Как ученики ЗНО сдавали/Оригинал

Із самого початку року нас лякали іспитами. На
контрольних чи самостійних тільки і чутно було: «Та як ви працюєте?! На ЗНО ні
списати, ні спитати не вдасться!». Як тільки хтось не слухав на уроці чи не
виконував домашнє завдання, одразу ж оголошувалося, що так йому ніколи в житті
іспиту не скласти. Загалом, всі вуха нам тим зовнішнім оцінюванням прожужжали,
і не було протягом року ані дня, щоб про нього не згадували.

         Хто був більш розумним, готувався до ЗНО ще з
вересня, а то і з минулого року, а недалекоглядні учні хапалися за підручники
лише після зимових свят, через що були вимушені цілими днями тільки і вчитися.
Дехто, звісно, зовсім не переймався майбутніми екзаменами, тож не працював до
останніх тижнів, але таким згодом належало дуже пожалкувати про безглуздо втрачений
час.

         Непомітно підкрався день початку реєстрації для
участі в оцінюванні, минуло ще трохи часу, і були роздані конверти з
сертифікатами учасників, почалися і скінчилися весняні канікули, як ось вже і
пробне ЗНО позаду.

         На пробу ходили не всі: це було не безкоштовно, і
когось, мабуть, душила жаба. «І справді, навіщо платити за додаткові складнощі?»
— роздумували одні, а інші стверджували, що за цінний досвід можна віддати хоч
вдвічі більше грошей. Але хто з них був правий, мав показати справжній іспит,
що неухильно насувався на кожного з нас.

         Ось і останній тиждень перед екзаменом, на який
якимось дивом припали травневі свята, та ще й Великдень. Хоча, може так було і
краще: на Пасху навіть не дуже релігійні люди приходять до церкви, тож з
отриманою там благодаттю можна було сподіватися на Божу допомогу і під час ЗНО.
А вона би нікому не завадила...

         От вже до іспиту лише доба. Цей день всі проводили
по-різному: дехто зубрив не вивчене за одинадцять років, забувши народну мудрість
«перед смертю не надихаєшся», а хтось цілком відкинув навчання, аби отримати
розумовий відпочинок і дати знанням хоч трохи «відлежатися». Але, незважаючи на
розбіжності в цьому плані, вечір усі однокласники проводили однаково: полізли до
Інтернету та й почали базікати в соцмережі, щоб розділити свої хвилювання й
отримати натхнення для завтрашнього.

         Інтернет-розмови охоплювали здебільшого
повсякденні теми, бо всі й так були напружені, та й обговорювати ЗНО цікаво
після його написання, а не до. Принаймні, було так десь до пів на дванадцяту,
аж раптом всі були шоковані запитанням одного з учнів, що прийшов у клас тільки
цього року:

         —
Люди,
а де і коли ми ЗНО пишемо?

         Хвилини зо дві ніхто не міг відповісти, адже всім вже
давно було відомо і що іспит завтра зранку, і в якій школі кому доведеться його
складати. Чи жартував той однокласник, чи справді не знав? Певно, він так
загуляв на свята, що ген усе пропустив, і добре ще, що схаменувся хоч і в
останній момент, але таки перед іспитом! Та природна жартівливість не дозволяла
нормально відповісти на таке ненормальне своїми обставинами запитання, тож посипалися
веселі коментарі.

         —
Пишемо
ЗНО у Шанхаї о шостій ранку!

         —
Отакої!
Видно, класно твої вихідні минули, навіть занадто!

         —
Здається,
комусь час іти до армії, ги-ги!

         —
Та
народ, скажіть насправді…

         Після півночі бесіда трохи вщухла, та не
припиналася, і хоча всім було би добре вже з годину спати, звички перемагали
здоровий глузд, тож півкласу досі сиділо в онлайні. Чогось стали згадуватись
минулі роки, і тут хтось «кинув» давнє відео, яке демонструвало доволі потішну
бійку двох однокласників — Олексія і Віктора. Демонстрація цього запису дала
поштовх до «розкопування архівів», і невдовзі майже кожний «кинув» хоча б по
одній фотографії з минулого шкільного життя. Почався навіть справжній
«фотобатл», безсумнівним лідером якого став Олексій: фото із ним були
найсмішнішими і найбільш унікальними. Мабуть, всі, сховавшись із своїми
смартфонами під ковдрами, заливалися сміхом (і це близько першої ночі!), та вже
і справді був час спати. Тому, щоб якось завершити розмову, один із жартівників
мовив:

         — От ви собі смієтеся, а Олексій ніж точить…

         — Ха-ха-ха! Ні, такого я звісно не роблю!

