Yhteys

Suunnitelmat muuttuvat kaameaksi painajaiseksi. Aya on kutsuttu tavalliseen metsään, kunnes muutokset alkavat. Kirje löytyy metsässä ja Kira kertoo tarinaa. Tummat varjot paljastavat kadonneen voiman. Heidän on pelattava peliä, jonka mukana jomman kumman pitää uhrautua. Sekasorron keskellä Hanna saapuu ja kertoo oman tarinan.

## Hahmoluettelo

Päähahmot:

Aya: Tarinassa ei kerrota hänen ikää, mutta sen voi veikata. Hän on noin 14-vuotias. Pinkki tukkainen, luova manipuloiva, joka pystyy tekemään asioita, mitä kukaan ei voi edes ajatella ja tykkää jännityksestä. Ja vihreät silmät. Hän on kaikille kiltti, ei voi käyttää lahjaansa pahaan. Vai voiko?

Kira: Tylsistynyt ei pidä normaaleista asioista, mutta vihaa monimutkaisia asioita. Keltaiset hiukset, jotka ovat nutturalla. Ja vihreät silmät.

Hanna: Ovela, rohkea, johtajamainen ja manipuloiva. Pitkät ruskeat hiukset ja johtajamainen katse. Ja ruskeat silmät.

###### Sivuhahmot

Lukas: lyhyt punertava tukka, tumman mustat silmät, jotka haastavat tappelemaan. Arpi vasemman puolen poskella. (Teresian kaveri)

Henne: mustat kiharat pitkät hiukset, jotka ovat rutkasti yli olkapään asti. Siniset silmät, joissa ei ole kiiltoa vain, jos mitään järkyttävää ei tapahtudu.

## Esinäytös

Köysi putosi avoimesta ikkunasta maahan. Talossa kuului aavemaisia huutoja. Kukaan ei niitä kuulisi. He olivat kirouksen armoilla. Ja muutenkin kaukana kaikesta. Tyrnipensaan haju peitti alleen salaisuuden kitkerän tuoksun. Kaksi tyttöä tulivat ulko-ovesta ulos kauniiseen syksyiseen iltaan. Heitä tervehti lähellä oleva kissa, joka oli tullut paikalle.

Heidän silmissä pystyi näkemään ilon. He eivät huutaneet kivusta kuten luultiin. Jotain siellä kuitenkin tapahtui.

Vapaana, mutta vankina. Tervetuloa peliin, jonne kauhut eivät pääse. Lapussa oli lukenut. Se johti siihen, mitä tapahtui. Vain yksi tilaisuus muuttaa muut. Lapussa luki vielä: Neljä ystävistä. Kolme unelmaa. Kaksi pelokasta. Ja yksi petturi.

## Luku 1

Viesti tulee kännykkääni. Se on luultavasti Hannalta. Hän on minun kaverini ja samalla luokalla. Makaan sängylläni ja melkein pimeässä huoneessani. Pimeyden pystyy aistimaan, sekä haistamaan. Ainoa valon lähde on pöydällä oleva kynttilä. Se on melkein palannut niin kuin tylsyyteni. Jonkinlainen hehkuva tunne tulee ja alan lukea viestin. Siinä lukee näin: Oletko jo päättäny… Menetkö sinne?. Se ei ole häneltä kuten luulin. Vaikka olen väärässä, hyvä niin.

Vastaan Kiran viestiin: Pohjaton kuilu täynnä epäileviä ajatuksia, saa minut tulemaan kolmantena jalkana paikalle. Ryhdytään katselemaan hehkua. Hah. Miten olisi talvella kesällä? Älä nyt. Vitsi ei edes ole alkanut kasaantua. Heijasta sellaista, mikä on hyödyllistä. Tarkaille etäältä muita kuin olisit voittanut. Etanan hitaudella ei vaan voi mitään, mutta asenteelle voi.

Kira: Lopeta pelleily Aya. Ei kukaan jaksa.

Aya: Sokkelo täynnä vihjeitä. Nollaa ja nojaa. Kukka ja nukka. Hirvistä ja hiljennä. Silmän lumetta. Paluuta ei ole.

Kira: Arvoituksista ei ole mihinkään! Aya!

