuglen. Dette fungerte helt OK, og det hang nå en steinfigur fast i den flyvende kjempen, som ellers var uanfektet. Honnør til Guzguz for å også skyte ut en av sine healing-kuler, som traff Ignur smækk midt i kroppen og ristet liv i han igjen.

Så kom Fiona på banen. Jeg. Meg selv i denne krøniken. Og ellers. Etter å ha vært konsentrert på andre områder oppdaget jeg nå – mellom meg selv og friheten, frelsen, en ny dag på denne jord – en gigantisk monstrøsitet av en fugl. Et vesen så ondt og utspekulert har jeg aldri sett før. Med unntak av denne faktiske monstrøsitet, opptil flere ganger. Med en vrede kanalisert gjennom meg, fra mine forfedre, venner, Ferdinand og familie klatret jeg opp steinrøysen, snudde meg rundt og satte himmel, men mest jord, i bevegelse. En gigantisk hånd skjøt fart opp fra steinene mot Fuglen og tok tak. Et drønn kunne høres i flere mils avstand i det Den Store Røde mistet evnen til å fortsette sin ferd oppover og måtte ta til takke med en seng av stein. Hah!

I forvirrelsen klarte Ignur å vri seg ut av jerngrepet og begynte å løpe mot sprekken i steinene, inn mot sine venner som i fortvilelse kastet kjøttstykker rundt seg mens de vrinsket som de deiligste hestene de visste. Fiona Halv-Firs sto ansikt til ansikt med Den Røde Djevel.

Jeg prøvde å holde Fuglens oppmerksomhet rettet mot meg, slik at min kortbente venn kunne valse trygt inn under steinene og til frihet. Etter å ha vist meg som en verdig motstander var ikke dette vanskelig. Jeg danset lett til høyre, for så litt til venstre. Smilte lurt, som for å vise den at jeg hadde flere triks i ermet og den burde være forsiktig. Jeg kunne se en anerkjennende visdom bak de store øynene.

Det var ikke særlig langt til trygghet for vår alles venn Ignur, så noen få sekunder senere kunne jeg gjøre en taktisk retrett og på regelrett magisk vis teleportere meg selv inn sammen med mine venner. Dagen var reddet. Disse heltedåder hadde blitt sett ikke bare av mine med-eventyrere, men våre nye øglevenner møtte meg med ærefrykt og underdanighet. En slik oppvisning av mot og styrke hørte hjemme i sagn og historier. Og nå også krøniker.

Vel nede i landsbyen møttes vi av et kjent syn. Batzarka er Batzarka, og hvem kan la en god danseoppvisning gå fra seg? Jeg gikk rett opp til klippen og krevde min plass. Det ble stille blant de tilskuende. En spenning fór gjennom luften, man kunne regelrett ta og føle på den. Skulle de virkelig få beskue en ny oppvisning fra deres ubestridte Dansemester? Kunne det virkelig være sant? Etter flere uker med kun lokale dansere, var dette dagen da *ekte* dans kom til Batzarka igjen?

Ja.

Dans kan ikke rettmessig beskrives med ord. Dans er en følelse, en drøm om å leve i nuet. Som sildrende vann i den vakreste bekk. Lyden av vind på en sommereng. Den myke lukten av et spedbarn som ikke har bæsjet på seg.

Dette er dans.

Det var aldri en konkurranse. Det ble kalt for en, men det var mest for å motivere andre til også å prøve. Jeg gikk derifra som jeg kom, vandrepokalen nå kalt vandrende av gammel vane mer enn noe annet. Den er min, nå og for alltid.

Etter nok en maktdemonstrasjon kjente noen av våre helter for å ta en lang og god pust i bakken. Det fantes noen fine senger laget av porøs stein, som vi senere ble fortalt var laget av forkullet øglebæsj. Mye her i livet blir til slutt bæsj, så personlig gjorde det ikke mye til eller fra. Det var en overraskende behagelig og myk seng, og både jeg og Ignur fikk en god hvil. Helmut snakket med sin venn og ga han en eske fyrstikker. Til en ildøgle som bor ved en elv av lava. Guzguz og Spike bestemte seg for å droppe hvilen og heller prøve å stjele skatter fra våre venner. Kanskje var det deres moral som poppet opp fra underbevisstheten, men angivelig mislyktes de så til de grader. Spike endte opp med å lære seg å bæsje i lavaelven foran høyestepresten, mens Guzguz fikk en omvisning av Motep til hans favorittsteder å se på lava. Om de ble vitne til Spikes prestasjoner har ikke blitt avklart.

Glade og uthvilte kom vi oss raskt til Helligdommen, som er det de kaller en gammel båt av pimpstein. Den har noen fine tråkkepedaler i kjelleren. De kan også tråkkes på av familiars, så ta med den som kan. En skute uten kaptein er ingen båt, og jeg tok raskt kommandoen over ferden videre. Jeg sendte mine venner ned i tråkkerommet og styrte skuten ut på elven.

