Кривавий місяць/Читати

## Пролог

Світало. Зникаючі зорі тихо блистіли в блакитному небі. Навколо була мертва тиша. Лише можна було почути тупіт чиїхось лап. Це світло-коричнева кішка стрімко бігла по стежці, неначе заєць.

Раптом кішка зупинилася, дивлячись на гігантський кущ ожини. Довкола досі була абсолютна тиша, тому ніщо не заважало їй шукати вихід крізь цей кущ. Через декілька хвилин міркувань смуганька все ж вирішила пройти наскрізь колючого, як гілки їжака, чагарника.

— Ай! — від болю прошипіла зоряна кішка. Вона встряхнулася и зробила крок, випадково наступивши на гілку, яка хруснула. Кицька підняла голову і побачила руду кішку, яка сиділа на березі озера.

— Рудолико? — тихо, як миша, сказала вона.

— Ти прийшла вчасно, Дроздокрило, — спокійним і милозвучним голосом проговорила Рудолика.

Названа Дроздокрила підійшла до рудої і сіла біля неї, зупинивши погляд на озерній воді.

— Про що ти зі мною хочеш поговорити? — не відриваючи погляду від води, спитала зеленоока кішка.

— Я хочу тобі дещо показати. Тільки, будь ласка, не кажи нікому.

— Добре, але невже про це ніхто не знає? — Дроздокрила дивилася Рудоликій прямо в очі.

— Про це знає лише Горобцезір та засновники кланів.

— Але... До чого тут Горобцезір? Звісно, якщо це щось важливе, що стосується всіх кланів.

Було видно, що Дроздокрилій це явно не подобалося. Вона не розуміла, чому щось настільки важливе, що нікому не можна розказувати, має відношення до її батька, Горобцезора.

— Краще один раз побачити, ніж сто разів почути, — проговорила верховна кішка. Вона взяла дубовий лист і поклала його на воду. Через мить кішки побачили силует триколірної кішки на фоні лісу. Силует був настільки блискучим, що в Дроздокрили заболіли очі. Вона подивилися на Рудолику і побачила, що в неї світяться очі. Через хвилину Рудолика підняла свою масивну голову і загадково прошепотіла:

— *Тільки триколірна кішка врятує клани від їхнього головного ворога.*

Дроздокрила не могла повірити своїм очам:

— Це...пророцтво?

— Так. Тому твоє завдання: дізнатися, **хто** веде його.

## 1 розділ

— Це неможливо! — прошипіла руда кішка. Вона з дикою люттю в очах дивилася в очі великому, золотистому коту, який спокійно сидів, обвивши хвіст навколо лап. — Ми повинні втрутитися! Якщо так піде далі, то вони всі загинуть просто так!

— Заспокойся, Квітозоро, ми вже пережили своє, в них є кому рятувати, — наполегливо сказав бурий кіт з яскравими, смарагдовими очима.

— Згодна, ми, особливо ти, вже достатньо зробили. Якщо втрутимось — буде тільки гірше, — сказала струнка, сіра кішка.

— Ні, це **ви** не втручайтесь! Якщо Зореліс заварив цю кашу — нехай сам і розбовтує! Ну що, що ти мовчиш?! А, я зрозуміла, тобі просто нічого сказати, бо ти, як завжди, такий рожевий і пухнастий, той, який в нічому не винний, той, який веде безтурботне життя!!! — Квітозору аж розпирало від люті.

Було дуже дивно бачити Квітозору такою, тому-що зазвичай вона спокійна та стримана. Однак це особливий випадок: засновниця Квіткового клану ще з початку свого життя в Зореклані ненавиділа Зореліса, свого старшого брата. А все через те, що він, нібито, змусив слухатися його та робити те, що він каже. Але справжня причина цього конфлікту достатньо не зрозуміла і трохи дивна, тому її важко пояснити. Відомо лише, що Квітозора, по невідомим причинам, раз і назавжди хоче знищити клани. А саме з цього все і починалося...

\*\*\*Плямолапка озирнулася. Вона опинилася в світлому лісі, де було багато різних дерев. Зненацька вона почула шурхотіння в кущі. Кішка тихо припала та з легкістю, як видра, поповзла по землі. В цей момент з вилізла маленька мишка, яка безтурботно гризла зернятко. Плямолапка облизнула губи: їй кортіло спіймати цю на вигляд соковиту та смачну мишу.

Новачка напружила лапи та підготувалася стрибати. Враз миша повернулася до неї головою і сказала:

— Плямолапка, прокидайся! Вже давно настав ранок!

Плямолапка від подиву закрила очі та знову відкрила їх і побачила білу мордочку, яка дивиться на неї:

— Плямолапко, прокидайся! Скільки можна спати?! — роздратовано прошипіла біла кішка.

— А, що?

— Давай вставай! — мало не прогарчала медикішка. — Чекаю тебе біля ясел.

— Встаю, встаю... — пробурмотіла Плямолапка. Вона встряхнулася та почала вмиватися. Спершу вона облизала лапу та почала вмивати очі, щоб швидше прокинутися, потім почала витирати мордочку і вилизала грудку та живіт.

Коли Плямолапка вийшла з кубла медикішок, вона оглянула табір. Коти вже давно встали і більшість пішли в прикордонний або мисливський патрулі, та деякі ще не прокинулися або снідають. Он біля купи з здобиччю Піскохвіст ділить дятла з Ночесвітою, трохи далі Листохутра вилизується, а старші кошенята граються в якусь гру.

Плямолапка зайшла в ясла та відчула ніжний запах молока. Тим часом, як її виховниця Білосніжка кивнула Снігуроквітці та тихо прошепотіла:

— Морозохмарко?

Сіро-біла королева підняла голову та позіхнула. Її двійко кошенят спали біля її живота та час від часу ворушилися.

— Ми прийшли провідати тебе. Як кошенята? — спитала Білосніжка.

— Та наче нормально, — вона лизнула сірого котика, який почав жалібно пищати.

— Давай краще оглянемо їх — медикішка присіла та почала оглядати малюків. — Ти вже назвала їх?

— Так. Сірий котик — Сіренький, а чорний — Кручик.

— Які логічні імена, — фиркнула Плямолапка.

— Вже пройшов день, тому Морозохмарці потрібно більше молока. Просиди тут, а я зараз прийду, принесу листя фенхеля та покажу, як його приймати.

— Угу, — пробурмотіла Плямолапка. Вона відчувала себе не як зазвичай, коли дивилася на старших та новонароджених кошенят. Особливо на Мушку...

— А ось і я! — прикрикнула над вухом новачки Білосніжка. В її зубах висіло листя фенхеля, яке використовується для збільшення молока у королев. — Для початку треба взяти листочок і почистити від пилу...

Та Плямолапка вже не чула. Навколо неї все стало немов в тумані. Кішка почала важко дихати. Раптом все, що навколо неї було, стало темрявою. Весь простір був без світла. Та коли Плямолапка повернула голову, то вона побачила, як великі червоні очі дивляться на неї! Вона намагалася втекти, але лапи нібито приклеїлись до землі.

— Не довіряй всім підряд! Не довіряй... — загадковим голосом шепотіли очі.

— Плямолапко, годі!! — закричав хтось під вухом. — Ти взагалі мене слухала?! Повтори все, що я сказала.

— Емм...Ну...Я

— Ти все таки мене не слухала? — Білосніжка показала головою. — Гаразд, повторю знову.