         — А що ж тоді робиш, вчишся в останній момент?

         — Ні! Але до ЗНО таки підготувався. Якщо буде так,
що не зможу відповісти і на половину завдань, то вже знаю, що робитиму. Та це,
так би мовити, план «Б», про який вам знати не треба…

         — Ну-ну, Олексію.

         Вранці всім вже було не до базікання: кожен
збирався, щоб не дай Боже не забути якийсь документ і тим паче не спізнитися. По-різному
учні ставилися до іспиту, що мав початися за півтори-дві години: одні,
відмінники — з такою ж легкістю, з якою вони відвідували контрольні чи
олімпіади, другі, пересічні випускники, трохи побоювалися невідомого, а дехто
був охоплений панікою, прирівнюючи можливий провал екзамену до кінця світу.

         До останньої категорії учнів міг бути зарахований
і Олексій. Незрозуміло для чого вставши о сьомій, він майже три години вештався
по хаті без діла, а потім схопив величезну спортивну сумку, вийшов з дому і сів
у тролейбус. Протягом усієї дороги хлопець був у якомусь страху, причому боявся
він не так самого ЗНО, як усіляких дурниць, наприклад, того, що транспорт може
заглухнути і не довезти учня до чужої школи. У якийсь момент йому навіть
здалося, що це і справді сталося, але ж ні: то була лише вимушена зупинка на
світлофорі.

         Нарешті учень дістався потрібного місця. Будівля
незнайомої школи, повз яку зазвичай можна було пройти, нічого не помітивши,
тепер здавалася чимось величним і страшним, а решітки на вікнах першого поверху
одразу ж викликали асоціацію з якимось СІЗО. Ідучи шкільним подвір’ям, Олексій почувався так, ніби йде на
страту, а натовп таких самих, як він, учнів був для нього наче орда роззяв, що
прийшли подивитися на криваву дію.

         Хлопець трохи звеселішав, коли побачив знайомі
обличчя: кілька однокласників, виявляється, мали складати іспит разом із ним.
Та тільки він наблизився до друзів і встиг перекинутися слівцем, як на поріг
школи вийшов дядько в поліцейській формі і гучно оголосив, аби абітурієнти по
одному заходили всередину. «Ну от, ще й мєнти тут задіяні! — понуривши голову
думав Олексій. — І як тепер спокійно складати ЗНО? Добре, що в мене заплановано
дещо про всякий випадок…»

         Була вже за п’ятнадцять одинадцята, а учень лише розібрався зі
списками на вході і став шукати свою аудиторію. Починалася паніка: хлопець
метушився між поверхами, але знаходив то зовсім не той кабінет, то аудиторію із
на один більшим чи меншим номером. Нарешті чергові його скерували, і захеканий
Олексій увійшов, куди було треба.

         Усі вже сиділи по місцях, і екзаменатор збирався
читати інструкцію з правил проведення ЗНО. До речі, у цій самій аудиторії писав
і Віктор, але часу для базікання вже не було, та і все одно списати один в
одного не вийде, якщо вчителі не набрехали, тож краще було не звертати на
товариша уваги. Текст, який читав інструктор, учні, що ходили на пробу, чули
вже принаймні втретє, і, як доречно підмітив екзаменатор, могли б уже навіть
писати аналіз за ним. Проте для когось це чтиво було новим, і хоча ніякої
корисної інформації в собі не містило, із поваги до інструкторів всі вдавали,
що уважно слухають.

         Мали вже розпаковувати конверт із завданнями, як
ось крізь відчинене вікно почулися якісь лиховісні хорові вигуки. Хоча до школи
вже нікого не пускали, ЗНО ще не почалося, тож услід за екзаменаторами
абітурієнти повставали і стали дивитися, що ж то відбувається. Під стінами
школи зібралося чимало якихось дивно одягнених людей, що робили страшні рухи
руками і кричали щось, мабуть, по-латині. А біля самих дверей стояв зніяковілий
дядько-поліцейський і, певно, учень, що запізнився. З цікавості всі ледь не
вилазили у вікна, а старший інструктор покинув аудиторію, аби дізнатися про
неочікуване дійство. Поки його не було, дивні люди раптом на хвилину стихли,
абітурієнт-недотепа ввійшов до будівлі, а потім залунали якісь переможно-вдячні
вигуки. Тут інструктор повернувся.

