Дульцимер Ульрик Баум

Дульцимер Ульрик Баум - Чинний Лорд-Канцлер Співдружності, державний та культурний діяч, у минулому - військовий квартирмейстер на службі у Королівства Людей

## Інформація про персонажа

### Професія

Посадова особа, власник періодичного видання

## Життєпис

Дульицмер народився 835 р.в.з.а. у містечку Шнеболл, що у підніжжі колишньої Гори Мальсбад.

Батько, Гастон Фердинанд Баум, був збіднілим поміщиком, який намагвся втримати вкупі те, що лишилося йому від батька, Ульрика "Умільця" Баума, що був відомим новелістом, режисером та засновником драматичної трупи Ауреоліса, згодом - першим директором Мармурового Театру, що, зрештою, пристрастився під старість до випивки та скачок, та залишив сину повністю розвалений маєток, та кілька боргів на ім'я сім'ї. Намагався скупити поля "перламутрового світанку", та налагодити виробництво перламутрового барвника.

Мати - Данута Баум, була донькою місцевого священника, і, опісля, успадкувала парафію Матері в Шнеболлському єпископстві. З ранніх літ прививала Дульуимеру любов до ентіанства.

Також в родині була бабуся, вдова Ульрика, Клавіса Гортензія Баум, в минулому - відома актриса, що, страждаючи від паралічу ніг, передавала Дульцимеру свій сценічний досвід, дві сестри, Гертруда і Клементина, а також хворобливий страший брат Курт, який помер від спадкового драконячого псоріазу коли Дульцимеру було три.

Перші роки минули спокійно. Дульцимер ріс в доволі комфортних умовах, батько з останніх грошей виділяв кошти на його освіту та на книги, що їх він купував у старого букініста Мершеля в Скляному провулку. Поступово, коли справи батька пішли вгору, Дульцимер почав отримувати дедалі якіснішу освіту. Говорити він навчився в один-два роки, читати - в п'ять, і, з його спогадів, першою книжкою, яку він прочитав, стали "Воїни без мечів" Гранка Блігеля.

> "Коли я був малий, то ввечері, коли ще було світло від ліхтарів на веранді, я сідав з бабунею, і читав їй "Воїнів без мечів", "Стрілу у серці", "Анкланда Сміливого", і пам'ятається мені епізод, коли вона, витираючи шовковю хустинкою сльози, слухала про те, як під ельдарською окупацією "...Герберт Мортімер пішов у партизани"."
>
>

З приватним вчителем вивчав математику та історію, батько намагався найняти ще й сякого-такого мага, аби той навчив Дульці якихось фокусів, але релігійно непохитна мати та сам Дульцимер, якому значно цікавіше було, чому яблуко падає, а не як зловити його магічною рукою, стали цьому на перепоні. Згодом, в віці дванадцяти років, він став вивчати літературу, філософію та медицину.

Дульцимер також відвідував народну школу при єпископстві, де, власне, і потоваришував з Зиновієм Варибобу, згодом - його найближчим товаришем та побратимом. Вперше зрізав камінь у десять, отримав церковне ім'я Клавмресвій.

Коли Дульцимеру було тринадцять, селом проїжджали Скавеноборці. Вони зупинялися погостювати і в Баумів, після чого юний Дульцимер твердо вирішив, що стане солдатом. Батько не перечив, вважаючи, що настали часи миру, і Дульцимеру така освіта нічим не загрожує.

В чотирнадцять він, підбивши на вступ до військової академії і Варибобу, покинув родинне гніздо, напаравившись до Блекбурна. Шлях був не легкий. Проте зрештою, незадовго до Дульцимерового чотирнадцятиріччя, вони прибули до міста та вступили в Вище Військове Училище.

Паралельно Дульцимер вчився на філософському факультеті, і в шістнадцять закінчив його з відзнакою, захистивши магістерську. Його дипломною роботою стали роздуми щодо Епохи плавлення та матеріальності Омену. Викладачем в їх академії був старий генерал Дракмнер, ветеран війни з скавенами та великий противник ельдарі.

Під час судентського життя Дульцимер дописував для міської газети, а також завів дружбу з кількома купцями, які стали по хорошій ціні зливати йому залишки партій, що їхали з Ауреоліса до Вільсдена. Став відомий в університеті, як людина, що може дістати все.

На останньому році навчання зустрів у місцевій цукерні дівчину з фіалковими очима, і втріскався по вуха. Вона, звісно, була йому не рівня, проте між ними з самого початку промайнула іскра. Дівчину звали Бригітта Ліліан де Ляпіталь, і вона була донькою одного з графів-дорадчих Лорда Блекбурна.

Історія закінчилася, на диво, відмінно від більшості таких історій. Батько Бригітти, Кларис де Ляпіталь, дуже поважав роботи діда Баума, і, побачивши, що Дульцимер молодик приємний та вихований, поставив лише одну умову свого благослевння на шлюб: Дульцимер має написати йому роман. Дульцимер працював над романом майже три роки. Проте Кларис сказав, що буде чекати. Бригітта ж пригрозила йому знайти багатого кавалера, якщо роман не буде закінчений до її двадцятиліття.

Дульцимер випустився з відзнакою, отримавши освіту військового гонця. Варибобу ж вивчився на військового медика. Їх обох розподілили в Корпус імені Смерфелля Одноокого, яким на той момент командував генерал Кальбурн Брісельшоп. Коли вони виїжджали до місця постійного дислокування, його проваджала Бригітта та його сестра, Гертруда, що теж поїхала вчитися, і яка стала з Бригіттою хорошою товаришкою.

