Vlkočlověk ze Hřívy

U Gwynnforovy výhně, dnes unesli Yrgwinga! Byl jsem tím natolik rozrušen, že jsem se rozhodl své myšlenky zaznamenat na jednu z nejcennějších věcí, kterou mám - do útlé roličky papíru, který pochází ještě z časů před Záplavami. Myslím, že právě dnes začínám rozplétat něco velkého, něco, co je hodno zvěčnění. Třeba je to právě ctihodný čtenář a nikoliv já, kdo té záhadě jednou přijde na kloub.

S Yrwingem jsem začal cestovat díky té bláznivé Mene. Na jednu stranu je hanbou svých krollích vychovatelů (nebo příbuzných?), neboť je zřídkakdy při smyslech. To vidí každý, kdo ji spatří žmoulat polštář a kdo ji slyší vyprávět o jejím drakovi. Na stranou druhou jí nelze upřít, že pokud při smyslech zrovna je, nemívá nejhorší nápady. Její odvaha, divokost a znalost divočiny z ní dělá slušného spojence. Momentálně mnou sice opovrhuje, neboť jsem se odmítal kvůli Yrwingovi nechat rozsekat, ale věřím, že až zase přijde k sobě, dokáže ocenit mé brilantní plány. Msta se jí bude líbit. A kdo ví, třeba ji jednoho dne dovedu do Ztracenců, a až se oba pokloníme před Padragynovým sloupem, tu duševní chorobu z ní dostanu.

Na Mene jsem narazil po vypálení Bardisjernské věže. Jistě, více o sobě psát nemusím, neboť je každému jasné, že nejsem nikdo menší než Gwynderyn Garedd Yazru z Rilu, učedník mistra Waltra Šturma z Bardisjernu. Mene mě zaujala a samozřejmě i já ji, neboť úcta ke krollím tradicím je zřejmá z nás obou. Můj zájem ale ovadl, když jsem seznal, že je negramotná a nepříčetná. Zvažoval jsem, že na nejbližší křižovatce odbočím jinam, jen abych se jí zbavil; ale pak jsem na nejbližší křižovatce natrefil na Dudua, Cohwizda a právě Yrwinga. Kvůli tomu si ti tři dodnes myslí, jak jsme s Mene kdovíjací přátelé a jak mám za povinnost se o ni navždy starat.

Cohwizdovi jsem již dal najevo, jak moc se v tomto plete. Na Hřívě jsem Mene nechal utéct a bylo mi to jedno. Cohwizd mi to kladl za vinu. Škoda, do té doby jsme vycházeli dobře; nemůžu se ale starat o každého. Jakkoliv jsou hobiti fascinujícím plemenem, být s nimi ve sporu je pěkná otrava. I na Cohwizdovi je nicméně znát jeho odvaha. Jeho krvelačnost, dokonce ještě vyšší než u Mene, budu muset krotit, ale dá se náležitě využít. Pokud pochopí, že i nadpřirozené jevy lze využít k dobrým úmyslům, a stejně tak i démony nebo bohy (ono je to stejně jedno, v tom má Cohwizd asi pravdu), mohl by pomoci celému Přímořsku. Prsten pánů ze Hřívy nenašel náhodou! Nebo to byl jeho prsten?

Zato o Duduovi nevím, co si mám myslet. Moc toho nenamluví, ale když mluví, žehná. Nebo proklíná.  Každopádně skoro vždy mluví téměř až ve verších. Evidentně získal nějaké základní vzdělání. Naslouchá jakémusi Motyunátorovi, který k němu promlouvá skrze své debilní nápady. Například myšlenka, že lahvinku léku na lykantropii odevzdáme právě jemu, božskému Motyunátorovi, a budeme němě pozorovat, jak jediný exemplář svého druhu na světě - to zhmotnělé vítězství lidského génia - pomalu odlétá do výšin na načechraném obláčku prozářeném slunečním paprskem za zvuku nebeských zvonů, je vskutku dokonalá. Naštěstí se mě tehdy zastal právě Yrwing, který - stejně jako já - chtěl podrobit neznámou substanci vědeckému bádání, a nikoliv zahodit.