         — Ну і цирк відбувся! Один ледар спізнився, і
його, звісно, не пускали. Але хто ж знав, що його батько мав зв’язки із якоюсь сектою! Викликали сюди
адептів, і вони почали нас усіх проклинати! Що ж тут поробиш, довелося
впустити. А тепер вони, бач, благословляють! Але годі, час починати. До
відкриття пакету запрошується учень з місця номер три…

         Викликаний абітурієнт підвівся і гордою ходою
підійшов до вчительського столу. Зазвичай ніхто не звертав особливої уваги на
конверт, бо і так зрозуміло, що якби він виявився пошкодженим, це би побачили
зразу. Іноді учні, лише зиркнувши на пакет, махали рукою і без роздумів ставили
підпис у спеціальному місці, але цей абітурієнт виявився дуже прискіпливим. Узявши
конверт до рук, він якнайкраще потрусив ним, оглянув з усіх боків, навіть
навіщось обнюхав, а лише тоді ледь не вирвав у інструктора ножиці і власноруч
розрізав поліетилен. Лише після цього учень розписався і з почуттям виконаного
обов’язку повернувся на своє
місце.

         Зошити із завданнями були роздані, бланки
відповідей теж, і почався відлік часу, призначеного на виконання роботи. Тепер
кожен пускав у хід свою власну тактику складання ЗНО: дехто з самого початку
ознайомився із фінальним завданням відкритої форми, аби підсвідомість за час
розв’язування тестів породила якісь ідеї, а дехто хотів сам для себе зберегти
інтригу, одні пропускали незрозумілі з першої спроби завдання, сподіваючись
повернутися до них пізніше, а інші вважали, що якщо не «добити» щось одразу, то
потім воно тим паче не розв’яжеться.

         Олексій із подивом зрозумів, що дещо він таки
знає, і це придало йому сил. На третину користуючись логікою, ще на третину —
не розгубленими з молодших класів знаннями, а рештою покладаючись на інтуїцію,
хлопець задовільно впорався із двома частинами тесту. Через захоплення роботою
гнітюча обстановка забулася, сидіти невідомо де в чужій школі стало не так
страшно, і учень вже починав бути впевненим у більш-менш прийнятному результаті
іспиту.

         Але все докорінно змінилося, коли почалася третя
частина — література. Тут Олексій не знав анічогісінько, бо останніми роками
завжди знаходив привід не читати нічиї твори, а те, що було прочитано класі в п’ятому-шостому, ген позабувалося. Залишалося
тільки одне — «тикати», вгадувати відповіді. Теоретично, обираючи з п’яти
варіантів, хлопець мав «поцілити в яблучко» хоча б у двадцяти відсотках тестів,
але чогось удача повернулася до Олексія не те що спиною — дупою, і вгадати
вдалося хіба що двічі. Навіть якщо би він просто всюди писав один і той самий
варіант відповіді, і те було би більше правильного.

         На додаток до такої халепи ще й оголосили технічну
перерву, і до аудиторії ввійшов той самий поліціянт, що з годину тому стояв на
вході. Та якби просто ввійшов — він тримав у руках металошукач, із яким,
мабуть, збирався полювати на хитрунів, що могли сховати який-небудь непотрібний
(тобто, їм самим-то потрібний, але заборонений на ЗНО) пристрій. Не звертаючи
уваги на ще якихось людей, що ставили кожному в сертифікаті якісь печатки, всі,
хто з жахом, а хто з цікавістю, дивилися на поліцейського.

         «Мєнт» змушував підвестися кожного учня, а потім
проводив металошукачем з двох боків. Не було нікого, на кого б не зреагував
пристрій своїм огидним писком, але в багатьох випадках дядько нічого не робив,
певно, тому що тихий звук позначав невелику кількість метала, який міг
міститися, наприклад, у пряжці ременя. Та коли був «просканований» Віктор,
металошукач заверещав гірше, ніж різане порося. Поліцай одразу ж звелів учневі
продемонструвати вміст кишень, що Вітя і зробив, не показуючи жодних ознак
переляку (на відміну від багатьох інших абітурієнтів, зокрема й Олексія). На
стіл посипалися цілі жмені монет, здебільшого по п’ять копійок, в’язки ключів,
кілька гайок, ланцюжок від старомодного годинника і ще й невідомо звідки
виколупаний кубик заліза. Лише після цього металошукач вгамувався.

