Fiat 2000

**Fiat 2000** — італійський важкий танк Першої світової війни

## Історія

У Першу світову війну Італія не мала власних бронетанкових підрозділів. Невдачі та поразки у війні змусили італійських військових шукати шляхи підвищення боєздатності армії у закупівлі та створенні бойової важкої техніки. Тому в 1916 р. автомобільна компанія "Fiat" отримала замовлення на розробку першого італійського танка. Про те, яким мав стати перший італійський танк, тоді ходило безліч думок, але більшість із них зводилося до ідеї будівництва повністю броньованої гусеничної машини, здатної підтримати піхоту в атаці, і провести "зачистку" траншей противника. Відповідно, потрібно забезпечити захист танка від вогню польової артилерії та оснастити його озброєнням з максимально можливими секторами обстрілу – в результаті виходила певна подібність "рухливого форту".

Подібна концепція здавалася дуже привабливою, особливо з огляду на позиційний характер бойових дій на Західному фронті. Таким чином, Італії знадобився танк, здатний долати значні перешкоди та оснащений гарматно-кулеметним озброєнням. Досвід союзників із коаліції вкотре переконував італійців у тому, що британські "ромби" та французькі "танки підтримки" на доробленому тракторному шасі є не найкращим виходом. Перші відрізнялися вельми нескромними габаритами, низькою рухливістю на місцевості, невисокою експлуатаційною надійністю та вразливою ходовою частиною. У других загальна захищеність була кращою, проте компонування французьких танків було скоріше їх негативною якістю, що в кінцевому підсумку призвело до закономірного трагічного фіналу цих машин вже на початковій стадії їх застосування.

Для створення власних танків в італійців вже була розвинена хороша технічна база. Італійці мали досвід створення бронеавтомобілів типу Bianchi та Lancia IZ. Тому не дивно, що перші танки став створювати концерн "Fiat" – відоме італійське машинобудівне підприємство, засноване у 1899 р. На початку 1916 р. італійськими конструкторами було представлено досить перспективний проєкт броньованої гусеничної машини, який у разі успіху зміг би скласти серйозну конкуренцію британським ромбоподібним танкам. Підсумувавши отримані відомості, самі того не чекаючи, вони пішли шляхом своїх німецьких колег. Щоправда, італійський "рухливий форт" мав низку дуже суттєвих відмінностей та безперечних переваг. Зокрема, танк передбачалося оснастити баштою із круговим обертанням. Але найголовнішою відмінністю стало оригінальне шасі, перший досвідчений зразок якого було представлено на випробування 21 червня 1917 року.

Конструкція цього суто експериментального зразка була поєднанням британського і французького досвіду, але з італійською "родзинкою". Як відомо, кораблебудівники Італії початку ХХ століття мали тягу до симетрії - тим же курсом пішли і танкобудівники. Для забезпечення максимально можливої ​​прохідності пересіченою місцевістю в обох напрямках (вперед-назад) ними була розроблена абсолютно симетрична ходова частина, що займала приблизно 50% від загальної висоти танка.

Механічні системи прототипа були вже готові, проте зовнішнє оснащення було додано пізніше. На дослідному зразку встановлювався макет корпусу зі звичайної сталі. Відкритий згори корпус прикривався лише брезентом, натягнутим на дерев'яних стійках по бортах. Компонування було близьким до "класичного": спереду - відділення управління, в середній частині - бойовий відсік, а на кормі встановлювався бензиновий двигун і трансмісія. Привід на ведучі колеса забезпечувався ланцюгами Галля.

Дослідний зразок шасі проходив посилені випробування на полігоні під Турином протягом другої половини 1917 р. За цей час у конструкцію прототипу внесли кілька змін, а також встановили імітацію верхньої частини корпусу з присадкуватою баштою конічної форми, виготовлену з фанери. Попередньо було затверджено варіант із встановленням трьох кулеметів у лобовому листі корпусу та чотирьох кулеметів по бортах. Втім, озброєння на прототипі так і не було встановлено. Остаточну зовнішню конфігурацію танка розробили лише 1918 р.

Загалом, обраний італійськими інженерами курс отримав повне підтвердження – дослідний зразок мав непогані динамічні якості (порівняно з англо-французькими танками), а також показав хорошу прохідність бездоріжжям і гірською місцевістю. Проте італійський Генштаб не квапив розробників із початком серійного випуску.

