Іола Перша

**Sub-Pages:*** **Головна**
* Кіно

**Іола Перша** (пол. *Iola*) — адептка з храму Мелітеле у Елландері, є медіумом, дар якої побачила Неннеке.

Через деякий час після подій «Останнього бажання», стає викладачем в храмі Мелітеле.

## Біографія

### Голос розуму

Неннеке просить Іолу встановити психічний та фізичний зв'язок з Ґеральтом, кохатися з ним. В кінці оповіданяя випадково стикається з його рукою та бачить його майбутнє.

## У книжках Сапковського

*— Не забуду. Дякую, **Іоло**.*
*Дівчина нахилила голову, подала йому скриньку. Дуже хотіла щось сказати. Але не уявляла, що саме, які слова вимовити. Не знала, що б сказала, якби могла. Не знала. І бажала.*
*Їх руки зіткнулися.*
*Кров. Кров. Кров. Кості, наче білі зламані палички. Жили, неначе біляві мотузки, що вибухають з-під тріснутої шкіри, яку тнуть великі, наїжачені шипами лаписька й гострі зуби. Огидний звук роздертого тіла і крик — безсоромний і жахливий у своїй безсоромності. У безсоромності кінця. Смерті. Кров і крик. Крик. Кров. Крик…*
*— **Іоло**!!!*
*Неннеке, із нечуваною для її ваги швидкістю, кинулася до дівчини, яка лежала на землі, напружуючись, стрясаючись у конвульсіях, притримала її за плече й волосся. Одна з адепток стояла, наче громом ударена, друга, більш швидка, присіла **Іолі** на ноги. **Іола** вигнулася дугою, відкриваючи рота у німому, безголосому вереску.*
*— **Іоло**! — кричала Неннеке. — **Іоло**! Говори! Говори, дитинко! Говори!*
*Дівчина напружилася ще сильніше, закусила губу, тонкий струмок крові поповз по її щоці. Неннеке, червоніючи від зусилля, крикнула щось, чого відьмак не зрозумів, але медальйон його смикнув за шию так, що він рефлекторно нахилився, зігнувся, притиснутий невидимим тягарем.*
***Іола** знерухоміла.*
*Любисток, блідий наче полотно, голосно зітхнув. Неннеке стала на коліна, із зусиллям випросталася.*
*— Заберіть її, — сказала адепткам. Було їх уже більше, вони збіглися, серйозні, перелякані й мовчазні. — Візьміть її, — повторила жриця. — Обережно. І не залишайте її саму. Я зараз прийду.*
— **Останнє бажання, ст. 54**

*Цірі мовчала. «Наша перша зустріч, — подумала вона. — Я пам’ятаю. Я була з іншими дівчатами в Гроті, Зарися показувала нам рослини й зілля. Тоді увійшла **Іола Перша**, прошепотіла щось на вухо Зарисі. Жриця скривилася з нехіттю. А **Іола Перша** підійшла до мене з дивним виразом на обличчі. Збирайся, Цірі, сказала, швиденько йди до рефректарію. Мати Неннеке тебе викликає. Дехто приїхав».*
— **Кров ельфів, ст. ??**

*На розкладеному перед олтарем полотні лежали кістяний гребінь, дешеве колечко, книжка у потертій обкладинці, вицвілий блакитний шарф. Схилена над предметами, стояла на колінах **Іола Перша**, жриця зі здібностями віщунки.*
*— Не поспішай, **Іоло**, — попередила Неннеке, яка стояла поряд. — Концентруйся потроху. Ми не бажаємо блискучого пророцтва, не бажаємо загадки із тисячею рішень. Ми хочемо картинки. Ясної картинки. Візьми ауру з цих предметів, вони належали Цірі, Цірі їх торкалася. Візьми ауру. Потроху. Немає необхідності у поспіху.*
*Назовні вив вихор і клубочилася заметіль. Дахи й подвір’я швидко вкривав сніг.*
*Був дев’ятнадцятий день листопада. Повня.*
*— Я готова, матінко, — сказала своїм мелодійним голосом **Іола Перша**.*
— **Вежа Ластівки, ст. ??**

*Наступні двері.*
***Іола Перша** стоїть навколішки перед олтарем. Поряд із нею — мати Неннеке. Обидві дивляться, обличчя їх скривлене гримасою жаху. Що вони бачать? Минуле чи майбутнє? Правду чи неправду?*
*Над ними обома — над Неннеке та **Іолою** — руки. Простягнуті у жесті благословення руки жінки із золотими очима. У намисті жінки діамант, що світиться, наче вранішня зірка. На плечі її — кіт. Над головою жінки — сокіл.*
*Наступні двері.*
— **Вежа Ластівки, ст. ??**