Aya: Jään kylmä. Hiljaisuus on myöntymisen merkki, joten seuraan sinua kuin kärpänen. Hah. Se hän inisee, joten seuraan sinua kuin mykkä. Haluatko todella sitä? Et voi piilottaa totuutta minulta, minä tiedän sinun salaisuutesi, joten voin kylmästi pilata sen.

Hymyilen itsekseni. On helppo ärsyttää Kiraa, mutta tiedän hänen salailevan jotain. Tunne kumpuaa polttavana epäilyksenä. Hän todella haluaa, että kärsin, Hän haluaa kostaa minulle, siitä mitä melkein meinasin tehdä.

Melkein ei ole syy. Sen pitää tapahtua, jotta voimme syyttää jotain. Minun onneksi niin ei käynyt. Vaikka hänen epäonneksi, en saa tuntea katumusta. Päätän tehdä asian ja niin teenkin. Olen kuin narulla kävelijä aina liikkeessä, jotta en putoa kuolemaansa.

Hymyni hyytyy. Luen Kiran lyhyen, mutta piikikkään vastauksen: Haluan, että kärsit!

Nokkela veto. Olen oikeassa Kiran suhteen. Kynttilän sammuminen kuvastaa mielen muutosta. Totuus on karmivampaa kuin valhe. Suljen silmät ja sanon ääneen: ”Voi voi. Luuletko, että olen antelias. Sinä kaivat kuoppaa viholliselle, mutta itse putoat ansaan”

Aya: Nokkela ja vikkelä vastaus, mutta tylppä tulos.

###### Myöhemmin samaisena aamuyönä

Pimeys ympäröi minua kuin ansaan langennut hiiri. Vaistomaisesti etsin kännykkääni, mutta sitä ei ole. Tunnustellen kädelläni ja käteeni osuu samettinen kankaan pala, jota tunnustellen tarkemmin. Tiedän olevani sisällä. En ole omassa huoneessani. Olen istuma asennossa. Hiljaisuuden lävitse, kuulen kiehuvaa ääntä. Se alkaa olemaan käärmeen sihinää. Mahani kurnii nälästä. Mutta ääni lähestyy minua, alan heittää sitä kohti ainoan toivoni.

Ääni vinkaisee ja lähtee. Se Toimi! En ole helpottunut. Vaikka olento on poissa, tunnen kärsimystä.

Hämärä paikka, jossa olen kuvastaa minua. Mikä olin ollut, jäännökset menneisyyden havinasta, saa minut sisälläni hajalle. Minusta tuntuu kuin rämpisin suossa, eikä kukaan ole lähettyvillä.

Kaukana liikkuu olento. Niin huomaamattomasti, ettei sitä huomaa. Kylmät värinät eivät ole vielä tulleet. On aika miettiä, sukeltaa kauas päivän valosta ja laskeutua hiljaisuuteen. Paikassa nukkuu vielä muutama olento. Ole varoillasi!

Lasken hitaasti kymmeneen: ”Yksi, kaksi, kolme”.

”Kolmen” kohdalla kuulen käärmeistä sihinää edestäpäin. Joten lopetan laskemisen, valmistaudun ja nousen varovasti seisomaan.

Äänestä tulee minulle paljon roskiin heitettydä ajatuksia, jotka palaavat vaanimaan tarinan muodossa. En ehdi tehdä mitään kun minulle valkeaa.

Mutta tämä on unta, ajatus siitä saa painon kadonneeksi. Tuntuu puhtaammalta kuin aiemmin. En edes tiennyt, että pidän vaarallisista muistoista kiinni. Ne valuvat ja mukautuvat ilman kanssa. Niiden, mitkä yritän ajat sitten hunotaa. Ovat kirjaimellisesti haudattu ja hunodettu.

Samalla paikasta tulee valoisampi. Näen, että olen mintun vihreessä huoneessa ja täällä on muutama muukin kadonnut.

Kattolamppu katossa roikkuu vaarallisen oloisesti, erään alapuolella. Sen alapuolella oleva tyttö näyttää välinpitämättömältä. Vaikka hän näyttää siltä, tiedän hänen olevan paniikin vallassa. Tytön Tummat mustat kiharat kiiltävät hiukset tuntuvat epäluonnolliselta, sinisten silmien kanssa. Hänen silmissään ei ole kiiltoa, se on palannut kuin salaisuuteni.