Yrwing musel mít podobné vzdělání jako já. Možná dokonce univerzitní. Hodně toho četl, ačkoliv samozřejmě ne tolik jako já. Vsadím se ale, že o Anakobenovy Dějiny západních říší nebo Suknovo Pojetí světa nikdy přes samé Lasestrychy a Selentiky a ty jejich Dialektiky ani nezavadil. Navzdory svému opotřebenému vzezření a pochybným způsobům v něm občas zažehne plamének bystrosti a vzdělání. Není mi ale jasné, proč zrovna Yrwinga by někdo chtěl unášet. Je to neškodný, postarší  polootrhanec. Ale kdo ví, třeba kdysi někomu šlápl na kuří oko…

Ti tři pánové - nevím, jestli přátelé, zdá se, že mezi sebou se přátelí asi tak stejně jako se mnou - hledali cestu do Hřívy, která měla být na opačném břehu potoka. Vždy jsem toužil setkat se se starodávným šlechtickým rodem, o němž vím, že dosud nevymřel. V rytířích a pánech je totiž budoucnost, protože dokud se nepodvolíme ctihodnému velení, nebudeme jednotní a padneme za oběť běsům. Přidal jsem se proto k nim, stejně jako Mene, která… prostě někam šla.

Cohwizdovi ale evidentně je Aderynův klid vzdáleným pojmem, protože cestou se bez rozmyslu vrhl do rozvodněné řeky s úmyslem ji zdolat. Byl překvapen, když na druhé straně byl napaden smečkou vlků. Navzdory tomu rozumně neutekl zpět do řeky. Ta jeho odvaha jej jednou zničí; teď jej ovšem zachránila Mene, která mu bleskově pomohla a  společně vlky zahnali. Jsou to ale nedochůdci, takhle zbytečně riskovat. Vždyť jsme mohli vymyslet jiné řešení, než se někam slepě vrhat.

Cestou jsme natrefili na chatrč starého Richarda, potroublého, ale nesporně šikovného bylinkáře. Prý ve Hřívě sídlí nějací grázlové, kteří mu ukradli jeho bylinkářskou truhličku. To by tak hrálo, vysmívat se takto Padragynovi! Protože jsme stejně měli cestu do Hřívy, rád jsem se rozhodl mu pomoci. Také chtěl odnést jeho talisman zdraví k blízkému zřídlu, aby opět získal svou ochrannou moc. Zřídlo bylo dávnou mohylou v nedalekých bažinách, kudy jsme beztak museli projít. Zřídla je třeba studovat, neboť jakmile je pochopíme, budeme vědět, proč jich je právě dnes nejvíce v historii světa. Nemohli jsme Richarda odmítnout.

Uprostřed bažinných mlh málem zemřel Yrwing, když na něj náhle udeřil měchohubec. Yrwing se hned začal plácat v bažině. Nebýt mé pohotovosti, nikdy by se z té břečky nedostal živý. Musím ale uznat, že měchohubce dokázal zdolat až Cohwizd s Mene. Však já také nejsem žádný bojovník. Jsem příliš důležitý, abych bojoval.

Yrwing to zle schytal. Ihned jsem díky svému bardisjernskému vzdělání poznal, že mu hrozí měchohubost, a připravil z mrtvé obludy odpovídající lék. Trvalo mi ale několik dní, než Yrwingův strach z mlhy pokročil do takové fáze, že se rozhodl tu odpornou břečku vypít a konečně podstoupit léčebný rituál. Měl by mi být neskonale zavázán, mohl dopadnout velmi špatně.

Cesta do Hřívy se již obešla bez dalších incidentů. Mohylu jsme našli snadno a amulet nechali očarovat. Hříva byla prázdná, opuštěná a rozpadlá. Jak smutné, kdysi výstavní sídlo, dnes ruina. Yrwing někde našel ulovenou srnu a protože jsme byli zcela vyhladovělí, začal ji hned vařit.