Etter en liten times tråkking, seiling og skuting i nordøstlig retning fikk jeg øye på en gruppe små skapninger. De satt på det som kunne minne om eldgamle, knuste versjoner av den samme båten vi selv satt i. I tillegg virket det som de satt der og spiste stein. Jeg ba tråkkerne om å stoppe tråkkingen, men det var for sent. De snudde seg mot oss og forsvant under overflaten på lavaelven. En stund gikk forbi i stillhet, før vi begynte å høre grafsing og knasing fra undersiden av båten. De hadde begynt å spise av skipet vårt! I en tilstand av lett panikk annonserte Helmut sitt ønske om å sende supersoniske lydbølger gjennom bunnen av skipet. Han ble overtalt til å prøve på siden av skipet først, som kjapt viste seg å være avgjørende for videre livsglede. Det sto igjen kun et tomrom der det før var skipsside. Planen ble lagt i nederste skuff. Jeg, vår alles Fiona, sto alene i styrhuset og hørte plutselig noen våte, demoniske lyder fra taket bak meg. Steinspiserne pustet meg i nakken.

I en handling av rent instinkt brukte jeg av min magi for å gjøre meg selv lik disse steinspiserne, om enn en meget stor en. Dette brukte jeg dog til min fordel, og ved å i tillegg rope ut mange av de samme lydene jeg hadde hørt fra de klarte jeg å bølle de vekk. Jeg var nå Steinspiseren.

Vi fortsatte vår reise nordover, og innen lenge kunne vi se tegn til sivilisasjon. På venstre lavabredd var en gigantisk havn, og vi dreide skipet inn mot land. Store bryggekanter av massiv stein, så store at vi måtte følge en trapp opp mange meter for å komme til toppen. Vel oppe så vi en øde slette med størknet lava. Forbrente kropper. En pitteliten flamme som så ut til å forsvinne like fort som den kom. Og ikke minst, en gigantisk, rund dør med dvergiske runer på motsatt side.

Guzguz prøvde forsiktig å tråkke på lavaen, som kjapt begynte å gløde rødt og boble opp. Alt vi prøvde å stikke inn i det tok fyr og smeltet vekk. Heldigvis hadde Helmut fått en gave fra sin øglevenn – en pinne som ikke kunne brenne! Han dyttet den inn i lavaen. Den lille flammen kom snirklende oppover pinnen, og øynene til Helmut var gjemt bak rustningen hans. Vi sto rundt i spenning, og innimellom hørte vi han lage noen rare lyder. Til slutt snudde han seg mot oss og sa at han hadde gjort en avtale med en flammedemon som ønsket å spise ting som kunne smelte. Gjerne ting som sprellet mens de smeltet. Han hadde allerede forhandlet bort Guzguz sin familiar for vår trygge ferd over, så Guzguz befalte den til å sprelle ekstra godt og den marsjerte inn på sletten. Et tårn av lava slo opp rundt den, og på kort tid var den både ferdig sprelt og smeltet. Gruppen kunne gå tørrskodd over sletten.

Vel over på andre siden sto vi ansikt til ansikt med en sirkulær steinmasse. Det var sirkler på sirkler med dvergiske runer inni hverandre, og de kunne snurres på til å forme ord og setninger. På dvergisk. Døren beveget seg rundt og formet seg til et spørsmål som vi svarte på. Vi kunne høre at deler av mekanismen låste seg opp, og et nytt spørsmål kom frem. Etter at det også ble besvart og noe klikket innenfor kom det visstnok et tredje spørsmål. Det hadde også et svar, som vi ga, og døren åpnet seg opp foran oss.

*I ettertid har jeg blitt fortalt hva disse spørsmålene og svarene var. Så om noen skulle være interesserte, så er de her:*

*Hva søker vi i Nord? Kuld-Norogh*

*Hvem tjener Yurret? Quen Carellon*

*Hvem er vår konge? Thyn Hrakk*

Innenfor den sirkulære døren var et sirkulært rom. Vann rant i små bekker mellom steinplater, der steinsenger sto rundt. I en sirkel. Spike fant ganske mange skatter og så ut til å også finne en liten livsgnist. Helmut fant en gjenstand formet som et øre hengende under en tavle der det sto:

*På Dimras tegn,*

*Helt presist stormer vi frem,*

*Tar knekken på Flammeherren!*

Vi var igjen litt slitne, og bestemte oss for å ta en hvil. Jeg glemte kanskje å nevne det, men lavaelven var *skikkelig* varm. I løpet av hvilen fant vi ut av hva vi hadde funnet, og det øret Helmut hadde funnet var ene siden av en Sending Stone. Det var dessverre ingen som svarte på den andre siden.

Heltene bestemte seg for at de fortsatt hadde tid til noen flere heltedåder. Etter å ha lovet demonen i flammene å ta med flere sprellende ting som kan smelte kom vi oss tilbake til skipet og fortsatte ferden nordover.

