Sociální stratifikace a teorie

*Po většinu lidské historie byly všechny společnosti na Zemi chudé.  Chudoba byla normou pro všechny.  Ale to už samozřejmě neplatí.  Stejně jako v rámci jedné společnosti, například ve Spojených státech, najdeme rozvrstvení mezi socioekonomickými třídami, i ve světě je patrný vzorec globálního rozvrstvení s nerovností v bohatství a moci mezi jednotlivými společnostmi.  Co tedy způsobilo, že se některé části světa rozvíjejí z ekonomického hlediska rychleji než jiné?*

To, jak vysvětlíte rozdíly v socioekonomickém postavení jednotlivých světových společností, samozřejmě záleží na tom, jaké paradigma pro pohled na svět používáte.  Jedním ze dvou hlavních vysvětlení globální stratifikace je modernizační teorie, která vychází ze strukturálně-funkcionalistického přístupu.  Tato teorie rámuje globální stratifikaci jako funkci technologických a kulturních rozdílů mezi národy.  Konkrétně poukazuje na dvě historické události, které přispěly k tomu, že se západní Evropa rozvíjela rychleji než většina zbytku světa.  První událost je známá jako Kolumbova výměna.  Jedná se o šíření zboží, technologií, vzdělání a nemocí mezi Amerikou a Evropou po Kolumbově takzvaném objevení Ameriky.  A pokud se o tom chcete dozvědět více, natočili jsme o tom celý díl Světových dějin.  Tato výměna dopadla pro evropské země docela dobře.  Získaly zemědělské suroviny, jako jsou brambory a rajčata, což přispělo k růstu populace a poskytlo nové obchodní příležitosti a zároveň posílilo moc kupecké třídy.  Mnohem hůře však kolumbovská výměna dopadla pro původní obyvatele Ameriky, jejichž populaci zpustošily nemoci přivezené z Evropy.  Odhaduje se, že během 150 let po první Kolumbově cestě zemřelo více než 80 % indiánské populace na nemoci, jako jsou neštovice a spalničky.  Druhou historickou událostí je průmyslová revoluce v 18. a 19. století.

Už jsme se o ní zmiňovali dříve a existuje několik dílů Světových dějin, které si můžete přečíst podrobněji, ale v této době nové technologie, jako je parní pohon a mechanizace, umožnily zemím nahradit lidskou práci stroji a zvýšit produktivitu.  Průmyslová revoluce zpočátku přinášela prospěch pouze bohatým obyvatelům západních zemí.  Průmyslová technologie však byla natolik produktivní, že postupně začala zlepšovat životní úroveň všech.  Země, které se industrializovaly v 18. a 19. století, zaznamenaly obrovské zlepšení životní úrovně.  A země, které se neindustrializovaly, zaostávaly.  Zde je třeba poznamenat, že teorie modernizace spočívá na myšlence, že blahobyt mohl potkat kohokoli.  Ale samozřejmě se tak nestalo.  Proč se tedy průmyslová revoluce neuchytila všude?  Inu, modernizační teorie tvrdí, že největší překážkou růstu je napětí mezi tradicí a technologickými změnami.  Společnost, která je více zakořeněná v rodinných systémech a tradicích, může být méně ochotná přijímat nové technologie a nové sociální systémy, které je často doprovázejí.  Proč se Evropa modernizovala?  Odpověď sahá až k myšlenkám Maxe Webera o protestantské pracovní etice.  Protestantská reformace připravila Evropu na přijetí pokrokově orientovaného způsobu života, v němž byl finanční úspěch známkou osobní ctnosti a individualismus nahradil komunismus.  To je dokonalá živná půda pro modernizaci.

Podle amerického ekonoma Walta Rostowa probíhala modernizace na Západě - jak už to tak bývá - ve čtyřech fázích:  První, tradiční stadium, se týká společností, které jsou strukturovány kolem malých místních komunit a výroba se obvykle uskutečňuje v rodinném prostředí.  Protože tyto společnosti mají omezené zdroje a technologie, většinu času tráví prací na produkci potravin, což vytváří přísnou sociální hierarchii.  Představte si feudální Evropu nebo rané čínské dynastie.  Fungování společnosti řídí tradice: To, co dělají vaši rodiče, dělali i jejich rodiče a co budete dělat i vy, až vyrostete.  Když se však lidé začnou pohybovat nad rámec toho, co se vždy dělalo, společnost přechází do druhé Rostowovy fáze, fáze rozjezdu.  Zde lidé začínají využívat svůj individuální talent k výrobě věcí nad rámec nezbytných potřeb a tato inovace vytváří nové trhy pro obchod.  Následně se prosazuje větší individualismus a společenské postavení je těsněji spojeno s materiálním bohatstvím.