Vlkodlaci se objevili záhy. Byli tři - Lyzevyr, Barnabáš a Rabiáš. Byli poněkud vzteklí, do boje s námi se jim ale evidentně nechtělo. Asi jsme jim pak s Yrwingem ale dali příliš najevo, jak moc je jejich vztek směšný, a došlo k pošťuchování. Můj šarm ale celou situaci zachránil a své sekery schovali. Nakonec byli vlastně docela příjemní, a ukázalo se, že s tou bylinkářskou truhličkou, údajně ukradenou,  to bylo jinak.

Lyzevyr se se svými bratry vypravil hledat lék na lykantropii. Prý jej chtěli zničit, aby žádný vlkodlak nemohl být proti své vůli proměněn; o co jim šlo doopravdy, nevím a je mi to jedno. Jindřich Vlkočlověk ze Hřívy, legenda z dob před Kataklyzmatem, tu látku prý našel a schoval někde na Hřívě. Klíč k pokladu si koupili od Richarda, a měl být ukryt v té truhle. Richard ale bednu napěchoval vlčím morem, který vlkodlakům zabránil se k obsahu truhly byť jen přiblížit. A tak hledají někoho, kdo ten klíč, ať je to cokoliv, vyndá. Náhle jsme byli na koni, protože je jasné, že nás potřebovali.

Klíč k truhle jsem díky Elanově prozřetelnosti našel samozřejmě já, ale tou dobou už vlkodlaci vzteky cupovali tu bednu na kusy. Bedna byla plná bylinek, které prozkoumal Dudu, a samozřejmě vlčího moru. Zuřivost vlkodlaků byla zcela na místě, protože v ní nebylo nic, co by vypadalo jako klíč. V zaslepení hněvu je ani nenapadlo, že by pod falešným dnem mohl být svitek s textem. Text jako klíč, to se mi nemůže nelíbit!

Vlkodlaky jsem přesvědčil, že právě ty bylinky jsou klíčem ke všemu. Stalo se, co jsem chtěl - spálili to křoví a odtáhli od hradu. Pak jsme měli dost klidu na to, abychom díky svitku nalezli ve skrýši staré kovárny lektvar. Nikdy jsem takový neviděl… Díky vzdělání jsme lék uchránili před nenechavými pařáty Motyunátorovými, o tom jsem již ale psal výše. Stejně tak o tom, že se ztratila do té doby spící Mene, která se ale opět šťastně našla. Nebylo třeba se znepokojovat, říkal jsem to rovnou.

Co bylo cílem vlkodlaků? Proč jim Richard dal truhlu plnou moru, a proč nám říkal, že mu ji sebrali? Jak to, že nevěděl nic o vlkodlacích? Proč tu truhlu chtěl dle Yrwinga najít i nějaký Marovid, velitel domobrany z nedaleké lidské osady? Proč nám vlkodlaci říkali, že truhlu získali za to, že zavraždili pro Marovida jakéhosi Bortevoje? Na tyto otázky může znát odpovědi jen Richard nebo Marovid. Šli jsme proto ze Hřívy opět zpátky. U Richarda už bylo navařeno, měl na návštěvě nějakého výřečného Józiho.

Uspávadlo v polévce. Pitomci. Samozřejmě, že věděli, že Yrwing se bude ládovat jako bezedný! Když po jídle padnul do mrákot, do chýše vtrhli dva Marovidovi ozbrojenci. Vztek mnou cloumal a jeden z nepřátel měl zraněnou ruku, ale i tak jim nešlo vzdorovat. Bez odporu sebrali Yrwinga a odkráčeli pryč. Ten zraněný si ale zadělal na pořádný malér. Do několika dnů mu ta ruka uhnije! A ostatní?

Ostatní Marovidovi nohsledi mají mocné nepřátele. Samozřejmě mě a mé spojence - moje mistrné dílo, vyléčenou měchohubost, odmítám jen tak nechat zemřít. Ale Marovid urazil a podvedl ještě někoho - vlkodlaky. Zběsilost, která je ovládala při ničení bezbranné bedýnky, je ničím ve srovnání s tím, co provedou Marovidovi.

Bohové mě slyší, když tvrdím, že Marovid stojí v cestě sjednocení Přímořska. Hašteřením a pletichami ničeho nedosáhne, musí být odstraněn. To bude mou mstou za Yrwinga.