Rodina a Manželství

*Pravděpodobně jste už slyšeli, že krev je hustší než voda.  To má znamenat, že rodinné vztahy - krev - jsou silnější než všechny ostatní vztahy.  Což jsou asi ty vodní?  Ale co si o tom myslíte vy? Je to pravda?  Mohou být přátelé považováni za vaši rodinu?  Nebo za členy rodiny považujete pouze své rodiče nebo sourozence?  A jak silné jsou rodinné vztahy?  Jsou s nimi spojeny závazky, které vůči jiným lidem nemáte?  Pokusme se zde rozlišit krev od vody a zjistit, co dělá rodinu rodinou.*

Pravděpodobně máte vlastní představu o tom, co tvoří rodinu, ale sociologové ji definují takto.  Rodiny jsou skupiny lidí, kteří jsou příbuzní na základě genetiky, manželství nebo volby a kteří sdílejí materiální, emocionální a ekonomické zdroje.  Rodina tedy není formální organizace, jako je vláda nebo církev.  Místo toho je to společenská instituce.  To proto, že členy rodiny drží pohromadě společně sdílený cíl, kterým je blaho a vzájemná podpora jejích členů - a organizují lidi a moc na základě postavení ve společnosti v rámci rodiny, jako je matka nebo dcera.  Rodina jde často ruku v ruce s příbuzenstvím, společenským poutem založeným na společném původu, manželství nebo adopci.  Právě tyto vztahy jsou nejčastěji považovány za "rodinu" - rodiče a děti, manželé, sourozenci, tety a strýcové.  A do některých z těchto vztahů se rodíte - například biologické děti rodičů.  Jiné rodinné vztahy však vznikají na základě právních svazků, jako je manželství nebo adopce.

A je také důležité si uvědomit, že pro mnoho lidí je rodina otázkou volby.  Nejvýraznějším příkladem je manželství - volba uzavřít sňatek znamená, že se dva lidé spojí a řeknou sobě navzájem i světu, že se rozhodli být rodinou.  Dalším případem volby rodiny je, když jsou za rodinu považováni i blízcí přátelé, což je praxe nazývaná fiktivní příbuzenství.  Tito rodinní přátelé jsou začleněni do větší rodiny, denně se stýkají, žijí spolu, jejich děti vyrůstají společně, příteli říkají strýček Joey - počkat, to je jen zápletka seriálu Plný dům.  Fiktivní příbuzenstvo však není fiktivní pojem.  Tyto nalezené rodiny se skládají z lidí, kteří se rozhodli o sebe navzájem pečovat, sdílet zdroje a sdílet své životy společně.  To může vytvořit rodinné pouto stejně silné jako kterékoli jiné založené na původu nebo právu.  Bez ohledu na to, o jaký typ rodiny se jedná, je rodina, ve které vyrůstáte, označována jako rodina orientační, protože vás orientuje ve světě a učí vás, jak rodiny fungují.

A rodina, kterou si v dospělosti vytvoříte sami, je známá jako rodina prokreační.  Běžným typem prokreační rodiny je nukleární (moderní) rodina, která se skládá ze dvou rodičů a biologických nebo adoptovaných dětí.  Považujte ji za kontrast k dalším dvěma běžným typům rodin: rodinám s jedním rodičem a rozšířeným rodinám.  Rodina s jedním rodičem je přesně to, jak to zní - jeden rodič vychovává děti.  Jak nukleární (moderní) rodina, tak rodina s jedním rodičem se také někdy označuje jako nejbližší rodina - rodiče a sourozenci.  Rozšířená rodina jsou všichni členové rodiny, kteří nejsou rodiči nebo sourozenci - prarodiče, strýcové, bratranci, sestřenice, pratety, dvakrát vzdálení bratranci a sestřenice z třetího kolena.  Ve Spojených státech žije většina lidí se svou nejbližší rodinou, i když mohou bydlet poblíž nebo pravidelně navštěvovat členy své širší rodiny.  A v mnoha kulturách - včetně té americké - se rodiny nejčastěji vytvářejí kolem manželství.  Manželství je právně uznaný vztah, který obvykle zahrnuje ekonomické, sociální, citové a sexuální vazby.  Vím, že to není příliš romantický způsob, jak popsat manželství.  Ale manželství není vždy založeno na lásce a romantice.  Myšlenka uzavírat manželství pouze z lásky je vlastně poměrně nová.  Jistě, lidé se zamilovávali odjakživa.

