Mezihra Král Velimaru

***TLDR:** Zpátky v Šeroblatech družina zjišťuje, že osada je v karanténě kvůli nákaze, která se v ní rozmohla. Poustevník Zbraslav odmítá vydat své zásoby léčivých bylin a nakonec je odhalen jako obávaný černokněžník Kazimír v úkrytu. Nedá pak mnoho práce se dovtípit, že za tou strašlivou nákazou je dozajista on. Při konfrontaci nicméně vláká družinu do labyrintu Černých skal a vypustí na ně zběsilce, kterého tu před lety uvěznil. Po porážce démona znovunabývá nad znetvořeným tělem vládu jeho původní majitel, ztracený dragoun Grýša, a vyjevuje družině svůj strašlivý hřích - koruna nadvlády, jedna z Temných insignií černokněžného Temného krále, nebyla zničena a Králův duch tak skrze ni přetrval. Co Grýša ví, odvezli prokletý artefakt s sebou na sever skandští nájezdníci, kteří ho zajali. Na delší rozjímání však není čas, neboť je družina listem od prince Svatopluka povolána do války proti strašlivému Dračímu králi, který na severu až příliš podezřelou shodou okolností povstal, sjednotil všechny skandské klany a chystá se rozdrtit jižní říše. Na Veligradu král vyhlašuje mobilizaci, pověřuje mladého prince, aby se po boku staršího bratra ujal velení severních armád a družinu provolává Lvi Velimaru.*

***Pozn.:** Král Velimaru je mezihra, která mimo jiné posloužila jako Svatoplukův zasvěcovací rituál na Vůdce. Průvodcoval ji Jan a proběhla 09. a 23.04.2023.*

Po mnoha dlouhých měsících se družina konečně vrací na místo, které pro ně má v lidských zemích snad nejblíže tomu, co by se dalo označit za domov - do Šeroblat. Ty jsou nicméně uzavřeny a zlatokřídlý rytíř střežící palisádovou bránu je spravuje o tom, že jsou v karanténě kvůli nákaze, která se v nich rozmohla. Rytíř je sice ubezpečuje, že vše mají pod kontrolou, družina si přesto vymůže slyšení u velitele zásahu, zkušeného bratra špitálníka Jeremiáše. Toho zná Lirael z dřívějška a dozvídá se, že právě díky jejímu listu představenému řádu špitálníci zachytili místní ohnisko včas. Zdálo se, že Šeroblaty nejsou jedinou obcí, na kterou museli špitálníci uvalit karanténu, Jeremiáš o tom ale otevřeně mluvit nechtěl. Lirael doufá, že se jí podaří víc vyzvědět soukromě, nabízí špitálníkům své zásoby i schopnosti a družinu vysílá k poustevníku Zbraslavovi, aby od něj vymohli další léčivé byliny, jejichž zásoby se špitálníkům povážlivě tenčí. U Černých skal se družina snaží starého pomateného poustevníka přesvědčit, aby své zásoby vydal, ten ji však odhání nadávkami i kamením. Elfí duch, který splynul s Findalenem varuje, aby poustevníkovi nevěřili, neboť prý není tím, čím se zdá být. Ukázalo se nicméně, že poustevník ducha vidí rovněž.

   Když pak došlo ke konfrontaci, poustevník na svou obranu povolal kostlivce (proto ho šeroblatští překřtili na Nekromancer od Černých skal). Teprve potom si na něj duch konečně vzpomněl. Vyšinutý poustevník Zbraslav nebyl podle něj žádným starým mnichem, jak se mezi lidmi povídalo, ale strašlivým černokněžníkem Kazimírem v úkrytu, vůdcem temného kultu, který kdysi v království napáchal mnoho zla, než ho Dragouni ve Válce černého kamene za cenu velikých ztrát zastavili (viz Poslední bitva). Všeobecně se ovšem mělo za to, že Válku nepřežil. Duch si nakonec vzpomněl i na svou vlastní identitu a na důvod, proč je uvězněn ve světě smrtelníků. Za života nebýval nikým jiným, než spoluzakladatelem Řádu cynderionských rytířů a vládcem Zlatého lesa, princem Ashanorem z Aedelasu. Ten prý kdysi za příslib obnovy zašlé slávy elfích říší uzavřel pakt s černokněžníky, když pak ale odhalil plný rozsah jejich plánu, zradil je a jen díky němu byl Kazimír nakonec uvězněn a jeho temný kult rozprášen. Za to ho černokněžníci prokleli a přísahali mu pomstu. Kazimír je posledním z nich a princův osud je tak spřažen s tím jeho. Jen Stvořitel ví, jaké nečisté pikle tu Kazimír po třicet let v klidu kul a jaké temné čáry k tomu užíval. Tak jako tak, pomocí úskoků a iluzí černokněžník vlákal družinu do labyrintu Černých skal, vypustil na ně strašlivého rohatého běsa, kterého tam věznil, a sám zmizel neznámo kam.

