Elektrifikacija Virovitice

Posebni gospodarski i politički položaj imao je stari kraljevski posjed Virovitica, koji
je u drugoj polovici 19. stoljeća postao važno prometno želje­zničko i cestovno križište, ali
i grad sa značajnim urbanim funkcijama za širu okolicu. Tu je i sjedište jednog od najvećih
slavonskih veleposjeda, kojim su upravljali baruni Schaumburg Lippei. Upravo taj veleposjed,
kao i aktivni gradski magistrat, bili su jezgra za stvaranje građanskog društva, odnosno za
razvoj trgovine i obrta, ali i manufaktura i prvih industrijskih pogona. Bila je to i osnovica
za stvaranje planova za elektrifikaciju grada već na početku 20. stoljeća, da bi do gradnje
gradske munjare zaista i došlo neposredno nakon Prvoga svjetskog rata.

S obzirom na velika okolna šumska bogatstva, sudjelovanjem englesko-nizozemskoga
kapitala, još 1899. u Virovitici je osnovana Parna pilana za eks­ploataciju drva d.d. Ta je pilana
1912. bitno po­ve­ćala kapacitete te izgradila i vlastite zna­čajne izvore električne energije koji
nisu opslu­živali samo potrebe tvornice, nego i okolnih dijelova grada. Kasnije je to društvo
dobilo ime Vibro i postalo važnim gospodarskim faktorom toga kraja, osobito u razdoblju
između dva svjetska rata. I druga pilana i tvornica pokućstva na virovitičkom Antunovcu bila
je velikoga kapaciteta, a osnovao ju je francuski kapital 1913. godine. Uskoro ovu pilanu
kupuje poduzetnik Drach. I Drachova pilana imala je vlastite izvore električne energije.
Virovitica je razvila još nekoliko manjih stolarija, osobito između dva svjetska rata. Na majuru
Schaumburg Lippea u Antunovcu još je 1846. proradila i šećerana, kasnije i tvornica octa i
žeste itd. U šećerani je vrlo rano instaliran parni stroj kapaciteta 16 KS.

Najveću vlastitu električnu centralu između dva svjetska rata imala je Drachova Tvornica po­kućstva i pilana d.d. koja je instalirala parni stroj od čak 150 KS s trofaznim generatorom
od 100 kVA. Treba spo­menuti da je vlastiti generator manje snage imao i poznati paromlin
poduzetnika Pajtaša u Virovitici, kao i nekoliko drugih mlinova u viro­vitičkoj okolici. To se
prije svega odnosi na paromlinove u Gradini, Suhopolju, Lukaču, Cabuni i Primus
kod Pče­lića. To su bili značajni kapaciteti, a pogotovo su odigrali važnu ulogu u širenju
elektrifikacije u lokal­nim sredinama.

Pod izravnim utjecajem već ugrađenih prvih malih generatora u industriji (drvna, mlinovi)
grad­ski magistrat Virovitice razmjerno se brzo odlučio da i grad sagradi svoju posebnu
elektranu. Tako se o gradnji virovitičke munjare počelo raspravljati vrlo ozbiljno već
početkom 20. stoljeća. Prvo je razmatran projekt gradnje gradske plinare s oko 175 rasvjetnih
mjesta u gradu, ali su tu ideju gradski oci ipak odbili. Poduzetnik Pavao Rohrbacher iz
Virovitice ponudio je projekt električne centrale. U svibnju 1901. sastavljen je i prijedlog
ugovora, ali ga je gradska uprava na burnoj sjednici odbacila. Tek 1907. gradski magistrat
donosi konačnu odluku o uvođenju električne energije. Projekte je izradila jedna tvrtka iz
Beča 1908. godine. Tim je projektom bilo predviđeno na virovitičkim ulicama postaviti 150
rasvjetnih mjesta, a ukupna dužina razvodne mreže iznosila bi oko 14,5 kilometara. Međutim,
pri­preme za gradnju odvijale su se vrlo sporo, prven­stveno zbog neriješenih pitanja zemljišta
i načina financiranja. O tome su se vodile žučne rasprave u Gradskom zastupstvu Virovitice.
I kada je većina pro­blema bila riješena, počeo je Prvi svjetski rat pa je projekt opet bio
odgođen.

Virovitička gradska elektrana konačno je sa­gra­đena 1919. godine. U tadašnjoj Gajevoj
ulici centralu je sagradilo posebno formirano dioničko društvo Munjara d.d. Najprije je bio
instaliran diesel motor Wolf od 80 KS s generatorom Siemens 64 kVA, 3000 V, 50 Hz, a
rasvjeta je bila postavljena samo u najužem središtu Virovitice. Kasnije je ugrađen i diesel
motor Grazer M.F. 60 KS i generator 55 kVA, 3000V, 50 Hz. Istodobno je počelo i postavljanje
kabelskih vodova 3 kV, gradnja trafostanice 3/0,11 kV te niskonaponske mreže na drvenim
stupovima. Prva trafostanica sagrađena je u Masarykovoj ulici. Zanimljivo je da je struja
za rasvjetu puštana zimi od 16 do 24, a ljeti od 19 do 24 sata, a samo kad bi se održavale
neke proslave i do 2 sata poslije ponoći. Godine 1922. iz Austrije je nabavljen još jedan
diesel motor od 80 KS, a Munjara d.d. u optjecaj je pustila još 400 dionica. Godine 1924.
kapacitet diesel motora povećan je još za 25 KS, a 1935. na ukupno 1280 KS, što je uglavnom
zadovoljavalo potrebe.

U poslovnom smislu, Munjara d.d. u
Virovitici poslovala je s različitim uspjehom,
ali dobitak nikad nije bio velik (od 1924. do
1930. čak je zabilježen gubitak). Od 1. srpnja
1939. Munjara prestaje biti dioničko društvo pa
je otkupljuje grad i otada posluje pod nazivom
Gradska električna centrala. Munjarom je do
1921. rukovodio direktor Dragutin Paulin,
potom do 1924. Feliks Kohn pa zatim sve
do 1938. Josip Fey. Prije Drugoga svjetskog
rata počele su rasprave o opravdanosti
gradnje dalekovoda i priključenja Virovitice
u sustav tzv. Banskog električnog poduzeća.
To bi iziskivalo i gradnju gotovo potpuno
nove niskonaponske mreže i trafostanica
u Virovitici. Godine 1940. o priklju­če­nju
Virovitice na hrvatski elektrosustav postignut
je i konkretan sporazum pa su određene i četiri
lokacije u gradu za gradnju odgovarajućih
transformatorskih stanica. Stanice je gradilo
građevinsko podu­zeće Gregor za 109.000
tadašnjih dinara i one su 1941. bile gotovo
dovršene. Sve je prekinuo Drugi svjetski rat
pa je u Virovitici i u ratnim uvjetima stru­ju
proizvodila Gradska električna centrala. Uklju­čenje na hrvatsku električnu mrežu ostvareno
je tek 1956. godine. Važnu ulogu u opskrbi stru­jom imale su i centrale u drvnoj industriji
te u viro­vi­tičkim mlinovima.

## Izvor

Ekonomska i ekohistorija: časopis za gospodarsku povijest i povijest okoliša, Vol.2 No.1 Listopad 2006.

* Dragutin Feletar: Razvoj elektrifikacije sjeverozapadne Hrvatske do Drugoga svjetskog rata - s posebnim osvrtom na Koprivnicu ([[1]])