Následně národy začínají to, co Rostow nazval "snahou o technologickou vyspělost", kdy technologický růst z předchozích období začíná přinášet ovoce v podobě růstu populace, snižování absolutní úrovně chudoby a rozmanitějších pracovních příležitostí.  Národy v této fázi obvykle začínají prosazovat sociální změny spolu se změnami ekonomickými, jako je zavedení základního školního vzdělání pro všechny a rozvoj demokratičtějších politických systémů.  Poslední fáze je známá jako vysoká masová spotřeba - když je vaše země dostatečně velká, aby se výroba stala spíše záležitostí přání než potřeb.  Mnohé z těchto zemí zavádějí systémy sociální podpory, aby zajistily, že všichni jejich občané budou mít přístup k základním potřebám.  Takže TL; DR verze teorie modernizace je, že pokud investujete kapitál do lepších technologií, ty nakonec zvýší výrobu natolik, že bude více bohatství a celkový blahobyt se zvýší.  A bohaté země mohou pomáhat jiným zemím, které stále rostou, tím, že budou vyvážet své nové technologie v oblastech, jako je zemědělství, strojírenství a informační technologie, a také tím, že budou poskytovat zahraniční pomoc.  Kritici teorie modernizace však tvrdí, že v mnoha ohledech jde jen o nový název pro myšlenku, že kapitalismus je jedinou cestou k rozvoji země.  Tito kritici poukazují na to, že i když se technologie na celém světě zlepšily, mnoho zemí zůstalo pozadu.  A tvrdí, že teorie modernizace při vysvětlování evropského a severoamerického pokroku zametá pod koberec mnoho historických faktorů.

 Země jako USA a Velká Británie se industrializovaly z pozice globální síly v době, kdy neexistovaly zákony proti otroctví ani obavy z vyčerpání přírodních zdrojů.  A někteří kritici také poukazují na to, že Rostowovy ukazatele jsou ze své podstaty eurocentrické a kladou důraz na hospodářský pokrok.  To však není nutně jediné měřítko, o které je třeba usilovat.  Koneckonců ekonomický pokrok často zahrnuje i stinné stránky, jako jsou škody na životním prostředí způsobené industrializací a vykořisťováním levné nebo bezplatné pracovní síly.  A konečně, kritici modernizační teorie v ní také vidí obviňování oběti.  Podle tohoto názoru teorie v podstatě obviňuje chudé země z toho, že nejsou ochotny přijmout změny, a vinu přikládá jejich kulturním hodnotám a tradicím, místo aby připustila, že tyto země mohou brzdit vnější síly.  Zde přichází ke slovu druhá teorie globální stratifikace.  Teorie teorie závislosti se spíše než na to, co chudé země dělají špatně, zaměřuje na to, jak chudým zemím ublížily bohatší státy.  Tento model vychází z paradigmatu teorie konfliktu a tvrdí, že vyhlídky bohatých i chudých zemí jsou neoddělitelně spjaty.

Tato teorie tvrdí, že ve světě omezených zdrojů nemůžeme pochopit, proč jsou bohaté země bohaté, aniž bychom si uvědomili, že toto bohatství vzniklo na úkor chudoby jiné země.

Počínaje rokem 1500 se evropští objevitelé rozšířili po Americe, Africe a Asii a požadovali země pro Evropu.  V jednu chvíli pokrývalo impérium Velké Británie asi čtvrtinu světa.  Spojené státy, které začínaly jako vlastní kolonie, se brzy rozšířily po Severní Americe a ovládly Haiti, Portoriko, Guam, Filipíny, Havajské ostrovy a části Panamy a Kuby.  S kolonialismem přišlo vykořisťování přírodních i lidských zdrojů.  Transatlantický obchod s otroky probíhal po trojúhelníkové trase mezi Afrikou, americkými a karibskými koloniemi a Evropou.  Zbraně a továrně vyráběné zboží byly posílány do Afriky výměnou za otroky, kteří byli posíláni do kolonií k výrobě zboží, jako je bavlna a tabák, které se pak posílalo zpět do Evropy.  Když v polovině 19. století obchod s otroky ustal, smyslem kolonialismu se staly méně lidské zdroje a více přírodní zdroje.  Koloniální model se však udržel.  V roce 1870 bylo kolonizováno pouze 10 % Afriky.  V roce 1940 však nebyla kolonizována pouze Etiopie a Libérie.  V rámci koloniálních režimů převzaly evropské země kontrolu nad půdou a surovinami, aby mohly odvádět bohatství zpět na Západ.  Většina kolonií trvala až do 60. let 20. století a poslední britská kolonie, Hongkong, nakonec získala nezávislost v roce 1997.