   Když byl démon hněvu poražen, znovuzískal kontrolu nad svou myslí původní majitel znetvořeného těla - ztracený dragoun Grýša! Umíraje využil svých posledních chvil k tomu, aby se kál ze strašlivého hříchu, který vedl až sem, k jeho vlastní záhubě. V poslední bitvě Války černého kamene byl prý pověřen tím, aby infiltroval věž Gurthangu a runovým mečem Anglachelem tam zničil Temné insignie chránící duši jejich strašlivého nepřítele, černokněžného Temného krále (viz Poslední bitva). Insignie však měly svou vlastní vůli a veškerou svou nezměrnou mocí se mu v tom snažily zabránit. S vypětím všech sil Grýša zničil královský orb a nakonec i králův pečetní prsten. U poslední z insignií však Grýšova vůle selhala, podlehl našeptávání mocného artefaktu a korunu si ponechal. Po následující léta pak svůj poklad i hanbu skrýval před světem a upadal hlouběji a hlouběji pod vliv koruny. Když už nemohl přes neustálé rozepře dál setrvat se svými bratry z řad dragounů, sbalil korunu i mnohé z řádových pokladů, vytratil se do noci a toulal se po jižních královstvích. Insignie však vždy byly zrádné.

    Když se jednou Grýša snažil ukrýt před početnou bandou drancujících skandských nájezdníků, kteří za svůj cíl vybrali bohaté falcké městečko, do kterého se shodou okolností zatoulal, koruna ho zradila - vypadla mu z brašny a nepřátelé na něj upozornila. Přesila divokých seveřanů ho brzy přemohla, obrala o všechny cennosti a vzala do otroctví. A protože za otroky tou dobou zrovna nejlépe platil jistý skřetí uctívač démonů řádící tou dobou na Velimaru, prodali ho spolu s mnoha dalšími právě tam. Tam jej nechvalně proslulý Gul'thar Vyvolávač ve zvráceném rituálu nabídl k posednutí démonovi a začlenil do své strašné armády (viz Stín a plamen). Uctívači démonů však byli nakonec poraženi Mocnou sedmou a smyslů zbavený zběsilý Vazoun se ve svém agónií pokřiveném těle toulal krajem a stejně jako ostatní přeživší zběsilci pustošil, co se dalo, dokud na něj náhodou nenarazil starý poustevník a neuvěznil ho ve skalnatém labyrintu. Zde jeho příběh končí. Co Grýša ví, všechny jeho poklady, včetně koruny, tehdy jeho skandští pokořitelé odvezli s sebou na sever, aniž by pravděpodobně tušili, co to vlastně ukořistili. V agónii umírající dragoun se slzami v očích litoval svého hříchu, prosil za odpuštění a vydechl naposled. Tak skončil Vazoun Grýša, jeden z obnovitelů Dračího řádu, lamač okovů a hrdina Velimaru.
Když se pak družina vymotala z labyrintu a vrátila se k černokněžníkově chatrči, nedalo mnoho práce a bylo jasné i to, že onen dryják zvaný Zbraslavice, který Kazimír už přes desetiletí skrze marigradský zájezdní hostinec Lovcův odpočinek distribuoval do celého království, je zdrojem té strašné nákazy, která v poslední fázi přeměňuje lid na nemrtvé! Všechny ty množící se zkazky ze široka daleka o umrlcích vstávajících z hrobů jsou tak nejspíš Kazimírovým dílem a má na svědomí i Malenovice (viz Malenovická nákaza) a nebohého šeroblatského faráře Barana (viz Stíny šeroblat). Jak se však konečný účinek jedu spouští, anebo jak dlouho je ho k tomu zapotřebí pít, zůstává nejasné. Z rozjímání vytrhl družinu dusot blížících se koní. Jezdci pod královsky modrými prapory Veligradu dorazili až k nim, předali jim list od prince Svatopluka a spravili je o tom, že Falčtí králové volají o pomoc a Velimar jde do války. Na severu prý totiž povstal jakýsi mocný válečník, který poprvé v historii sjednotil všechny skandské klany a chystá se s nimi rozdrtit jižní říše. Obdařen je prý nadpřirozenou silou, nosí ošklivou zubatou korunu a dokonce se nechá zvát Dračím králem Skandu. Jen Stvořitel ví, co to všechno znamená, ale jisté je jedno - se zuřivou silou celého Skandu se mu to může podařit. Přichází válka a Velimar potřebuje své nejlepší bojovníky!

