Holy Confederation of Jerusalem

A Szent Jeruzsálemi Konföderáció zászlaja

## A Szent Jeruzsálemi Konföderáció

A tizedik keresztes hadjárat után a keresztény csapatok által elfoglalt területeken, illetve a Máltai Lovagrend korábban birtokolt földjén 1814 áprilisában hivatalosan is megalapult a Szent Jeruzsálemi Konföderáció. Jogelődjének tekinthető a Jeruzsálemi Királyság, mely az első keresztes hadjáratot követően 1099-től 1291-ig létezett. Az ország de facto vezetője a Lord Commander, akit a Nagymesterek Gyűlése saját köréből választ ki.

## Történelme

### Első Jeruzsálemi Királyság

A Jeruzsálemi Királyságot 1099-ben alapították, vezetője Bouillon Gottfried-et (Godefroy de Bouillon) választották, aki bár hivatalosan király volt, maga sosem használta ezt a kifejezést, hanem önzetlenül Advocatus Sancti Sepulchri-nak nevezte magát. Gottfried 1100-ban sajnálatosan elhunyt, azonban az utána következő uralkodók, I. és II. Baldwin képesek voltak megőrizni és gyarapítani a Királyságot. Sajnos belső és külső tényezők is hátráltatták a birodalmat, a muszlimokat egyesítő Nur ad-Din pedig 1149-ben csatában legyőzte Antióchiát, majd 1154-ben elfoglalta Damaszkuszt. Politikai hatalomszerzés reményében átértelmezte a Jihad fogalmát, mely ezentúl a keresztes hadjáratok ellen irányuló háborút jelent, ezzel egyesítve az iszlám hívőit a keresztények ellen.. A helyzetet tovább
bonyolította, hogy III. Baldwin hatalmi vitába keveredett anyjával, aki ellen háborúba is kényszerült vonulni, hogy megszerezze a jogosan őt illető trónt. Baldwin az erősödő muszlim veszély ellen kettős házassággal szövetséget kötött Bizánccal. A Császár unokahúgát, Komnénosz Teodórát vette el, cserében pedig Manuel Baldwin unokatestvérvel, Máriával házasodott össze. Baldwin halála után 1164-ben Antióchiát csak az mentette meg Nur ad-Din-től, hogy Manuel császár egy jelentős felmentőerőt küldött a környékre, ami elől a muszlimok visszavonultak. 1169-ben Szaladin hatalomra került, majd 1174-ben Nur ad-Din halála után az ő területeit is uralma alá hajtotta. A keresztények helyzetén tovább rontott, hogy 1180-ban legerősebb szövetségesüket is elveszítették Manuel halálával. Jeruzsálem hadseregének nagy része a flamand I. Fülöp vezetése alatt északnak vonult, Hama ellen, amit Szaladin arra használt, hogy megtámadja a Királyságot, azonban IV. Baldwin zseniális hadvezérként 1177-ben legyőzte a montgisardi csatában, az ellenség hatalmas túlereje és seregének tapasztalatlansága ellenére. 1181-ben Châtillon Rajnald kifosztott egy muszlim karavánt egy déli hadjárat keretein belül, melynek következtében Szaladin újfent megtámadta a Királyságot. Baldwin bár már igen beteg volt, saját maga irányította a védő sereget, ami 1182-ben Belvoir vára alatt meg is verte Szaladint. 1183-ra Szaladin elfoglalta Aleppót, ezzel tovább növelve befolyását, ugyanakkor Baldwint teljesen megbénította a lepra, így régensként Lusignan Guidó (Guy de Lusignan) vált a birodalom vezetőjévé. Ez év decemberében azonban Isten kegyelméből Baldwin újra képessé vált a vezetésre és felmentette Kerak várát Saladin ostromától, majd az azt követő évben újból visszaverte a muszlim támadását. 1185. májusában végleg elhagyta az élők világát, trónon fia, V. Baldwin követte, aki azonban még a következő évben meghalt. A trónt végül viszályok között Guidó szerezte meg, miután elvette Szibillát, V. Baldwin anyját. Ezt tripoliszi III. Rajmond nem vette jó néven, szóval Szaladinnal szövetkezett hittestvérei ellen. Guidó ezt meg kívánta torolni, de Isten bölcsességet adott neki, így inkább megbocsátott és az árulónak és együtt mentek csatába Szaladin ellen. Sajnos a politikában tanúsított bölcsességét már képtelen volt a harcmezőre is magával vinni, így 1187. július 4-én serege elpusztult a hattini csatában, Rajnaldot kivégezték, ő maga pedig fogságba esett. 1187. október 2-án Jeruzsálem elesett, ezzel véget vetve az első Jeruzsálemi Királyságnak.