Справа в тому, що протягом 1917 р. велися активні переговори з Францією про постачання штурмових танків Schneider CA1 і легких танків Renault FT-17. Французи продали кілька зразків обох типів, проте італійці зробили висновок, що їм потрібні досконаліші танки, після чого від поставок зарубіжної техніки взагалі відмовилися. Таким чином, лише у лютому 1918 р. фірма "Fiat" отримала схвалення від верховного командування на початок серійного виробництва. На той час танк отримав офіційне позначення Fiat 2000, до якого у низці західних джерел додається назва Carro Pesante, що можна перекласти як "важкий танк".

На випробуваннях перший серійний Fiat 2000 показав трохи гірші показники ніж перший прототип, але навіть у цьому випадку бойові можливості власного танка італійці оцінювали набагато вище, ніж у танків французького виробництва. Наприклад, при повній бойовій масі 42 тонни і максимальній довжині 7,4 метра танк міг долати рів шириною 3,5 м, стінку висотою 0,9 - 1,1 м та брід глибиною до 1 м за наявності твердого та пологого дна. Також у процесі публічних демонстрацій, Fiat 2000 міг проломити цегляну стіну товщиною 3,5 м та шириною 60 см, а також звалити дерево з діаметром ствола близько 50 см.

Тим часом війна на Західному фронті почала наближатися до свого логічного фіналу. Реалізувати свій великомасштабний план будівництва танків Італія, за таких умов, вважала зайвим. Якщо раніше планувалося випустити сотні важких танків Fiat 2000 та легких Fiat 3000, то останні місяці війни замовлення суттєво скоротили. Зрештою з фірмою "Fiat" було укладено контракт на будівництво 4 серійних важких танків, два з яких встигли здати до листопада 1918 р.

Цей танк часто називають "найважчим танком Першої світової", хоча це не зовсім вірно, оскільки Fiat 2000 не брав участі безпосередньо у Першій світовій війні.

## Конструкція

### Корпус і бронювання

Fiat 2000 був потужною машиною, порівнянною за розмірами з британськими Mark V; але якщо останні важили 28 тонн, то Fiat - 40 тонн. Конструкція серійних танків була цілком традиційною для того періоду, хоча в ній була низка цікавих нюансів. Так, в основі конструкції корпусу лежав сталевий каркас на якому за допомогою болтів, заклепок та куточків кріпилися листи катаної броньової сталі. Вертикальні бронелисти мали товщину 20 мм, горизонтальні – по 15 мм.

Компонування танка помітно відрізнялося від інших танків того часу, особливо британських. Воно досить сильно нагадувало компонування німецького танка A7V. Екіпаж розміщувався в три яруси і складався з 10 осіб: командир (він же водій), стрілець, заряджаючий та 7 кулеметників. У передній частині розташовувалося місце водія, захищене окремою рубкою зі специфічним вигнутим лобовим бронелистом. Водій керував танком за допомогою кермової колонки, яка була пов'язана через спеціальне зчеплення з гальмівними барабанами. На відміну від танків-"сучасників" італійський зразок отримав набагато кращу оглядовість. Для спостереження за місцевістю на марші використовувалися люки по бортах рубки та її лобової частини, які прикривалися броньованими кришками з оглядовими щілинами. У бойових умовах велося спостереження за допомогою перископічного приладу.

Фактично вся решта верхньої частини корпусу була відведена під бойове відділення. Двигун знаходився окремо від екіпажу, але не позаду відсіку для екіпажу (як у сучасних танках), а під ним.

Ходова частина була довшою, ніж броня, що прикриває її, але нижче в порівнянні з гусеницями "ромбовидних" британських танківи, тому її вага була меншою.

### Озброєння

Озброєння спочатку мало складатися з гармати в башті та десяти кулеметів (чотири спереду, по три з боків), проте це залишило б незахищеною корму і призводило б до проникнення порохових газів у відсік для екіпажу. Щоб покращити сектори обстрілу, змінили розташування 6,5-мм кулеметів Fiat-Revelli mod.1914. Тепер вони розташовувалися так: по два з кожного борту, два по кутах передньої частини, два по кутах задньої частини корпусу і один у кормовому бронелисті. Автоматика кулеметів діяла за рахунок віддачі ствола з коротким ходом, подача набоїв від коробчатого магазину на 50 патронів, що споряджався з гвинтівкових обойм. Бойова швидкострільність кулеметів складала 400 пострілів за хвилину. Вертлюжна установка кулемета кріпилася на кронштейні до стінки корпусу і включала циліндричний щиток, що коливається, і поворотний щиток у формі половини усіченого конуса, який допускав кут горизонтального наведення 100-110°;