Tyttö vilkaisee minuun päin. Hänen siniset silmät kirkastuvat. Samalla laskeudun istuma asentoon. Toivon, etten näytä aivan joukkoon kuulumattomalta. Vaikka muut näyttävät kuljettavan salaisuutta, minun on kaikista pahin. Jos joku saisi tietää salaisuuteni, hän ei enää haluaisi olla kaverini. Olen oppinut sen kantapään kautta.

”Hei, Aya”, Tyttö huuhtaa minulle ja katson häntä itkua pidätellen.

Kaiken sen jälkeen. Kaiken näiden synkyyden vuosien jälkeen. Luulin hänen unohtavan minut. Mutta tässä sitä ollaan, vastakkain kaikkien näiden vuosien ja muistojen jälkeen.

Muut tuijottavat meitä. En ole ennen saanut näin paljon huomiota. Häivähdys riemua saa muut toiveikkaaksi.

Emme ole yksin. Me kohtaamme. Me taistelemme. Ja voitamme. Voimme tehdä yhdessä, mitä tahansa, jos meillä on toivoa.

”Hei, Henne”, vastaan.

Sanani sulautuvat yhdeksi voimaksi. Käytin juuri kohteliaisuutta. Näköjään kaikki täällä pitävät siitä, että on rehellinen tai kohtelias.

Nousen niin, että en kyyristellä kuin pelkuri vaan pidän selän ryhdikkäänä ja pääni todella vähän ylöspäin. Katseeni kiertää automaattisesti yleisöön. Hymyilen lempeästi niinkuin kuuluukin, en katso kenenkään jyrkästi vaan toiveekkaasti ja siinä on väsynyttä huumoria.

Katseeni tulee Hennen kohdalle, joka on sillä välin ehtinyt jo seisoa. Hänen ilmeensä kuvastaa, että saan anteeksi.

”Kertokaa keitä olette, sinä vihreä t-paitainen, jolla on arpi, voi aloittaa”, sanon kohteliaasti.

Pojan vihreä t-paita, piilotti hänet kuin varjon, vain siitä osaa, jossa paita on päällä. Kiinnitän häneen huomiota, koska hän on ainoa, jolla on arpi vasemmalla poskella. Riidan haluinen ilme kasvoillaan, korostaa synkät tummat mustat silmät. Hän näyttää kävelevältä kaaokselta, jonka ainoa motiivi on tapella. Hänelle sopii täydellisesti lyhyt punertava tukka.

”Teitä ei valittu tänne tuurilla vaan halusitte tulla peliin. Nimeni on Lukas”, sanoi Lukas meille tasaisella äänellään.

## Luku 2 Menneisyyden valtias. Osa 1.

Kipitin innottomasti opettajan perässä. Opettaja oli ollut huolestunut. Ja meidän piti jutella.

Käytävässä oli hiljaista. Yritin olla mahdollisimman äänetön, jotta tilanne pysyisi sellaisenaan. Hymyilin onnettomasti, ja kätkin tunteeni tietäen, että joudun pulaan.

Syy miksi opettaja oli alunperin huolissaan, oli käyttäytyminen äikän tunnilla. Käyttäydyin kuin joukkoon kuulumaton. Kävin erään luokka kaverin kimpuun. Mutta tunsin yhä polttavaa epärieluutta, he eivät näkisi koko totuutta. He eivät saisi tietää, miksi tein niin… Toinen kerta sai heidät viimein näkemään. He viimeinen näkivät totuuden, oikeassa valossa.

Minusta tuntui kuin minua olisi puukotettu. Mutta kiusaajilla oli kirja, jolla he löivät minua kyynärpäähän. Ei sentään päähän, mutta se teki silti kipeää. Jos joku kiusasi minua, minä kostin kuin he. En välittänyt, että minua sattui. Annoin heidän aina tehdä ensimmäisen iskun. Ja sitten oli vuoroni kuin pelattaisiin shakkia.

Kukaan ei yhden kerran jälkeen enää kiusannut. Puolustin heikompia, ja kiusaaminen oli vähentynyt.

