Jonas Darnell (person)

Jonas Darnell

### Kända verk

Herman Hedning, 91:an, Traskens, Werner Warhead, James Hund, Röde Hund, Den Store Ondini

**Presentation snodd från Nummer 1/1998:**

Jonas Darnell är inte bara serietecknare. Han är en 1,93 m lång kluns utan klädsmak, musiksmak eller favoritfotbollslag - och med kroppshållning som en vissen juccapalm [sic]. Serier har han ritat under någorlunda ordnade former sen 1986, bl.a. 91:an, Traskens, Werner Warhead, Cordon Bleu, Röde Hund och som om inte det skulle vara nog har han försett Patrik Norrman med manus till James Hund. I denna tidning är han ansvarig för hopkrafsandet av den lille fete Herman Hedning och innehållet på de redaktionella sidorna.

**Presentation snodd från jubileumsalbumet En fet, dryg med Extra Allt! (1998):**

Ja det är mitt fel alltihop. Jag är en helt vanlig serietecknare som heter Jonas Darnell och har ritat gubbar sen jag föddes 1964.

Mina första år framlevde jag på en bondgård utanför Perstorp i Skåne och då de farliga lockelserna från omvärlden inskränkte sig till att bråka med lillasyster, bli jagad av tjurkalvar och leka i granngårdens slaktavfall roade jag mig med att rita.

Första kända verket är något som klottrades i en sångbok vid 3 års ålder. Familjen har bestämt sig för att det är en bil...

Första porträttet eller snarare nidbilden är den här: "Lillasyster dricker saft".

Men jag läste förstås serietidningar också. Det fanns ju bara 2 TV-kanaler då (ja, detta var otroligt länge sedan). Det slukades mängder av Kalle Anka och Tarzan, och mina första egenhändigt lästa ord var följdriktigt "Tantor, bundolo kreegah"- nånting.

I skolan gick mycket av energin åt till att rita stora mängder bilar, stridsvagnar, flygplan och konstiga djur.

Det första man kan kalla en serie kan spåras till 1:a klass. Den handlar om... ja två bilar som krockar... Så mycket serier blev det inte annars utan det var roligare att rita stora enbildskaosscenarion som fylldes med figurer allteftersom "handlingen" fortskred. Slutprodukten blev för en utomstående naturligtvis bara en obegriplig soppa, men det spelade ju ingen större roll.

På biblioteket läste jag högvis av Asterix, Lucky Luke, Tintin och Linda & Valentin. Senare blev Svenska MAD min bibel och inspirerade till en rad misslyckade skämtteckningsförsök. De hade också en serie-tävling en gång, där jag och en kamrat gjorde ett halvhjärtat försök att få ihop ett bidrag, men det blev bara klotter

1978 pryade jag hos Stadsarkitekten och tyckte att arkitekt kanske var nåt att bli. 1979 pryade jag på en reklambyrå och tyckte genast att reklam-tecknande, det var grejor det...

När skolan äntligen var på väg att ta slut tändes ett ljus i mörkret på tidningshyllorna: Svenska Serier! En ny tidning där amatörer från hela landet fick publicera sina alster, och inte nog med det. Man fick betalt också!

Raskt övergavs alla planer på att söka ett välbetalt sommarjobb i hamnen - här skulle ritas serier! Hela sommaren satt jag vid ett bord och tecknade så fingrarna blödde.

Det blev ett 19 sidor långt SF-epos som helt saknade handling (Manus? Det kan man väl hitta på efterhand som man tecknar?) som jag sen med darrande fingrar skickade till förlaget.

Efter åtskilliga veckor kom ett brev från redaktör Granberg som lydde ungefär: "...ho, hum, tack för ditt bidrag... Det ser ju trevligt ut, men jobba lite mer med manuset och bilderna." Att han egentligen menade "det här ser för jävligt ut, och storyn är fullkomligt idiotisk! Skicka ALDRIG hit dina sopor igen!", kunde ju vem som helst begripa...

Förkrossad svor jag att aldrig mer rita en seriefigur i hela mitt liv. Nu hade jag bestämt mig - antingen bildesigner eller reklamtecknare! Först måste jag bara ta mig igenom gymnasiet så jag kunde söka in på Konst-fack eller nåt annat flådigt.

1981 lyckades jag trots allt plita ihop "årets orienterings-teckning", som publicerades i tidningen Skogssport och eftersom Karlshamn var den hårdrocksbandtätaste staden i landet fick jag göra ett par omslag till de band där just mina kompisar råkade spela.

1984 slängdes jag in i lumpen, först till Göteborg och sedan till Karlskrona som sjukvårdsinstruktör - jag blev alltså återigen satt att leka med slaktavfall...

Nån vecka innan muck hittade jag en 91:an på logementet. I tidningen fanns en tävling som gick ut på att klistra in seriefigurer på en plansch och skriva skojfriska repliker till detta.

Första pris var en vindsurfingbräda och den ville jag naturligtvis ha! Inte för att jag kunde surfa ett enda dugg, men ha den, det skulle jag. Såna här tidningstävlingar hade jag deltagit i sen jag kunde säga "vill ha" och ett helt livs erfarenhet hade lärt mig att de som vinner tävlingarna alltid gjort något som avviker mot övriga bidrag, dvs de har inte följt tävlingsreglerna. Fuskat, helt enkelt.

