Sociální interakce a Výkonnost

*Sníte ve třídě, když na vás učitel zavolá a položí vám otázku.  Neznáte odpověď, a tak se zoufale rozhlédnete po třídě a hledáte pomoc.  Nakonec vám ji pošeptá jeden ze spolužáků.  Řeknete tedy odpověď a chvíle hrůzy je u konce.  Vrátíte se ke snění, učitel se vrátí k výuce a všichni jsou spokojení.  Právě se tam stalo hodně věcí. Věci, které vyvolávají mnoho otázek.  Třeba proč se bojíte dát správnou odpověď?  Proč se vůbec obáváte odpovědět na otázku?  A proč ti spolužák pomáhá, když by se kvůli tomu mohl dostat do problémů?  Pokud chcete znát správné odpovědi na tyto otázky, musíme si promluvit o sociální interakci.  A také si musíme promluvit o realitě.  Protože podle některých sociologických teorií je realita vašeho sociálního světa - ve třídě i mimo ni - v podstatě obrovská celoživotní divadelní hra.*

Sociální interakce je jednoduše proces, při kterém lidé jednají a reagují ve vztahu k ostatním.  Kdykoli se lidé baví, křičí, perou nebo sportují, je to sociální interakce.  A kdekoli najdete sociální interakci, najdete i sociální strukturu.  Sociální struktura se skládá ze vztahů mezi lidmi a skupinami.  A tato struktura udává směr a určuje hranice našeho chování.  Protože naše vztahy stanovují určitá očekávání od všech zúčastněných v závislosti na sociálním prostředí.  Ve třídě je to opravdu zřejmé: Učitel učí a žáci se učí, protože to je očekávání tohoto vztahu v tomto prostředí.  Pokud však na učitele narazíte třeba v nákupním centru, oba se budete chovat jinak - a pravděpodobně trapně -, protože se očekávání od vaší interakce v tomto sociálním prostředí změnila.  To nám ale stále neříká, proč tyto vztahy fungují tak, jak fungují.  Ale napovídá nám to, kde hledat.  Pokud jsou naše interakce záležitostí očekávání, pak musíme pochopit, jak jsou tato očekávání nastavena, a k tomu potřebujeme mluvit o sociálním statusu.  Status je postavení, které člověk zaujímá ve společnosti nebo sociální skupině.  Je součástí její identity a určuje její vztahy s ostatními lidmi.

Status "učitel" tedy určuje, jaký vztah by měl mít učitel ke svým žákům.  Statusy však nejsou jen profese: pohlaví, rasa a sexuální orientace jsou sociálními statusy, stejně jako být otcem, dítětem nebo občanem.  A všechny statusy, které má jeden člověk, tvoří jeho statusový soubor.  Tento soubor statusů nám může o člověku hodně napovědět, protože statusy existují v hierarchii, přičemž některé statusy jsou ceněny více než jiné.  Pokud vám tedy řeknu, že někdo je bílý muž středního věku, generální ředitel, můžete si udělat docela rozumný odhad o jeho vzdělání, bohatství a moci, kterou má ve společnosti.  A pravděpodobně jste si všimli, že existují různé druhy statusů; například "běloch", "muž středního věku" a "muž" se od statusu "generální ředitel" dost liší.  Všechny první tři statusy jsou statusy připsané.  Připsané statusy jsou takové, u nichž člověk nemá na výběr; jsou mu buď přiděleny při narození, nebo nedobrovolně přiděleny později v životě.  Například rasa je připsaný status přidělený při narození, zatímco k připsání statusu "středního věku" dochází v pozdějším věku.  Naproti tomu generální ředitel je status dosažený - člověk si ho zaslouží, dosáhne ho nebo ho získá alespoň s určitým úsilím.  Profese jsou tedy dosažené statusy.  Stejně tak být studentem nebo rodičem.  Kromě tohoto rozdílu je tu také skutečnost, že některé statusy jsou důležitější než jiné.

Hlavní status je status, podle kterého vás ostatní nejspíše identifikují.  Může být dosažený, například "profesor", nebo připsaný, například "pacient s rakovinou".  A jak ukazuje tento příklad, hlavní status nemusí být nutně pozitivní nebo žádoucí.  Vlastně ani nemusí být důležitý pro osobu, která ho má.  Stačí, aby byl důležitý pro ostatní lidi, kteří tento status používají jako primární způsob, jak danou osobu umístit ve společenské hierarchii.  Statusy mají také tendenci se určitým způsobem sdružovat.  Například většina generálních ředitelů má vysokoškolské vzdělání, ale není tomu tak vždy.  A nesoulad nebo rozpor mezi statusy se nazývá statusová nekonzistence.  Když mluvíme o tom, že doktorandi pracují jako baristé, tak to skutečně tímto způsobem vytahujeme, protože mezi doktorandem a baristou je statusový nesoulad.  Přinejmenším v průmyslově vyspělém světě se u pracovníků ve službách "nepředpokládá", že mají vysoké vzdělání.  Teď je to všechno velmi zajímavé, řeknete si možná, ale pořád jsme toho ještě tolik neřekli o sociální interakci.