### A harmadik kereszteshadjárat

1189-ben Guidó megostromolta Akkót, ami 1191-ig tartott. Az elhúzódó ostrom alatt Szibilla és lányai betegségben elhunytak, ami után Guidónak már nem volt joga a koronára. Montferrati Konrád, V. Baldwin legközelebbi rokona és elismert hadvezér volt. A harmadik kereszteshadjárat vezetői I. (Oroszlánszívű) Richárd, II. Fülöp és I. (Rőtszakállú) Frigyes voltak, ám Frigyes a Saleph folyóba fulladt. 1191 jó szerencsét hozott, Akkó is elesett végre, Richárd pedig az arsufi csatában legyőzte Szaladin seregét, majd egy évre rá Jaffánál is. Végül 1192-ben Konrádot I. Konrádként királlyá választották, ám megkoronázására már nem kerülhetett sor, mivel masyafi assassinok meggyilkolták. Guidót ezután Richárd Ciprusra száműzte, ahonnan továbbra is igényt támasztott a trónra 1194-es haláláig. A hadjárat az 1192-es békével végetéret.

### Második Jeruzsálemi Királyság

A második Jeruzsálemi Királyság, vagy más néven Akkói Királyság a következő száz évre egy apró ország volt, közvetlenül a szír partvidéken. A Királyságra Szaladin jelentette a legnagyobb veszélyt, azonban 1193-mas halálával országa polgárháborúba fulladt. 1204-ben a negyedik kereszteshadjárat elindult, hogy Egyiptomon keresztül foglalják vissza Jeruzsálemet, de inkább kifosztották Konstantinápolyt. Az ötödik kereszteshadjárat már egy kicsit pontosabban odatalált a Szent Földre, így 1217-ben II. András és VI. Lipót Akkóba érkezésével újabb területeket sikerült meghódítani. 1218-ban további csapatok érkeztek és a keresztes flotta májusban tengerre szált, hogy ostrom alá vegye Damietta várát. Az ostrom elhúzódott, közben pedig az egyiptomi Szultán al-Adil meghalt, őt fia, al-Kamil követte a trónon. Ősszel Európából erősítés érkezett az ostromló sereghez, azonban a várat így sem sikerült 1219 előtt elfoglalni. Végül csak novemberre sikerült elfoglalni a várat, ahol a hadsereg 1221-ig maradt, várva a II. Frigyes megérkezésére. Ekkor a Császár mielőbbi megérkezésére számítva Kairó felé indultak. A Nílus emelkedő vízállása megállásra késztette őket és várakozás közben al-Kamil legyőzte a sereget. Frigyes végül 1228 szeptemberében ért a Szent Földre, ahol azonnal ki is kiáltotta magát régensnek, újszülött fiára hivatkozva. Frigyes kiátkozása miatt még miután harc nélkül visszavette Jeruzsálemet és megkoronázták, sem ismerték el királynak. Végül 1229-ben haza kényszerült menni, mivel a Pápai Állam elfoglalta itáliai földjeit. 1231-ben Frigyes sereget küldött Akkó elfoglalására, ám ez sikertelennek bizonyult. A további éveket súlyos belviszályok és belharcok tarkították, melyek nem méltók az egykor dicső Királysághoz. 1239 szeptemberében újabb erősítés érkezett Európából Akkóba, ezúttal I. Péter Bretagne-i herceg és I. Theobald navarrai király személyében. A hadjárat vezetőjének az utóbbi uralkodót választották meg. Olyan urak kísérték, mint Arsufi János, Briennei Walter és Balian Grenier, Sidon grófja. A sereg Ascalon ellen, sikerrel, azonban ezután Gázánál egy sajnálatos kudarc következett, ahol a novemberi csatában az egyiptomi hadsereg ellen. A keresztesek visszatértek Akkóba, azonban II. Henrik, Bar grófja elesett, Montforti Amaury-t pedig elfogták. Ezután Egyiptommal békét kötöttek, illetve As-Salih Ismail, Damascusi Emir Dawud és Ayyub ellen a keresztesek segítségét kérve, cserébe visszaállítva a Királyság területi egységét. A belső csatározások 1243-re nagyrészt lezárultak. 1248-ban újabb kereszteshadjárat indult a, IX. Lajos vezetésével, a cél pedig Egyiptom elfoglalása volt. Damiettát ellenállás nélkül elfoglalták 1249 júniusában, de a keresztesek novemberig ott várakoztak. Ezalatt Ayyub egyiptomi szultán meghalt és fia, Turanshah lépett a helyébe. Februárban a keresztesek csatát vesztettek al-Mansurah-nál, ahol Robert d'Artois elesett. A Níluson való átkelés így meghiúsult, a járványoktól és utánpótláshiánytól sújtott hadsereg pedig visszavonult Damiettába áprilisban. A továbbiakban Lajos Akkó megerősítésén dolgozott, majd mikor 1254-ben hazatért Geoffrey d'Sergines-re hagyta a várost. 1268-ra a királyság ereje alaposan megcsappant a mamlúkok pedig 1268-ra elfoglalták Caesarea-t, Haifat, Arsufot, Safadot, Toront, Jaffát, Beaufortot és Antiókiát. 1270-ben aszaszinok újabb csapást mértek a királyságra, Montforti Fülöp meggyilkolásával, amit Krak des Chevaliers és Montfort elfoglalása követett. Edward angol herceg megérkezésekor őt is megpróbálták meggyilkolni, de elbukott ez a próbálkozásuk. A királyság szétesése végül 1291 május 18-án teljesedett be, mikor a védőket legyőzték a többszörös túlerőben lévő támadók, ezzel véget vetve a második Jeruzsálemi királyságnak.