В корпусі Дульцимер, як лейтенант, очолив роту, в якій дуже сильно виділявся сержант Юзеф Кнупа, який був дуже простакуватим, і мав багацько коронних фраз. Дульцимер вирішив переписати роман під нього. Також він потоваришував з Губертом О. Бергером, з яким вони міцно потоваришували. Проте несподівано почалася так звана "Тиха війна".

Консліум Ельдарі та Королівство Людей давно шукали можливостей до окупації Ауреоліса, і, знаючи про наміри іншої сторони, почали ряд прикордонних сутичок, які ніде не афішувалися, і які назвали "Тихою Війною".

Для Дульцимера війна почалася не дуже вдало. Доставляючи повідомлення, він потрапив у засідку ельдарі, що поцілили його з лука чарованою стрілою, та вбили його коня, що призвело до дуже складного перелому коліна, який не брався загоїти навіть Варибобу. Дульцимер не став інвалідом, проте бігати тепер він вже не міг. Також стріла якимось чином зачепила метаболізм Дульцимера, і він став набирати вагу.

Повернутися з поразкою до коханої він не міг, хоч і з романом. Тому він перекваліфікувався в квартирмейстера. Він став домовлятися з маркітантами, підшукувати всюди вигідні пропозиції, і скоро корпус став найкраще забезпеченим в людському королівстві.

Проте "Тиха війна" закінчилася, Дульцимерові було двадцять один, і він пам'ятав, що Бригітта буде його чекати до її двадцятиріччя, що мало бути восени. Він завершив останню частину роману в рекордний строк, і привіз її Кларису, навіть не побачившись з коханою. Де Ляпіталь був в захваті. Він розцілував Баума і назвав його сином.

Бригітта ледь не прибила Дульці, коли той розказав їй про свої пригоди в бойових діях, потім розплакалася, Дульцмер став на хворе коліно, і крізь зуби їй освідчився найдорожчим перснем, який тільки міг знайти. Бригітта сказала "Так".

Весілля відбулося на Бригіттин двадцятий день народження, дружбами на ньому були Кнупа, Варибобу і Бергер. Опісля Дульцимер купив за гроші, виручені на війні, будиночок в мальовничому краю, бажаючи стати маленьким поміщиком, і писати романи, адже в нього це добре виходило. Він лише мав відслужити ще три роки.

"Пригоди бравого вояка Кнупи" пішли у друк в Блекбурні. Очікувався ажіотаж. Проте успіху книги завадила новина про окупацію Ауреоліса. Дульцимер покинув вагітну дружину та будиночок, і поїхав в Місто Розкоші в складі окупаційного гарнізону.

Не встигли вони як слід розквартируватися, як поступив наказ вирушати до кордону з пустелею: звідти очікували нападу нежиті. Дульцимер заходився розквартировувати полк в маленькому містечку Небельсбад, отримуючи все менш втішні новини з Королівства. Там його корпус і накрив Катаклізм...

Однієї ночі усіх солдатів підняли по тривозі. Дульцимер пошикувався з рештою на плацу, і Брісельшоп оголосив про вторгнення. Усім роздали вказівки, і Дульцимер став готувати полк до виїзду. В цей момент до них дійшли поштовхи, земля стала дробитися, а з повітря прямо на плац приземлилася Дзвіниця Скорботи головного собору Ауреоліса, що вмить вбила половину полку. Генерал Брісельшоп загинув одразу, разом з всім вищим офіцерським складом.

Дульцимер, Варибобу, Кнупа, якого підвищили до лейтенанта, і ще кілька офіцерів, які вижили, розділилися, і повели кожен свою групу вижилих по дорогах до Кропферу. Багато офіецрів цю дорогу не пережили. Дульцимеру ж пощастило. Він не тільки зміг вивести свою групу в безпечне місце, а й евакуював величеньку бібліотеку Небельсбаду та вивіз тіло генерала Брісельшопа.

Чого вони не знали, так це того, що над Небельсбадом стався побічний магічний ефект Катаклізму, і усіх їх перенесло приблизно на 80 років вперед.

Вони зустрілися з Кнупою та Варибобою на Кропферській території. Разом з вцілілими членами загону він організував пишний похорон для генерала Брісельшопа, і стали думати, що робити далі.

Дульцимер зневірився, дізнавшись про аномалію, тому він вирішив осісти на Кропфері, як би йому гірко не було те, що його дружина й сім'я або мертві, або розділені поораною землею, зараженою магією.

Кнупа, Варибоба, й деякі інші військові вирішили вирушити назад на землі, знищені Катаклізмом, аби дослідити новий світ, в якому й так не залишилося нікого їм рідного. Дульцимер попрохав їх знайти хоч якісь згадки про долю своєї родини.

Після Катаклізму Дульцимер жив доволі непримітним життям. Він жив в маленькому поселенні шерцхельців, працюючи бухгалтером та дрібним купцем. Він отримував лише коротенькі звістки від своїх друзів, а потім перестав отримувати їз взагалі.

А далі... \*Стаття зацензурена на прохання Дульцимера\*

Після цього життя стало хоч трошки легшим. Він мирно прожив ще кілька років, аж поки йому несподівано не прийшов лист. Лист від сина його колишнього знайомого, маркітанта-таулінга Соуліфая. Який чомусь став королем.