A máš pravdu: status nám pomůže začít, ale pokud se chceme dostat k tomu, jak se lidé chovají, musíme mluvit o rolích.  Pokud je status společenským postavením, pak jsou role souborem chování, povinností a privilegií, které s tímto statusem souvisejí.  Člověk má tedy určitý status, ale zároveň plní určitou roli.  Mějte toto slovo na paměti: Vykonávat.  Protože člověk může mít více statusů, může mít také více rolí.  Ale jeden status má často více rolí, které k němu patří.  Například rolí učitele ve třídě je učit a vést studenty.  Ale ve sborovně má status učitele další roli; vystupuje jako kolega vůči ostatním učitelům nebo jako zaměstnanec vůči řediteli - role, které vyžadují úplně jiné chování než ty, které se vyskytují ve třídě.

Všechny role spojené s jediným statusem "učitel" však tvoří soubor rolí tohoto statusu.  Všechny statusy mají sadu rolí.  A různé sady rolí mohou někdy vyžadovat protichůdné chování od osoby, která tuto sadu zastává.  Pokud role spojené s různými statusy vytvářejí protichůdné požadavky, hovoříme o konfliktu rolí.  Například rodiče, kteří pracují, se často musí rozhodovat mezi požadavky svého zaměstnání a požadavky své rodiny, což může vést ke konfliktu rolí.  A dokonce i role v rámci jednoho statusu mohou vytvářet rozpory, kterým říkáme rolové napětí.  Student, který má povinnosti ve třídě, ale také v basketbalu, orchestru a výboru ročenky, zažívá napětí v rolích, protože se snaží vyvážit konkurenční povinnosti těchto rolí, a to vše v rámci svého statusu studenta.  Někdy, ať už z důvodu konfliktu, napětí nebo z jiných důvodů, se lidé prostě od určité role odpojí, což se nazývá odchod z role.

Může to být dobrovolné, jako je odchod z práce, nebo nedobrovolné, jako je odchod z práce.  V obou případech je to málokdy tak jednoduché, jako prostě odejít ze dveří, protože role jsou součástí toho, kým jsme.  Proto může být odchod z role traumatizující, zvláště bez přípravy, nebo pokud se nejedná o dobrovolný odchod.  Mluvili jsme o rolích, jako by byly předepsané nebo jako by zcela určovaly naše chování.  Ale tak to není!  Role jsou pokyny, očekávání, která máme sami pro sebe a která na nás kladou druzí.  Tato očekávání si můžeme, ale nemusíme osvojit, ale i když si je osvojíme, naše chování stále není zcela pod kontrolou.  Proč jsou ale statusy spojeny s rolemi?

Proč prostě nemohu svou roli neplnit?  Odpověď je složitá, ale částečně spočívá v tom, že realita sama o sobě je sociálně konstruovaná.  Vždyť ve fyzikálních zákonech není nic, co by říkalo, že někteří lidé jsou učitelé a že tito lidé mohou klást otázky a studenti na ně musí odpovídat.  Ale to neznamená, že tyto statusy nejsou skutečné a nejsou s nimi spojeny skutečné role.  Jeden z dobrých způsobů, jak o tom přemýšlet, je známý jako Thomasův teorém, který vypracovali američtí sociologové William Thomas a Dorothy Thomasová na počátku 20. století.   Ten říká: "Pokud lidé definují situace jako reálné, jsou reálné i ve svých důsledcích.".  Jinými slovy, na statusech a rolích záleží, protože to říkáme.  Vnímání vytváří realitu.  Důvodem, proč nemůžete svou roli prostě neplnit, je tedy to, že i když si myslíte, že na ní nezáleží, všichni ostatní si myslí, že na ní záleží!

Takže student, který odmítne odpovědět na otázku, má problémy, zatímco učitel, který odmítá učit a jen se fláká a popíjí víno s nohama na stole, dostane padáka.  Pokud máte status učitele, lidé očekávají, dokonce vyžadují, abyste dělali věci, které se od učitelů očekávají.  To, jak se cítíte ve svém postavení, do toho vůbec nezasahuje.  A my víme, kdo je učitel a kdo žák, na základě svých výchozích předpokladů, zkušeností a socializace, která nás učí o normách v různých situacích.  Takto se tedy vaše realita stává sociálně konstruovanou - vy a všichni kolem vás pomocí předpokladů a zkušeností určujete, co je skutečné.  Tím, že komunikujete s lidmi kolem sebe a očekáváte určité chování v kontextu rolí, vlastně vytváříte sociální realitu, která utváří tyto interakce, které vedete.