На даху корпусу встановлювалася напівсферична башта, в лобовій частині якої монтувалася 65-мм гірська гармата Cannone 65/17 modele 1913 з довжиною ствола 17 калібрів. Крім Renault FT-17, це був перший танк з баштою що обертається, встановленою нагорі корпусу. Наведення зброї було ручним. Завдяки високій башті та простору перед нею, кути наведення зброї становили −10...+75°. Наявність телескопічного прицілу і можливість вертикального наведення в таких великих межах робили з Fiat 2000 дуже небезпечного супротивника для піхоти, що сховалася в траншеях. Стрілянина велася фугасними снарядами масою 4,3 кг, які мали початкову швидкість 345 м/с та максимальну дальність 6 800 метрів. Крім того, були збережені бортові амбразури зменшеного розміру для стрільби з особистої зброї (по три з кожного борту та два в кормовому бронелисті), оснащені броньованими заслінками.

### Двигун і трансмісія

У кормовій частині корпусу під ступінчастою підлогою встановлювався авіаційний 6-циліндровий бензиновий двигун Fiat Aviazione A-12 потужністю 240 к.с., який оснащувався карбюратором Solex M.O.V.T. і рідинною системою охолодження, що заповнюється водою. Зверху двигун захищався металевими пластинами, а за ним знаходилися радіатор та вентилятор. Два глушники виводилися бортами корпусу. Повітря для охолодження силової установки надходило через броньовані жалюзі, встановлені в задньому бронелисті.

Трансмісія включала головний фрикціон і коробку передач, обертання від якої передавалося через конічні шестерні на поперечні вали з бортовими фрикціонами, що являли собою механізми повороту.

Паливний бак ємністю на 600 (за іншими даними – 1 000) літрів бензину знаходився у середній частині корпусу. Це дозволяло подолати максимум 75 км по шосе.

### Ходова частина

Стосовно одного борту ходова частина складалася з наступних компонентів:

* чотири двокаткові візки з підвіскою на напівеліптичних ресорах;
* два натяжні ролики (спереду та ззаду) на пружинних ресорах;
* переднє ведуче колесо;
* заднє направляюче колесо;
* жолоб для підтримки верхньої гілки гусениці.
* гусениця зі сталевими траками шириною 450 мм, кожен трак оснащувався подушкою з розвиненим грунтозачепом і рейкою, якими котилися катки з ребордами.

Ходова частина танка не відрізнялася від зразка 1917 р. Додатковий бронезахист ведучих і направляючих катків так і не прижився, оскільки простір між ними часто забивався брудом. Слід також зазначити, що при довжині опорної поверхні гусеничних ланцюгів 2 150 мм та ширині траків 450 мм вдалося забезпечити прийнятний тиск на ґрунт при кращій захищеності шасі.

## Бойове застосування

Нечисленний танковий парк було зведено до Спеціального підрозділу штурмових машин (Reparto Speciale di marcia carri d'Assalto) під командуванням Мажжіоре Корсале (Maggiore Corsale). Потім, у грудні 1918 р., було створено 1-у незалежну батарею штурмових машин (1° Batteria autonoma carri d’assalto), яка формально перебувала у підпорядкуванні автомобільного управління генерального штабу та комплектувалася відповідно до їх інструкцій. Насправді ж "господарями" танків стала Королівська артилерія, що більше відповідало італійській військовій доктрині, що передбачала використання танків виключно для безпосереднього супроводу піхоти. Штат батареї складався з двох офіцерів та 17 добровольців з числа нижчих чинів. Танки розподілили між двома взводами (секціями), кожна з яких включала один Fiat 2000 та три Renault FT-17. Також у складі батареї вважався один штурмовий танк і один штурмовий СА1, який використовувався лише для навчання особового складу.

Першим місцем дислокації був Турін, але незабаром танки перекинули у Верону, де батарею поповнили ще одним FT-17. Захоплені відгуки дещо вщухли після надходження інформації, отриманої під час експлуатації танків. Найбільші нарікання викликала ходова частина - невеликий динамічний хід катків робив тряску машини дуже відчутною, а усунути цю недоробку без докорінних змін у конструкції ходової частини було неможливо. Швидкісні якості Fiat 2000 також виявилися далекими від ідеальних. По дорогах з твердим покриттям танк не зміг розвинути швидкість понад 7,5 км/год, а середньотехнічна швидкість не перевищувала 6 км/год. Експлуатаційні якості двигуна також виявилися дуже низькими. При роботі більше 4 - 5 годин система охолодження не справлялася з навантаженням, що викликало сильний перегрів силової установки та підвищення температури у бойовому відділенні. Однак справді непомірною виявилася витрата палива - величезний паливний бак спустошувався вже за 75 км шляху.