         — Хлопче, навіщо тобі стільки мотлоху? Хіба не
знав, що треба все повикладати?

         — Мотлох, ну то й що? Нічого забороненого немає.

         — Але ж то спричинило додатковий клопіт і, мабуть,
страх.

         — Хе-хе, от це ви в точку! То мій, гм…
психологічний прийом. Он, бачите, як всі трусяться? Я спеціально набрав барахла
для деморалізації конкурентів!

         — Ну й пройдисвіт!

         Техперерва скінчилася, і хоча абітурієнти трохи
заспокоїлися, Вікторова «психологічна атака» таки залишила слід. Олексій, що ще
більше розхвилювався, абияк завершив муки з літературою і взявся за твір.
Незважаючи на доволі просту тему, писалося учневі важко, думки розпливалися, а
лексичні, граматичні і пунктуаційні помилки виповзали одна за одною з-під ручки
хлопця, мов пацюки із підвалу. Якщо почати і висловити свою позицію було ще не
так складно, то от наведення прикладу з літератури для підтвердження слів стало
серйозною заковикою. Не пригадуючи анітрохи із творів вітчизняних письменників,
Олексій «притягнув за хвіст» щось зі світової літератури, єдине, що було ним
прочитане за цей рік, і те через невеличкий обсяг.

         А Віктор тим часом почувався набагато краще за
інших, і вже встиг настрочити більше половини з того, що задумав. Навіщось він
схотів навести не один літературний приклад, а два, хоча це і не було потрібно
(мабуть, для того, щоб продемонструвати незаперечність своїх міркувань). Та от
із другим прикладом виникла проблемка: учень забув ім’я головного героя, а писати щось на кшталт «цей
пан» чи «ну, той, який…» уважав недобрим. Тут і згадався нудний текст, що його
читали перед іспитом, де говорилося, мовляв, в разі потреби можна запитати
інструктора. І зовсім не цікавило Віктора те правило, що питати можна було лише
про не пов’язане зі змістом
робочого зошита. Хоча, всі правила створені для того, щоб їх порушувати, а
може, просто глибокі філософські роздуми дозволили учневі вивести теорію, що
його питання напряму роботи таки не стосувалося. У всякому разі, Вітя підняв
руку, яка одразу ж була помічена.

         Інструктор підійшов до учня і, ніби передчуваючи
якісь хитрощі, озирнувся по боках, а лише тоді дозволив говорити.

         — Щось потрібно?

         — Ага, — майже шепотом, але солодко і хитрувато
мовив Віктор, — слухайте, підкажіть будь-ласка по-братськи: як звали головного
героя з «Тигроловів»?

         Екзаменатор аж відсахнувся од такої небаченої
наглості.

         — Ти що, подурів?! Пиши, як знаєш!

         — Ну та будь-ласочка! Ну той, Многогрішний, а от
ім’я його яке? Усього лише
оце запитаннячко! Та ви ж знаєте, ну?

         — Цить! Зовсім совість втратив! Тебе ж вигнати
можуть!

         — А нехай спробують! Ой, та що ж ви такі нелюб’язні…

         Інструктор залишив Віктора наодинці зі знаннями, і
хоча хлопець трохи обурився, це не завадило йому дописати твір і почати
переносити відповіді на бланки. Скоро виявилися перші учні, що вже завершили
роботу, а згодом абітурієнти навіть вишикувалися чергою, аби якомога скоріше
все здати і бути вільними… на кілька днів — до наступного ЗНО.

         В Олексія ж все було погано: завдання відкритої
форми ледь вдалося «добити», проте лишилася купа тестів, так і не розв’язаних, тобто виконаних методом тику. У
якусь мить хлопцеві схотілося переробити все, у чому він був не впевнений,
наново, але тут оголосили, що залишилося лише двадцять хвилин. Звісно, ні про
які роздуми вже не могло йтися, бо треба було ще заповнити бланки відповідей.
Лишалося тільки сподіватися, що Олексієві вдасться набрати принаймні якийсь
мінімальний бал, а то і зовсім подолати поріг «склав/не склав» — про добрий
результат нічого було і гадати.