Tato historie kolonizace inspirovala amerického sociologa Immanuela Wallersteina k vytvoření modelu, který nazval kapitalistickou světovou ekonomikou.  Wallerstein popsal státy s vysokými příjmy jako "jádro" světové ekonomiky.  Toto jádro je výrobní základnou planety, kam proudí zdroje, aby se z nich staly technologie a bohatství, kterým se dnes těší západní svět.  Země s nízkými příjmy mezitím Wallerstein nazval "periferií", jejíž přírodní zdroje a pracovní síla podporují bohatší země, nejprve jako kolonie a nyní prací pro nadnárodní korporace v rámci neokolonialismu.  Země se středními příjmy, jako je Indie nebo Brazílie, jsou považovány za semiperiférii, a to díky svým užším vazbám na globální ekonomické jádro.  Ve Wallersteinově modelu zůstává periferie ekonomicky závislá na jádru řadou způsobů, které mají tendenci se vzájemně posilovat.  Za prvé, chudé země mají tendenci mít málo zdrojů, které by mohly vyvážet do bohatých zemí.  Korporace však mohou tyto suroviny levně nakupovat a následně je zpracovávat a prodávat v bohatších zemích.  V důsledku toho zisky chudé země spíše obcházejí.

Chudé země také častěji postrádají průmyslové kapacity, takže musí dovážet drahé průmyslové zboží z bohatších zemí.  A všechny tyto nerovnoměrné obchodní vzorce vedou k tomu, že chudé země dluží bohatším zemím spoustu peněz a vytvářejí dluhy, které jim ztěžují investice do vlastního rozvoje.  Podle teorie závislosti tedy není problém v tom, že není dostatek globálního bohatství, ale v tom, že ho špatně rozdělujeme.  Ale stejně jako měla teorie modernizace své kritiky, má je i teorie závislosti.  Kritici tvrdí, že světová ekonomika není hra s nulovým součtem - to, že jedna země bohatne, neznamená, že ostatní země chudnou.  Inovace a technologický růst se mohou přelévat do dalších zemí a zlepšovat blahobyt všech národů, nejen těch bohatých.  Kolonialismus také jistě zanechal jizvy, ale sám o sobě nestačí k vysvětlení dnešních ekonomických rozdílů.  Některé z nejchudších afrických zemí, jako je Etiopie, nebyly nikdy kolonizovány a měly jen velmi málo kontaktů s bohatšími národy.  Stejně tak některé bývalé kolonie, jako Singapur a Srí Lanka, mají dnes prosperující ekonomiky.

V přímém rozporu s tím, co předpovídá teorie závislosti, většina důkazů naznačuje, že v současné době zahraniční investice bohatších zemí chudším zemím pomáhají, nikoli škodí.  Teorie závislosti je také velmi úzce zaměřená.  Ukazuje prstem na kapitalistický tržní systém jako na jedinou příčinu rozvrstvení a ignoruje roli, kterou při zbídačování zemí hrají například kultura a politické režimy.  Z teorie závislosti také nevyplývá žádné řešení globální chudoby - většina teoretiků závislosti pouze vyzývá chudé národy, aby ukončily veškeré kontakty s bohatými zeměmi, nebo prosazuje jakýsi globální socialismus.  Tyto myšlenky však neberou na vědomí realitu moderní světové ekonomiky - proto nejsou příliš užitečné pro boj se skutečným a velmi naléhavým problémem globální chudoby.  Růst světové ekonomiky a rozšiřování světového obchodu se časově shoduje s růstem životní úrovně na celém světě, přičemž i v nejchudších zemích se za poslední století téměř ztrojnásobila.  S rostoucím obchodem mezi zeměmi se však obchodní dohody, jako je Severoamerická dohoda o volném obchodu, staly hlavním bodem diskusí, v nichž se porovnávají výhody volného obchodu s náklady na pracovní místa uvnitř hranic země.  Otázky, jak se vypořádat s globálním rozvrstvením, jistě nejsou zdaleka vyřešeny, ale mohu vás zanechat s dobrou zprávou: zlepšuje se to.  Podíl lidí na světě, kteří žijí z méně než 1,25 dolaru na den, se od roku 1981 snížil o více než polovinu, z 52 % na 22 % v roce 2008.

Dnes jsme se seznámili se dvěma teoriemi globálního rozvrstvení.  Nejprve jsme se zabývali teorií modernizace a čtyřmi fázemi modernizace Walta Rostowa.  Poté jsme hovořili o teorii závislosti, dědictví kolonialismu a kapitalistickém modelu světové ekonomiky Immanuela Wallersteina.