Olin meidän alakoulun sankari. Kaikki puhuivat minusta hyvää. Se päättyi kun tulin ylä-asteelle. Ei minua silloinkaan kiusattu. Ei minusta tullut kiusaajaa. Olin ja olen suosittu koulussa.

## Luku 3 Kolmen porukan päätös. Menneisyyden päätös. 2

Pääsimme viimein huoneeseen. Se näytti vankilan huoneelta ja sentakia kutsuin sitä kuulustelu huoneeksi. Kaikki huoneessa oli vaatimatonta ja harmaata. Siellä oli kynttilä, joka oli ainoa valon lähde, joka oli keskellä huoneen pyöreässä pöydässä. Ja vielä huoneeseen mahtui vain viisi ihmistä.

Arvaatteko? Huoneessa ei ollut tuolia, joten piti seisoa. Vaikka piti seisoa, olin siihen tyytyväinen, koska osasin valehdella vain seisoaltani.

Seisoin katse lukittuun oveen, jota vanhempi opettaja lukitsi. Hän näytti harmaalta, sen harmauden sekä meressä. Huone yritti vetää masentavia ajatuksia puoleensa kuin mangeetti. Se ei saanut minua kiinni. Ja olin siitä jäätävän tyytyväinen.

Sanani soljuivat lauluksi:

”Käynyt on mitä. Matka kohti itää. Seudulta jäiseen jäähän. Aamun sointu on kuin alkava sota. Verta sakeampaa. Näet edessäsi paljon uutta maata. Taistelette yhdessä kunnes jää pettää alta. Joukkoonne on tullut riitä. Porukkaa vähenee. Kylmät tuulet ilmassa riitelevät niinkuin te. Anna tämän kestää. Rikkauden värien seassa, löydät itsesi sekoamassa. Järven lähettyvillä”

Vanhempi opettaja katsoo minuun niinkuin olisin sytyttänyt tämän huoneen tuleen. Huone on yhä synkkä. Jopa mieleni lainehtii omia teitä, katseeni on ainoa, mikä pysyy edessäpäin.

”Lopeta”, käheä ääni sanoi latteasti.

”Voin polttaa tämän paikan”, sanoin.

Katseeni ja ajatukseni ovat kynttilästä, joka on myös ainoa valon lähde. Se hehkuu valoa himmeästi. Se tuntuu kutsuvan minua, kunnes herään.

Se oli unta. Olisin halunnut sen olevan totta. Se kipu ja tuska olivat todellisia. Ei kukaan opettaja ollut huolissaan minusta, olin heille pelkkä päänvaiva.

## Luku 4 Ayan päiväkirja.

Tumma huone oli minulle kalpea. En jaksanut edes laittaa valoja päälle. Olin tottunut pimeyteen. Mutta sävähdin, ja laitoin valot päälle. Katseeni osuu hahmoon. Tajuan heti kuka se on. Kira.

Kira! En ymmärrä. Seisoin siinä jäykkänä kuin kivi. Sydämeni lyönnit olivat ainoat, mitä kuulin. Hänen ylimielinen katseensa osui minuun.

Hän hymyili minulle ilkeästi. Väristys kulki tuulen lailla lävitseni. Tuntui kuin hän näkisi lävitseni. Tuntui silloin kuin olisin ilkeä aave tai kiusaaja. Toivoin silloin olevani näkymätön, vaikka todellisuudessa halusin tuhota hänet. En silloin ymmärtänyt mitä tunsin.

Huone oli samanlainen. Mikään ei ollut muuttunut. Ei minua, se kiinnostanut. Olisin halunnut, että hän olisi polttanut huoneeni. Kaikki se kätkeytynyt viha, tulvi kehooni ja sain hetken ajan virtaa.

Pikkuinen hopea vihko oli Kiran kädessä. Se oli vihkoni. Se oli minun päiväkirjani. Tiedän lapsellista. Mutta yritin olla varjo, aina se epäonnistui ja minusta tulikin kaikkien sankari. Maistoin hänen tietävän. Olin jo lyöty.

## Luku 5 Aya ja Hennen keskustelu. (Menneisyys)

Kerroin Kirasta ainoalle, joka uskoi minua eli Hennelle. Haistoin hänestä pettymystä. Hän oli minulle kuin kirja. Voisin minä hetkenä jättää hänet.

