Castle in the Darkness

**Castle in the Darkness** on lähes yhden miehen armeijalla toteutettu metroidvania, joka on ulkoasultaan sekä haasteeltaan NES -tasoista kamaa. Peli on pituudeltansa varsin lyhyt, mikäli ei mieli tutkia kaikkia vapaaehtoisia alueita 100% läpäisyn toivossa. Siksi se toimiikin nopeana retrojanon sammuttajana.

## Simppelisti kohti haasteita

Pelaaja pomppii ritarin haarniskassa valtakunnan pelastamiseksi. Matkalla elämää helpottamaan poimitaan kaikkea hyödyllistä, kuten uusia aseita, haarniskoita, esineitä ja taikoja. Vaikka selviytymisen kannalta niillä onkin olennainen merkitys vaikeampia kenttiä ajatellen, on pelaajan refleksit ja tilannetaju koetuksella varsin usein. Kentät ovat täynnä kuollettavia piikkiansoja ja vihollisia, joiden väistely vaatii tarkkuutta ja lukutaitoa. Piikit tappavat usein kertalaakista, kun taas viholliset saavat nähdä hiukan enemmän vaivaa ritarin tappamiseksi.

Kontrollit ovat harvinaisen yksinkertaiset, sisältäen ainoastaan hyppy- ja hyökkäysnapin. Pääasiallisesti pelaaja hyödyntää miekkaa, mutta voi halutessaan korvata sen kirveellä tai jousella, kunhan ensin löytää ne. Lisäksi vihollisten nassuille voi purkaa eri manablästejä pitämällä hetken hyökkäysnappia pohjassa. Mitään ei voi kuitenkaan vaihtaa lennosta, vaan kaikki on aktivoitava välietappeina toimivilla patsailla. Kun pelaaja kuolee, jatkaa hän viimeksi tallennetun patsaan juurelta, samalla menettäen kaiken keräämänsä. Patsaiden etäisyys toisistaan vaihtelee merkittävästi, ja ehkä pelin suurin haasteen lisääjä vaikeuttaa niiden löytämistä: kartan puute.

## Reilu peli mutta mihin mennä?

Koska pelissä ei ole karttaa, on toisinaan hankala löytää jo kolutuilta seuduilta uusia reittejä. Se ei ole kuitenkaan välttämätöntä, sillä pelin voi läpäistä noin kolmessa tunnissa, jos ei poikkea reitiltänsä kovin usein. Tämä tosin tarkoittaisi monien vapaaehtoisten alueiden missaamista ja hyvin pientä nautintoa pelin läpäisystä. Valitettavasti itseäni ei kiehtonut lainkaan tutkia alueita uudestaan ja uudestaan, joten käytin toisten tekemiä karttoja apuna. Kyseinen keino maksimoikin nautinnot, vaikka saikin yhä enemmän ihmettelemään, miksi noin olennainen asia on jätetty pelistä pois.

Muilta osin peli on lähes täydellistä ja reilua haastetta. Vaikeustasopiikkejä ei erityisemmin esiinny, vaan peli vaikenee hiljalleen loppua kohti. Jokainen uusi alue esittelee joko uusia vihollisia, esteitä tai niistä löytyy uusi esine, joka voimaannuttaa pelaajaa lisää. Erityiskiitosta itseltäni ansaitsevat pomovastukset, joita on ripoteltu tarpeeksi tyydyttämään nälkääni ja tarjoamaan vaihtelua muuhun loikintaan. Vain pari kertaa kenttäsuunnittelu on v-mäistä, kuten hankalan pomovastuksen jälkeen katolta tippuvat piikit kuvan ulkopuolelta. Vastaavia ei kuitenkaan ole tarpeeksi, jotta päivä olisi niistä mennyt pilalle. Maukas peli, jota mukavuusrajoissa olevan haasteen lisäksi maustavat viittaukset muihin retropeleihin. Suurimmalta osin yhden miehen tekemäksi peliksi todella hyvä suoritus.

## Raivolla eteenpäin!

Kasibittisen ulkoasun kyytipojaksi tarjotaan retrohenkistä musaa, jota tukee rokahtavat instrumentit. Musiikit sopivat hyvin taustalle, ja ne pumppaavat pelaajaan lisävoimaa jaksamaan vaikeidenkin hetkien yli. Tässä mieluisimmat poimintani.