Тоді ж з'ясувалося, що висота і ширина танка не є оптимальними. Центрівка вийшла занадто високою і використовувати Fiat 2000 на пересіченій гористій місцевості було небезпечно. Ще одним неприємним "сюрпризом" стала наявність лише одних дверей, призначених для висадки та посадки екіпажу в танк. За умови відсутності яких-небудь люків у корпусі евакуація танкістів навіть у разі пожежі (а така небезпека була присутня на всьому періоді експлуатації танка) була дуже скрутною справою. У процесі навчань робота екіпажу ускладнювалася не лише високою температурою, а й скупченням порохових газів після пострілів з гармати та кулеметів. Оскільки вентиляція здійснювалася єдиним вентилятором, виконати повне "провітрювання" можна було лише після зупинки танка та відкриття всіх люків та дверей – у бойових умовах це призвело б до фатальних наслідків.

Також інженери не подбали про забезпечення танка засобами зв'язку. Усередині бойового відділення танкісти могли обмінюватися лише жестами, а в бою "відомі" танки мали орієнтуватися на маневри "провідного" чи взагалі діяти самостійно. Крім того, маса претензій була пред'явлена ​​до озброєння. Робочі місця для обслуговування кулеметів були визнані невдалими, причому кормовим кулеметникам доводилося стріляти в буквальному сенсі "з коліна", що на ходу негативно позначалося на точності. Конструкція башти також піддалася критиці - сектори обстрілу по горизонту скорочувалися масивним дахом корпусу, велика висота "напівсфери" виявилася надмірною, а управління баштою було затруднено.

Проте танки Fiat 2000 розцінювалися як цілком боєздатні бойові машини. Щоб довести це, в лютому 1919 р. один важкий танк і три FT-17 були відправлені в Триполітанію (Лівію), де італійські війська намагалися зламати опір повсталих арабських племен. Ряд зарубіжних джерел стверджує, що Fiat 2000 взяв участь у кількох операціях 1919 - 1920 рр., але без уточнення подробиць. Не виключено, що важкий танк використовувався як засіб залякування, але не можна виключати факт можливості його застосування в якості самохідного знаряддя вогневої підтримки. Згодом цей Fiat 2000 залишився у Тріполі, увійшовши до складу "незалежної артилерійської секції", де закінчив свою кар'єру і в 1930-ті рр. був розібраний на метал.

У цей же час два перші серійні танки не залишали меж Італії і 1 квітня 1919 р. вони, разом з кулеметними FT-17 і дослідною 105-мм самохідкою на аналогічному шасі, були продемонстровані на військовому параді в Римі. Після цього танки Fiat 2000 інтенсивно експлуатувалися ще кілька років і були відправлені до "другої лінії" у міру нарощування кількості легких танків Fiat 3000. Саме ці машини склали основу італійських бронетанкових сил аж до середини 1930-х рр. Останній, четвертий Fiat 2000 був відправлений на полігон під Римом, де використовувався для різноманітних випробувань, але згодом приєднався до своїх "побратимів".

Захід кар'єри перших італійських танків видався досить простим. Повністю застарілі машини в 1932 - 1933 рр. намагалися модернізувати шляхом посилення озброєння. На один із танків, в експериментальному порядку, замість носових кулеметів встановили дві 37-мм гармати (Cannone da 37/40), що теоретично дозволяло використовувати "рухливі форти" як протитанкові засоби. Проте, їх великі розміри та загальне зношування конструкції остаточно переконало військових у безперспективності проведених доробок.

Остаточно танки Fiat 2000 зняли з озброєння 1934 р. Дві машини відправили своїм ходом до Форт Трібутіно – подорож видалася напруженою, оскільки кілька разів виникала загроза займання двигунів. Не дивно, що після прибуття обидва танки негайно відправили на злам. Третій Fiat 2000, раніше оснащений 37-мм гарматами, частково розукомплектували і, оснастивши муляжами озброєння, встановили як пам'ятник у внутрішньому дворі казарм 3-го танкового полку (3° Reggimento carristi) у Болоньї. На жаль, цей музейний експонат донині не зберігся. Імовірно, танк було знищено в ході бойових дій на території Італії у 1944 р.

## Галерея

Оригінальні плани бойової секції Fiat 2000 1917 року в масштабі 1:10. На планах чітко вказано використання куполоподібної вежі, призначеної для Королівської італійської армії, і додано контрольний номер Gio. Ansaldo and Co. як "A1145fa".
## Джерела

* Fiat 2000 - Википедия.
* Fiat 2000 Тяжелый танк - Aviarmor.