Ale ke sňatku nebylo třeba být zamilovaný.  Místo toho byly v minulosti častějšími důvody praktičtější důvody - například vytvoření pevnějších rodinných vazeb nebo nalezení ekonomického zabezpečení.  Kulturní normy - které jsou někdy zakotveny v zákonech - také omezují romantickou lásku tím, že některé lidi označují za přijatelné manžele, nebo ne.  Některé normy podporují endogamii neboli manželství mezi lidmi stejné sociální kategorie.  V podstatě platí, že podobný si bere podobného.  Například vysokoškolsky vzdělaní Američané si častěji berou jiné vysokoškolsky vzdělané Američany.  A lidé se častěji žení a vdávají s příslušníky stejné rasy - i když tento vzorec se pomalu mění.  Mezirasové sňatky jsou příkladem exogamie neboli sňatků mezi lidmi z různých sociálních kategorií.  Dalším příkladem exogamie je "sňatek na vyšší úrovni", kdy si osoba s nízkým socioekonomickým statusem vezme někoho s vyšším socioekonomickým statusem.  Ženy tradičně častěji využívají sňatek k postupu na socioekonomickém žebříčku než muži, částečně kvůli širším vzorcům genderové nerovnosti, které omezují jiné možnosti zlepšení jejich postavení.  Formy sňatku se mohou lišit v čase i v různých kulturách.  V současných zemích s vysokými příjmy je manželství ze zákona uzavíráno pouze mezi dvěma osobami - tato praxe je známá jako monogamie.

Polygamie neboli manželství se dvěma či více manželi je právně uznávána ve většině afrických zemí a v některých jihoasijských zemích.  Manželské praktiky jsou hluboce spjaty s ekonomickými a sociálními strukturami společnosti.  Například nejběžnější formou polygamie je polygynie neboli manželství jednoho muže se dvěma nebo více ženami.  Ve společnostech s nízkým poměrem mužů a žen se však může vyskytovat i polyandrie neboli manželství jedné ženy se dvěma nebo více muži.  V zemích, kde polygamie není právně uznána, se používá termín bigamie, který označuje absolvování právních procesů sňatku v době, kdy je člověk ještě ženatý s jinou osobou.  V současné době je manželství hlavním způsobem, jak jedinci přecházejí ze své orientační rodiny do rodiny reprodukční.  A se sňatkem přichází rozhodnutí, jak svou novou rodinu zařadit do svých stávajících, oddělených rodin.

**Jak se sňatkové praktiky v různých společnostech lišily.**  Řekněme, že se muž a žena vezmou... kde by měli žít?  Pokud se nacházíme v předindustriální společnosti, pár se s největší pravděpodobností přestěhuje do rodiny manžela nebo do její blízkosti, což je praxe známá jako patrilokalita.  Kulturní antropolog David Levinson ve studii 1 153 kultur odhadl, že přibližně 70 % z nich má patrilokační způsob bydlení.  Nejčastěji se tak dělo ve společnostech s častými válečnými konflikty, kde si rodiny chtěly udržet syny v blízkosti jako formu ochrany.  V některých předindustriálních společnostech však náš novomanželský pár bude praktikovat matriokalitu, kdy žije s rodinou manželky nebo v její blízkosti.  Mnohé indiánské kmeny, zejména ty na jihozápadě Spojených států, jako jsou Hopiové a Zuniové, byly historicky matrikolní, novomanželé se usazovali v klanu manželky.  V těchto společnostech ženy obvykle vlastní dům a rodinné zdroje.  Tyto kmeny jsou také matrilineární, což znamená, že sledují původ přes rodokmen matky.  Většina společností je však patrilineární, což znamená, že se příbuzenství odvozuje od otce.  To znamená, že veškeré dědictví - půda, majetek, tituly - přechází z otce na syna.  S takovými vzorci se setkáváme i v relativně nedávné době.  Až do poloviny 19. století byla veškerá půda, kterou zdědily ženy v USA, výhradně ve vlastnictví jejich manžela, což podporovalo dědické vzorce, které upřednostňovaly syny.  A teprve v posledním desetiletí změnila Velká Británie linii dědictví tak, že monarchie přechází na prvorozené dítě bez ohledu na pohlaví.