Sagt och lätt gjort - jag ritade av planschen, ritade själv in gubbar på den och skrev in några tveksamma lustigheter i bubblorna. Säker på seger skickade jag in mitt alster och ett par veckor senare ringde Siv Jensing, redaktör för 91:an, och sa: "Tack för ditt bidrag, Jonas! Tyvärr kan vi inte låta dig vinna eftersom du inte följt tävlingsreglerna."

Förkrossad svor jag att aldrig mer delta i nån idiotisk tidningstävling och skulle just säga "tack då..." och hulkande lägga på luren då Sic undrar om jag har lust att provteckna 91:an?

Med det förnedrande beskedet från Svenska Serier i någorlunda färskt minne säger jag: "ja, jag kan väl pröva, kanske..."

Efter lumpen livnär jag mig på det omständligaste av sätt: att rita orienteringskartor. Det är inte bara ett oändligt petgöra att rita själva kartan, man måste dessutom ut i skogen och stega upp positionen för varenda sten och sankmark...

Mellan varven ritar jag lite på de tre sidor 91:an jag fått manus till. Det går inte så fort men framåt hösten skickar jag in resultatet. Det var naturligtvis för fult och jag får fem nya sidor att försöka med. Dessa blir också fasansfulla men de bedöms ändå duga för publicering. Jag skrev sen min första egna historia och det blir också den som först publiceras i tidningen. Valet mellan att rita kartor eller serier blir enkelt. Nu var jag serietecknare, åtminstone för tillfället.

1986 flyttade jag till Stockholm och sökte in på konstfack. På två veckor slängde jag ihop de tio intagningsuppgifterna och skickade segervisst in dem. Ett par månader senare svor jag, givetvis förkrossad, att aldrig söka in på nån #¤%& konstskola igen...

Nu var jag alltså serietecknare och därmed basta. Dessutom visade det sig att man kunde vara reklamtecknare ändå...

Jag kom i samma veva på 3:e plats i Dagens Nyheters serietävling med serien Traskens, som utspelade sig i det hus jag och mina kamrater hyrde när vi gick sista året på byggteknisk linje i Helsingborg och figurerna var karikatyrer av nämnda kamrater.

På Semic, serieförlaget, träffade jag Ulf Granberg, redaktör för Fantomen och - just det, Svenska Serier. Den tidningen hade varit nedlagd några år men skulle dra igång igen och Ulf undrade om jag hade något användbart. Som straff för oförrätten 6 år tidigare fick han Traskens som sedan publicerades i varje nummer av tidningen. Han undrade också om jag kunde prestera någon form av manus till Patrik Norrman, som då jobbade som layout på Fantomen. Patrik tecknade Bacon & Ägg och var en av dem som slog igenom i första omgången av Svenska Serier, men han ansåg sig själv inte kapabel att skriva manus, något som på senare år visat sig vara fullkomligt ogrundat...

Eftersom jag, till skillnad från Patrik, saknade självkritik skrev jag ihop en deckarparodi förlagd till Chicago (eller nån annan särskilt kärv miljö) som hette Philip Hanclove - "Fallet med den prickiga gummiankan" med Vargen från Patriks serie Annas serie i åtanke för huvudrollen. Patrik döpte raskt om den till James Hund och förlade handlingen till svensk mark. Sen dess har vi knåpat ihop 21 äventyr med vår lätt debile favoritdetektiv.

1987 undrade herr Granberg om jag kunde göra en humorserie till Fantomen. Serien Bacon & Ägg hade varit omåttligt populär under 1985-86 och i norska Fantomet publicerade man Gaston av Franquin.

Min första dåliga idé var att göra en serie om bandarerna (pygméfolket i Fantomen), men den övergavs blixtsnabbt. Men djungelmiljö? Kanske rentav nån utflippad stenålder, en alternativ skapelseberättelse så att vad som helst kunde tillåtas hända?

På muggen i lägenheten jag delade med 3-4 kamrater hängde en urklippt skämtteckning av en MC-huligan som parkerat sin hoj för att skita på en ensam blomma i öknen och jag hade från annat håll fått ett något modifierat julkort med en liten flinande, stornäst tomte tecknad av Harald Viberg...

Herman Hedning var född. Han försågs med två kumpaner, Lilleman och Gammelman, sen var det klart! 1988 publicerades Herman i Fantomen för första gången.

1991 startades datortidningen Interface och jag klev på som spelrecensent då jag var den ende redaktören kände som var dum nog att äga en PC...

1993, när tidningen gavs ut av ETC, skapades den något underliga serien Werner Warhead som utspelades i något slags Ond-Framtid-Som-Senare-Övergick-Till-Ond-Cyberspace-Hej-Och-Hå...

1995 fick jag, Patrik Norrman, Henrik Brandendorff och Morten Schmidt förtroendet att göra en helt egen serietidning - Bacon & Ägg.

Min usla prestation bestod i att skriva manus till James Hund, som här äntligen fick breda ut sig, och jag gjorde också serien Kodnamn Cordon Bleu (namnet har inget med den kända kockskolan att göra utan härstammar från en parodi på Jan Guillous Coque Rouge som aldrig blev färdig).

Senare tecknade jag också Röde Hund, en vikingaserie om en tafflig förfader till James Hund, och Den Store Ondini, en konsult i ondska som arbetade för Evil Inc. - James Hunds ärkefiender. Dessa bägge serier skrev Henrik manus till.

164 st 91:an-äventyr och 435 Herman Hedning-avsnitt senare och skyldig till även detta album kan jag glatt konstatera att serier - det är hejsan det! Jag hoppas att även ni där ute i den ovirtuella rymden tycker det även efter sidan 144.