Skutečnost, že k tomu dochází v interakci, je opravdu důležitá, protože vaše sociální realita se netýká jen vás.  Jde o všechny, s nimiž jste v interakci, a o jejich očekávání.  Jde o udržení výkonu.  A tato myšlenka výkonu je pro sociologické chápání interakce mezi lidmi skutečně klíčová.  Je to klíč k tomu, co se nazývá dramaturgická analýza sociální interakce.  Tento přístup, jehož průkopníkem je kanadsko-americký sociolog Erving Goffman, chápe sociální interakci, jako by šlo o divadelní hru hranou na jevišti pro publikum.  Podle Goffmanova myšlení lidé doslova hrají role jeden pro druhého a smyslem sociální interakce je vždy - alespoň částečně - udržet úspěšnou interakci, která je v souladu s očekáváním.  To znamená uspokojit publikum.  Aby toho lidé dosáhli, musí pečlivě kontrolovat informace, které o nich ostatní dostávají, v procesu zvaném impression management.  Podobně jako když jdete na první rande, nebudete mluvit o tom, jak skončil váš poslední vztah, protože nechcete vyvolat špatný dojem.  Řízení dojmu však není jen otázkou toho, co říkáte a co neříkáte.  Je to také otázka toho, co nosíte a co děláte.  To znamená, že jde o to, co Goffman označil jako rekvizity a neverbální komunikaci.  Rekvizity, jak víte, jsou jen předměty, které účinkující používají, aby jim pomohly vytvořit určitý dojem:  Pokud tedy chcete vypadat profesionálně, oblečete si oblek.

Pokud chcete vypadat studijně, ujistěte se, že čtete knihu.  A rekvizitou může být i prostředí: Být tím, kdo stojí v čele třídy, je tak 50 % toho, co je potřeba k tomu, abyste vypadali jako učitel.  A k neverbální komunikaci patří řeč těla - například rovné stání, abyste vypadali úctyhodně, a udržování nebo odvracení očního kontaktu - a také gesta, například mávání na pozdrav kamarádovi.  Rekvizity a neverbální komunikace jsou společně příklady toho, co Goffman nazval znakovými prostředky: věci, které používáme k tomu, abychom lidem, s nimiž komunikujeme, pomohli sdělit své dojmy.  Tyto prostředky jsou důležitými aspekty představení, ale ve skutečnosti je nejzásadnější rozdíl mezi tím, co je součástí představení a co není - jinými slovy, co diváci vidí a co ne.  Goffman to nazval frontstage a backstage.  Frontstage je místo, kde je publikum a kde se odehrává představení, zatímco backstage je místo, kde může interpret představení opustit a připravit se na něj.  Věci, které děláme v zákulisí, by často zcela zničily výkon, který se snažíme udržet na předním jevišti.  Učitelka, která při známkování písemných prací květnatě nadává, by byla považována za zákulisí: probíhá důležitá příprava na výuku, ale kdyby ji viděl některý z jejích studentů - tedy diváků -, zcela by to zničilo výkon, protože to odporuje očekávání, jak by se učitelé měli chovat.

A ne všechna představení jsou one-person show.  Například studenti jsou všichni v tom, co Goffman nazývá týmem; všichni pracují společně, aby podali kolektivní výkon pro učitele.  To neznamená, že jsou všichni přátelé nebo že se dokonce mají rádi.  Znamená to jen, že všichni musí spolupracovat, aby to představení zvládli jako dobrá a pozorná třída.  Proto vám spolužák pošeptá odpověď:  Pomáhají vám udržovat výkon třídy v podobě pozornosti tím, že se chovají jako týmoví kolegové.  A učitel pokračuje ve výuce.  Je důležité si uvědomit, že v Goffmanově analýze nejsou výkony, které všichni neustále dělají, nutně protichůdné:  Žáci vystupují pro učitele a učitel vystupuje pro žáky, ale všichni zúčastnění chtějí, aby představení proběhlo hladce.  Možná nikdy nezískáte Oscara.  Ale podle dramaturgické analýzy jsou vaše sociální interakce místem, kde se vaše statusy, role a všechna očekávání s nimi spojená spojují, abyste mohli podat doslova představení svého života.  A tento výkon je obsahem sociální reality.

Dnes jsme se učili o sociální interakci.  Mluvili jsme o statusech, o tom, jak k nim přicházíte a jak mohou být konfliktní.  Pak jsme si povídali o tom, jak statusy ovlivňují vaše chování tím, že určují, jaké máte role.  Prozkoumali jsme, proč jsou tyto role důležité, a mluvili jsme o sociálně konstruované povaze reality.  Nakonec jsme se seznámili s teorií dramaturgické analýzy a s tím, jak můžeme chápat sociální interakci z hlediska divadelního představení.  Crash Course Sociology se natáčel ve studiu Dr. Cheryl C. Kinney v Missoule v MT a vznikl za pomoci všech těchto milých lidí.