    O několik dní později se tak družina po mnoha měsících znovu setkává se svým přítelem Svatoplukem na nedobytném královském Veligradě. Od svého doprovodu se už cestou dozvěděli, že skandská dračí loď, kterou kdysi na Šeroblatsku spálili (viz V žáru bitvy), nebyla na Velimaru jediná a že princ Svatopluk vedl veligradské síly do nejedné vítězné bitvy proti seveřanům v samém srdci otcovi říše. Samotného velimarského prince nicméně nenašli v královském paláci, ale v koňskou mrvou provoněné stáji. Tam se s nimi přátelsky přivítal a seznámil je se Soumrakem, válečným ořem, ke kterému přišel poté, co jeho předešlý pán padl v tuhém boji a Svatopluk byl jediný, kdo si troufl zdivočelé a bitevní vřavou traumatizované zvíře zkrotit a zachránit tak před utracením. V oddělené stáji tak před nimi stál mohutný bledý hřebec z toho nejlepšího chovu, který prý byl už před svým traumatem podstatně divočejší a nepoddajnější, než jiní koně. Teď už kolem sebe nesnese ani je a jediný kdo si ho tak troufá obstarat je jeho nebojácný nový pán.

Družina s ním potom promluvila o všem, co se od jejich rozdělení stalo. Od Jeremiáše Lirael vyzvěděla, že Šeroblaty skutečně nejsou první vesnicí, na kterou se souhlasem krále špitálníci uvrhli karanténu a že většina ostatních měla méně štěstí, než ony. Královská moc i Církev se to však snaží držet v tajnosti, aby mezi prostým lidem předešli panice a nežádoucím pohybům obyvatelstva, které by jen pomohli nákazu šířit. Královská rada věří, že Špitálníci situaci s pomocí Zlatokřídlých rytířů, Marigradské univerzity a Stvořitele dokáží zvládnout. To potvrdil i Svatopluk a dodal, že k řešení nákazy jsou jistě mnohem povolanější právě špitálníci, zlatokřídlí a učenci z Univerzity, zatímco jejich vlastní schopnosti teď Velimaru mnohem lépe poslouží na bitevních polích severu. Jen blázen by prý zpravoval díru v podlaze, když mu nad hlavou hoří střecha, jen blázen by se honil za přeludy a stíny minulosti, když ze severu přichází jistá zkáza. A díky zvláštní náhodě, prorocké vizi královského Arcimága Magnuse, mají v rukou výhodu, která se v nadcházejícím střetu může ukázat rozhodující - vědí kdy a kde se invazní vojska vylodí.

Svatopluk také nabádal, aby s informacemi ohledně Kazimíra a Koruny nakládali obezřetně, protože takové podezření je teď to poslední, co chce lid Velimaru slyšet a bez pádných důkazů by taková zpráva neměla jiného efektu, než že by ze sebe v očích mnohých učinili blázny. Jen Stvořitel ví, zda ten Nekromancer byl skutečně Kazimír a co je na pokroucených vzpomínkách záští sžíraného ducha pravdy. Findalen však v této věci duchu věřil, nenechal se tak snadno ukonejšit a na jeho mysl padl stín. I on však cítil, že nejrychlejší cesta k pravdě teď vede na sever, ke Koruně a Dračímu králi. Princ však dal na nabádání družiny k obezřetnosti a společně jeho jménem napsali list dragounskému řádu, aby dal Kazimírův možný návrat prověřit.