Takto tedy v minulosti fungovala volba bydliště a rodinné dědictví.  Ale co dnes?  Industrializace vedla k obrovskému nárůstu pracovních míst v centrech měst, což podnítilo větší migraci z rodných obcí do velkých měst.  Mnoho manželských párů tak s větší pravděpodobností žije odděleně od obou sad rodičů, což je praxe známá jako neolokalita.  Zatímco patrilineární tradice, jako je předávání otcova příjmení dětem, přetrvávají, většina rodin v průmyslových společnostech sleduje svůj původ prostřednictvím mužů i žen.  To nadále platí ve většině zemí s vysokými příjmy a neolokalita je nejčastější mezi vysoce vzdělanými lidmi a v domácnostech, kde oba manželé pracují.  Ve městech je totiž většina pracovních míst.  Ale i když současní Američané žijí daleko od svých rodičů, nelze uniknout vlivu, který rodiny hrají při našem formování, a to jak na individuální, tak na společenské úrovni.  Rodina je další společenskou institucí, kterou můžeme zkoumat pomocí tří škol sociologického myšlení.  Strukturální funkcionalisté zdůrazňují roli, kterou rodina hraje při socializaci dětí, aby mohly fungovat ve společnosti, a zároveň jim samozřejmě poskytuje emocionální a materiální podporu.  Další rolí rodiny v rámci strukturálních funkcionalistů je však regulace sexuální aktivity.  Což opět, já vím, zní super romanticky.  Chci tím říct, že naše společenské normy o tom, kdo si koho může vzít, nám obecně říkají něco o tom, co považujeme za přijatelné nebo tabuizované sexuální chování.  Například incest je ve většině kultur tabu.  Tato norma existuje částečně proto, že rozmnožování mezi blízkými příbuznými zvyšuje pravděpodobnost genetického příbuzenského křížení.  Tato tabu znamenají, že si lidé musí hledat partnery mimo svou rodinu, což vytváří sociální vazby napříč rodinami v rámci komunity.

Naproti tomu teorie sociálních konfliktů, zejména feministická teorie, se zaměřuje na způsoby, jakými tradiční pojetí rodiny udržuje sociální nerovnost.  Některé z těchto nerovností mohou být zřejmé na základě toho, o čem jsme již hovořili - například patrilineární linie původu, která znemožňuje ženám držet majetek nebo získat moc.  Je tu také negativní stránka rodiny jako formy sexuální regulace.  Můžeme si myslet, že je dobré, že rodinné statusové vazby brání incestu, ale historicky tato sexuální regulace také znamenala, že vdané ženy byly považovány za sexuální a ekonomický majetek svých manželů.  Již jsem se zmínil, že v 19. století dědictví a výdělky žen právně patřily jejich manželům.  Ale pro novější příklad se podívejme, jak zákon zachází s kontrolou žen nad vlastním tělem v manželství: manželské znásilnění bylo ve všech státech USA prohlášeno za nezákonné až v roce 1993.  Teorie sociálních konfliktů také poukazuje na způsoby, jakými manželství zakotvuje sociální výhody a nevýhody.  Protože většina lidí uzavírá sňatek s těmi, kteří jsou jim podobní, nerovnosti napříč třídami a rasami se sňatkem často posilují a dále upevňují.  K endogamnímu manželství často dochází kvůli sociálním normám a preferencím.  Vyplývá však také ze zákonů, které upravují, kdo si koho může vzít.  Zákony proti míšení, které zakazovaly mezirasové sňatky, byly prohlášeny za protiústavní až v roce 1967 v příhodně nazvaném případu Nejvyššího soudu Loving vs. Virginie.  A konečně, optikou teorií symbolického interakcionismu můžeme na rodiny nahlížet z hlediska každodenních interakcí rodinného života.  Rodinné statusy s sebou nesou vlastní očekávání chování.  Stereotypy matky jako vychovatelky a otce jako živitele rodiny utvářejí představy lidí o sobě samých i o druhých jako o "dobrých" či "špatných" otcích a matkách.  Teorie sociální směny tvrdí, že vztahy jsou formou směny mezi lidmi, pokusy získat ze vzájemné interakce výhody a zároveň se vyhnout nákladům.  Pokud náklady převáží nad přínosy, manželství končí.  Samozřejmě, že většina z toho, co jsme dnes probírali, nahlížela na manželství heteronormativní optikou a mnohé z těchto teorií neobstojí, pokud se definice manželství a rodiny rozšíří tak, aby zahrnovaly široké spektrum typů rodin, které dnes vidíme.

Dnes jsme se však dozvěděli, jak sociologie definuje rodinu a jaké různé pojmy se používají k popisu konkrétních typů rodiny.  Probrali jsme manželství v různých společnostech a také vzory manželského bydlení a vzory původu.  Nakonec jsme zakončili diskusi o třech názorových proudech na společenskou roli manželství a rodiny.