I en god stund var det lite spennende som hendte for våre helter. Pedaler ble pedadlet. Tråkkerom ble tråkket i. Styrhus styrte. Men ikke før vi skulle til å gi opp åpenbarte det seg et massivt rom foran oss. Det kunne virke som hele innsiden av et fjell var uthulet, åpent opp mot himmelen på toppen og inni var det en sjø av lava. Midt i sjøen strakte det seg opp et gigantisk, blått tårn som gikk opp til toppen av fjellet og forbi. Dette var ikke for skapninger på vår størrelse. På borgdøren sto det inngravert i enorme bokstaver:

*INNTRENGER I BULU-KASIL!*

*SOM BRYTER ALL FORNUFT!*

*VEND OM HVIS DITT LIV ER KJÆRT*

Vi stanset å tråkke en stund, mens vi tenkte oss om. Det virket ikke til å være noen levende vesener her. Det ble bestemt at det lureste ville være å rope ut *Hallo*. Samtidig fikk jeg snudd skipet rundt så det var klart for taktisk retrett. Ingenting hendte. Det ble ropt ut et par til hallo for å være på den sikre siden, og en gigantisk boble steg opp av lavaen og sprakk. Enda et hallo ble sendt ut i luften før et øredøvende leven ristet gjennom skipet. Opp av lavaen steg den største, mest gigantiske og kolossale rød-brennende kjempen jeg noen gang har sett. Den virket på ingen måter vennlig innstilt, og vi begynte å tråkke som ingen før hadde tråkket. Kjempen løp mot oss gjennom lavaen, de digre armene svingende faretruende i luften foran seg. Jeg som sto alene oppe på dekk tenkte i tillegg det kunne være på sin plass å få dette enorme vesenet til å tro at vi var her for å tilbe det, så jeg ropte ut alle de fineste ordene jeg kunne komme på. Jeg ropte og ropte, men han virket ikke til å ville høre. Armene hans svingte mot oss, og jeg skulle til å begynne på min egen revy. Inntil jeg kunne kjenne den hersens magien strømme gjennom meg, og tiden så ut til å skru seg tilbake noen sekunder. Jeg prøvde nok en gang å lovprise denne dundrende kjempen, og armene hans stoppet opp rett bak oss. Skipet smatt inn i elveleiet der han ikke kunne følge etter, og vi begynte på reisen hjemover, helskinnet. Og blå. Jeg er nå permanent blå.

Om ikke skipknaskeøglene var redde for Steinspiseren før, så var de i alle fall redd for Den Blå Steinspiseren. Vi kom oss tilbake nesten uten problemer, men nevnte jeg at lavaelven var *skikkelig, skikkelig* varm?

Tilbake i landsbyen kunne vi høre tåkehornet ljome gjennom luften. Vi løp opp mot overflaten mens vi prøvde å utforme en taktikk mot den elendige fuglen. Helmut er skikkelig rask. Helmut har kjøttstykker i veska. Helmuts veske er en Bag of Holding. Vel oppe ved sprekken gjorde vi oss klare, og hoppet en etter en nedi baggen. Ignur kastet et kjøttstykke før han selv forsvant nedi, og ifølge Helmut skjedde noe sånt som dette her:

Rocen fløy ned og tok kjøttstykket. Samtidig begynte Helmut å løpe mot hestene i skogholtet. Før fuglen i det hele tatt hadde fått svelget kjøttet var Helmut trygt fremme og begynte å dra oss ut. Til sist kom en blå og illsint Fiona sammen med Ignur, som virket å være i total lykkerus og tviholdt på en gylden hammer.

La meg bare få legge til at det ikke er lett å skulle skremme vettet av femten grønne flåte-orker når man henger dinglende i en litt slimete og dvask boble. Jeg skulle gjerne dratt tilbake dit en dag og vist de hvem som *egentlig* er sjefen, blå eller ei.

## **FOR LANGT; LESTE IKKE**

Fuglen i The Rift lever i beste velgående, og en god overlevelsestaktikk burde utvikles.

Øglefolket er ikke ferdige med å lage overlevelseskammeret vårt.

Det finnes båt-spisende ekle-øgler i lavaen. De er dumme som brød.

Ved første havn bor det en demon i bakken som smelter alt som tråkker på den. Det er fullt av smeltede dverger spredt rundt. En avtale gjort mellom den og Helmut har bundet oss til å alltid gi den noe å spise, f.eks. Guzguz sine minions.

Bak demonens gulv er en dør med dvergeruner på. Om man løser gåten får man komme inn i et rundt rom med senger og litt vann.

*Hvem søker vi i Nord? Kuld-Norogh*

*Hvem tjener Yurret? Quen Carellon*

*Hvem er vår konge? Thyn Hrakk*

Inne på en tavle under en sending stone står det:

*På Dimras tegn,*

*Helt presist stormer vi frem,*

*Tar knekken på Flammeherren!*

Lenger inn i lavaelven er det et stort, blått tårn som strekker seg opp til himmelen. Inngravert i gigantiske dører står det:

*INNTRENGER I BULU-KASIL!*

*SOM BRYTER ALL FORNUFT!*

*VEND OM HVIS DITT LIV ER KJÆRT!*

Under lavaen bor det en giga-kjempe som sannsynligvis kommer til å drepe de neste som seiler inn. Så lykke til, de som velger å frivillig reise tilbake.

Inne i Helmut sin Bag of Holding fant Ignur en gylden hammer, og Fiona ble nesten høvding over de innfødte.