Odpoledne družina následovala Svatopluka do velimarského trůnního sálu, kde se sešlo mnoho významných pánů i mocnářů z celého království a sám král Svatopluk je informoval o nadcházející válce. Falčtí králové prý volají o pomoc a Velimar poprvé v historii odpoví. Mnozí velimarští páni mluvili proti tomu. Jiní namítali, že i díky králově sňatku s východofalckou princeznou Giselou jsou nyní vzájemné vztahy lepší, než kdy dříve a že by tak byla hanba vojenskou pomoc neposkytnout. I podle krále nadešel čas zapomenout na staré křivdy, pomoc Falkům však podle něj není jen otázkou cti, ale i otázkou samotného přežití - žádný z jižanských králů prý nemůže doufat, že proti zuřivé síle celého Skandu obstojí sám. Této bouři budou jižní království čelit společně bok po boku, anebo padnou jedno po druhém. Král potom vyzval své syny, aby předstoupili.

    Korunní princ Mojmír i Svatopluk stáli před trůnem bok po boku. Král nejdřív promluvil k Mojmírovi, ale poté se jeho slova obrátila ke Svatoplukovi. Vyzdvihoval jeho roli v nedávném potírání skandských nájezdníků na Velimaru a Mojmír se při tom nepohodlně ošíval: "*Svatopluku, můj synu, v nedávných bojích jsi prokázal velikou čest sám sobě. Prokázal jsi nejen udatnost na bitevním poli, ale i vůdcovské schopnosti hodné dědice Mojmírova rodu. A právě to, povznést srdce svého lidu, je největším vítězstvím, jakého muž může dosáhnout. Celá léta jsem s pýchou sledoval, jak se z tebe stává zbraň spravedlnosti. Nyní nadešel čas, abys za své skutky sklidil zasloužené pocty. Proto tě já, Svatopluk I. z rodu Mojmírovců, král Velimarský, kníže Dolnomarský a pán Veligradu, pověřuji velením severních armád. Nebude nad tebou jiného velitele, než tvého staršího bratra Mojmíra. Však pamatuj, že spíše než pocty ti na bedra vkládám odpovědnost. Nezapomeň, můj synu, že naše linie vždy vládla nejen silou, ale i moudrostí a já vím, že budeš velkorysý při uplatňování tak veliké moci, jakou na tebe vkládám. Pamatujte, mí synové...*" Králův zrak přejel ze Svatopluka na Mojmíra a nakonec, snad nechtěně, zabloudil i do davu. Mnozí si začali překvapeně šeptat a kapitán žoldnéřů Černé legie Předslav, na němž se králův pohled zastavil, zůstal stát jako opařený. Když si král uvědomil, že způsobil rozruch, vrátil se pohledem k Mojmírovi se Svatoplukem a pokračoval: "*...zůstanete-li si navzájem věrní, nepřátelé vás nikdy nepřemohou a naše skvělá říše přetrvá po tisíc let. Nikoliv však ku slávě Mojmírova rodu, ale ku blahu našeho lidu.*"

Když přišel čas vybrat nově pověřenému mladému veliteli z řad velimarského rytířstva nejbližší druhy a rádce, zastavil Svatopluk otce a požádal, aby je mohl vybrat sám. Pak pravil, že přestože není nad udatnost velimarských rytířů, ta nejpevnější pouta bývají skuta v žáru bitevního pole. Pak požádal družinu, aby před krále předstoupila a pravil: "*Můj králi, toto je družina mých nejbližších, s nimiž jsem bok po boku prošel více boji, než s kýmkoliv jiným. Dovol abych ti představil Bruga Drakobijce, hrdého syna radgastských náčelníků, Vznešeného Findalena, světlonoše ze Zlatého lesa, Marduga Divotvůrce, pána golemů z Dwergheimu a Lirael, sladkou Lirael, jejíž ruce obdařil léčivou mocí snad sám Stvořitel. Toto jsou rádci a společníci, které bych si s tvým svolením vybral.*" Když družiníci potvrdili, že jsou ochotni prince do války následovat, král celou věc uzavřel: "*Budiž tedy tak. Vaše pověst Vás předchází, i tady na Veligradu jsme se doslechli o vašich nevídaných skutcích. Je nám ctí uvítat vás v našich síních a jsme vděčni, že v této nelehké válce, která nás čeká, stanete po boku našeho milovaného prince. Jsou mezi vámi zástupci vznešených ze Zlatého lesa, hlubinných pánů z Dwergheimu, i hrdých horských kmenů. Provoláváme vás proto hrdiny celého Velimaru a všech jeho národů. Provoláváme vás Lvi Velimaru.*" Princ Mojmír na sobě nedal nic znát, branou trůnního sálu nicméně vyrazil jako beranidlo.

***Pozn.:** Předchází Mezihra Královna netvorů. Následuje one-shot Trollí trable. Stránka Tažení je zde.*