         В аудиторії зосталося тільки троє учнів, і
екзаменатори мовили, що більше ніхто не може вийти, і треба досидіти до самого
кінця. Аж тут по школі пролунав потрійний дзвоник — передвісник серйозної
тривоги або ж навчальної евакуації. Та навряд чи під час ЗНО хтось би перевіряв
здібність діяти в надзвичайних обставинах, тож значить, тривога була справжня.

         — Щось трапилося. Загорніть зош… — не встиг
старший інструктор договорити, як до аудиторії ввірвався міліціонер.

         — Надійшла інформація про замінування школи.
Негайно залиште будівлю!

         Учні аж підскочили, але кинулися виконувати наказ.
Особливо радів Олексій: тепер вже ніхто не побачить його провал, а якщо і
побачить, буде законна підстава не зараховувати результат! Усі абітурієнти, які
ще лишалися в школі, повибігали на вулицю, де гуляв дехто з тих, що завершили
першими. Мало хто міг збагнути, від чого почався такий неочікуваний рух, тож
учні стали розпитувати один одного, а заодно і ділитися враженнями. Почувши про
замінування, більшість абітурієнтів поспішила відійти якомога далі від школи,
хоча знайшлися і ті, у кого цікавість перемагала інстинкт самозбереження. Як і
перед іспитом, однокласники позбиралися в купки разом зі своїми товаришами, і
тоді стали базікати.

         — Ну, що, як? Усі встигли дописати? Важко було?

         — Я не встиг! — озвався Олексій.

         — А чого ж тоді так радісно це констатуєш?

         — Та ж бо мій план «Б» спрацював!

         — Що-що-що?! — усі однокласники витріщили очі,
намагаючись зрозуміти, що мав на увазі хлопець.

         — Усе пішло, як і було задумано!

         Із кожною секундою учні лише більше дивувалися,
насторожено поглядаючи на свого товариша.

         — А чи… Чи не пов’язана ця спішна евакуація із
твоїм планом?!

         — Саме так! Бачте, ще перед іспитом я знав, що
нічого не знав…

         — Як по-філософськи!

         — …тому вирішив підстрахуватися. Загалом, мене би
влаштував і середненький результат, але ж я цілком міг не впоратися навіть із
половиною завдань. Отже я домовився з молодшим братом, аби він зателефонував у поліцію
хвилин за п’ятнадцять до
завершення ЗНО, якщо, звісно, я не впораюся сам і не скасую цей план.
Безпосередньо перед іспитом я уточнив «критичний» час, і тоді відкрилося два
шляхи: знань і хитрощів. Перший виявися для мене нездоланним, і лишалося
сподіватися на другий.

         — Значить, твій брат зателефонував «мєнтам» і
набрехав, що десь тут заклали бомбу? І через це абітурієнтів повиганяли з
пункту тестування?

         — Так, так і сталося.

         — Ну, тоді, як би це прикро не звучало, але ти
йолоп.

         — Чого це? Тепер мій незадовільний результат буде
недійсним, бо мене змусили завершити роботу раніше, ніж потрібно! Я позбувся
цього ЗНО!

         — Позбувся? Ні, ти лише його відтермінував, а собі
підклав свиню. Ми всі встигли здати бланки, отже нам складання іспиту буде
зараховане. На відміну від тебе! Звісно, результат визнають недійсним, але що
ж? Тебе змусять писати знов, під час додаткової сесії. А завдання там будуть
складніші за сьогоднішні, ой, складніші!

         — Справді?!

         — Справді!

         Олексій скривив обличчя, а потім схопився за
голову і глухо мовив:

         — Значить, я таки ідіот… Думав, все врахував, але
як, як я пропустив оце?! Додаткова сесія! Йой, лишенько!..

         — Нічого, матимеш ще місяць, щоб довчити
що-небудь. Немає лиха без добра!

         — Ех!

         Ті, хто обрав дорогу знань, з різним успіхом
здолали перше незалежне оцінювання, а от путь хитрощів скінчилася прірвою.
Наступний іспит Олексій уже складав цілком по-чесному, без усіляких планів «Б»,
і хоча й отримав помірно задовільний результат, цей результат був його. Учень
прийняв бій із іспитом, не ухилився, і таки переміг. А аж тоді взявся за
вітчизняну літературу: може, за кілька тижнів щось у своїй голові і вдасться
вмостити.