Tyttö katsoi minua koiran silmillä. Hänen ruskeat silmissä olivat synkät. Hän ei hymyillyt. Nyökkään hänelle ja käsken äänettömästi hänen lähteä.

Käytävä oli täynnä erilaisia oppilaita. Kaikkien mielessä oli; pysy hiljaa. Kaikki pelkäsivät, jopa Aya. Seinät tuntuivat pilkkaavan heitä. Se väri tuntui olevan merkki. Surun merkki. Latistava tunnelman syypää oli uusi rehtori. Hän latistu kaikkien tunnelmaa entisestään.

Oli eräs, joka esitti. Hän oli hyvä valehtelija. Häntä voisi kuvailla ruusun piikiksi. Mintun vihreät ovet tuoksuivat vaaralle.

## Luku 6

(Tarina viimein voi oikeasti alkaa)

Huoneessa olevat kuhisevat kuin palava liekki. Olemme valmiita. Huijaamaan muita. Olen ainoa, joka haluaa tutusta Lukakseen, ja hänen kansaan juttelevaan poikaan. Tiedän ettei ole hyvä hetki ihastua, mutta kuka muka voisi toisin sanoa?

Kaksi ainoaa tyttöä, jotka oikeasti pelkäävät. Tulevat toistensa luokse. Heillä on paljon yhteistä. Yhteys saa muutkin menemään omien mukaan. Te näytätte meille esimerkkiä ja me seuraamme perässä. Vaikka olette pelkureita, olette nerokkaita!

Valot sammuvat hitaasti. Ne yrittävät kertoa jotain. Juoksen heidän luokse tyylikkäästi. Ennen kuin en näe mitään. Pimeys tulee luoksemme. Viimeinkin!

Ennen valojen sammumista. Näen Lukaksen katselevan minua huodentavasti. Oikealla on kolmen ihmistä, jotka tervehtivät uutta liittolaista. Pystyn aistimaan heidän voiton riemun. Muut huoneessa olevat alkavat juttelemaan. Huone täyttyy sanoilla. Se tuntuu minusta kuin olisin teatterissa.

Vaikka olemme pimeässä, meitä ei pelota. Olemme yhdessä jonkun tai joittenkin kanssa. Vierelleni astelee kepein askelin Henne. Nyökkään hänelle. Hän vastaa sanomalla:

”Tervehdys, me haluaisimme tulla mukaanne”.

Lisään: ”Jos, että vastaa viiteen sekuntiin mennessä, olette myöntyneet ja sitä paitsi hiljaisuus on myöntymisen merkki”

Hymyilen. He päästävät meidät heidän luokse. He käyttävät viimeinkin kielikuvia oikeasti. Sanoin vaan, mutta he ottivat sen tosissaan. Tästä tulee jotain!

Hymyni pysyy sellaisenaan voiton riemuisena. Kohotan käteni ilmaan. Se saa tunnelman pysymään voitonriemuisena. Sen vastakohta yrittää säikyttää minut, jotta vaihtaisin asenteeni. Ei niin tule käymään. Te tiedätte, mistä minut on tehty!

Valot laitetaan päälle. Hetki tuntuu täydelliseltä mielialaani vastaan. Tuntuu kuin olisin voittanut, vaikka olemme vasta päässeet lähtöön. Lähtöön seikkailulle ja vaaroille. Vaikka emme tiedä, mitä vastassa on, taistelemme ja myös pidämme toisista huolta.

## Luku 7

Tuuli ulvoo korviani vasten kuin suden ulvonta. Tunnen voiman alkavan tahdikkaasti virrata suonistani. Täynnä on mieleni kysymyksiä. Korkeaat hopeiset kuusi puut yltävät tähtikirkkaaseen taivaaseen, jossa paistaa kellertävänä kuunsirppi tai siltä se näyttää. Käteni ovat voitokkaasti ilmassa.

Hämärässä pimeys on ystävämme. Otan ystävällisen hymyn kasvoilleni, vaikkei kukaan sitä näkisi tai, että näytän kieltä hetken.

Salaman välähdys kaukana kertoo, että alkaa sataa vettä.