### A köztes időszak

Akkó eleste és A X. keresztes hadjárat között a lovagrendek békés, ám külön utakon jártak.

A Máltai Lovagrend Máltán telepedett meg, ahol gyógyító munkájukat és képzéseiket űzték. A szigeten való tartózkodásuknak Napoleon kívánt véget vetni 1798-ban, ám egy szörnyű vihar (La Tempête de Dieu) elpusztította a hajózó inváziós sereg jelentős részét, így a sziget megmenekült. A vihart sokan isteni jelként kezelték és rengeteg újonc utazott Máltára, hogy a rendhez csatlakozzon.

A Templomosok pénzel és pénzügyi tranzakciókkal foglalkoztak, azonban VI. Fülöp elárulta őket és koholt vádakkal illette a rendet. A Templomos Lovagrend hivatalosan 1312-ben oszlott fel, mikor V. Kelemen Pápa kiadta a Vox in excelso és Ad providám bullákat. Jacques de Molay Nagymestert 1314-ben kivégezték, ami a Templomosok, a rend, béke és felvilágosodás egykori büszke pásztorai, eltűntek a Föld színéről. Egy időre. De Molay a máglyán megátkozta a királyt és a pápát, akik elárulták, átka pedig mindkettejüket rövidesen utolérte. A Templomosok rejtélyes rendje sok kérdést hagyott maga után, ami az egyik legégetőbb az volt, hogy a királyi csapatok megérkezése előtt ki ürítette ki a Templom pincéjét, ahonnan temérdek arany és ereklye (köztük egy kard, mely a legenda szerint az Uriél Arkangyal által a Templomosokra hagyott, lángoló fegyver), valamint temérdek dokumentum, így a Jacques de Molay által írott, a lovagrendet átrendező Codex Patris Intellectus is eltűnt. A történetírás innentől nem követi a lovagrendet (a portugál Order of Christ nem kánon a játékon belül), tagjai nagyrészt Svájcba emigráltak, az országot egyesítették és pénzükkel támogatták a fejlesztését. A következő feljegyzés a Templomosokról 1799-ből származik, mikor VI. Piusz Pápa halálos ágyán kiadta a Milites Templi restauratio bullát. Ekkor alapult hivatalosan újjá a Lovagrend, tagjait pedig nagyrészt a Schweizer Fremdenlegion adta.

A Szent Sír Lovagrend a Jeruzsálemet uraló három rend közül a legkevésbé hányatatott sorsú. 1496-ban VI. Sándor pápa visszaállította független státuszát, vezetőjének pedig a mindenkori pápát, mint Nagymestert nevezte ki. 1812-ben, mikor a Máltai Lovagrend visszafoglalta Ciprust és a tízedik keresztes hadjárat már biztossá vált, Sir William of Notthingham-et nevezte ki a rend Nagymesterének.

### A Szent Jeruzsálemi Konföderáció

A megduzzadt Máltai Lovagrend 1812-ben a már omladozó oszmán uralom alatt álló Ciprusra is szemet vetett és ötezer fővel bevették a szigetet. Az invázió híre már a lovagok megérkezése előtt polgárháborút és etnikai tisztogatásokat robbantott ki, ahogy a keresztény lakosság fegyvert fogott az elnyomó muszlimok ellen. A lovagok két hét alatt békét teremtettek a szigeten és kiépítették uralmukat. A Templomosok 1812-ben végleg elhagyták Svájcot és Cipruson csatlakoztak a Máltai Lovagokhoz, ahonnan 1813 decemberében átkeltek a Szent Földre, ahol először Akkót foglalták el. Ezt követően gyorsan és könnyedén vágta át magát a meggyengült ottomán védelmen, 1814 áprilisára már ki is épült és meg is szilárdult a konföderáció hatalmai a korai területeken. Júliusban expanziós hadjáratokat indított az ország, melyek mind sikeresnek bizonyultak. Málta és Ciprus a Máltai Lovagrend uralma alatt áll, az északi részeket, Akkó központtal a Templomosok felügyelik, míg délen, természetesen Jeruzsálem központtal a Szent Sír lovagjai gyakorolják a hatalmat. Az ország vezető testülete a Mesterek Tanácsa, melynek üléseire alapvetően a három lovagrend nagymesterei kapnak meghívást, illetve a Lord Commander, akit maguk közül választanak. Az első Lord Commander Belfasti Robin Patrick Profus, aki korábban a Templomos Lovagrend nagymestere volt. Gyakran a Mesterek Tanácsának ülésére beülhetnek más tagjai is a lovagrendeknek, bár ritka, hogy mester rang alatt bárki látogatná ezeket az eseményeket.