Németalföldi Királyság

**Történet:**

   Németalföld Napóleon uralma alatt eleinte Louis Bonaparte irányítása alatt állt, de ő bátyjával szembe menve inkább a holland érdekeket képviselte volna, Napóleonéval szemben, így 1810-ben a császár lemondatta és annektálta Franciaországhoz. 1813-ban a lipcsei csata után ideiglenes kormány alakult, és Vilmos Oránia-Nassau hercege lett I. Vilmos néven az uralkodó herceg. Egy évre rá a Napóleon ellen összefogó szövetségesek az Osztrák-Németalföld területeit, majd nassaui birtokairól lemondva megkapta Luxemburg Nagyhercegséget is. 1815-ben Napóleon szökésekor kikiálltja a királyságot, majd a waterlooi csata után az országot örökletes alkotmányos monarchiának kiálltja ki, két kamarás országgyűléssel (Eerste Kamer- Felső ház, a király kinevezésével lehet bekerülni, Tweede Kamer- Alsó ház, 110 választott képviselővel.) A bécsi béke döntései és Európa általános franciaellenes hangulata alapján I. Vilmos ügyes diplomáciával Észak-Franciaország néhány tartományát a Királysághoz csatolta.

Uralkodása elején rögtön szembe kellett néznie a Tambora kitörése okozta gyenge terméshozammal és az azt követő éhínségekkel, de ügyes kereskedelmi döntésekkel és gondosan megválasztott gazdaságpolitikával (jelentős része volt ebben titkárának és gazdasági tanácsadójának Hans Christoph Ernst van Gagernnek) sikerült enyhíteni a nehézségeket. Úgy tűnt az országnak sikerül talpra állnia a Napóleoni háborúk és az éhínség okozta mélypontról, amikor 1830-ban elérte a kolerajárvány, ami aktív kereskedelme miatt gyorsan elterjedt az országban számtalan áldozatot szedve. Köztük 1831-ben az uralkodó családot is elérte a kór, és kis időn belül elhunyt I. Vilmos király és elsőszülött fia, a trónörökös Vilmos herceg is.

Az öröklési sorba így Vilmos fia, Maximilian következett, aki alig 18 évesen örökölte meg nagyapja trónját. Maximilian igen fiatalon a francia udvarban töltött több évet, ahol kiválóan megtanult franciául, és megismerkedett a katolikus tanokkal, és még hazatérte előtt katolizált, de tiszteletben tartotta a protestáns hitet is, hiszen születésekor annak keresztelték. A kolerajárvány kitörte előtt nemsokkal tért vissza hazájába, ahol rövidesen megörökölte a trónt, koronázására a járvány elülte után került sor a Reimsi katedrálisban.

Bár fiatalon került trónra, jó emberismeretről tanúbizonyságot téve válogatta meg tanácsadóit, megtartva egyeseket, akik nagyapja szolgálatában álltak, így például gazdasági és kereskedelmi tanácsadónak Heinrich Wilhelm August van Gagernt, aki apja nyomdokaiba lépve már évek óta szolgálta I. Vilmost; és leváltva azokat, akiket alkalmatlannak ítélt a tisztre, így például Patrice de Cornickot, aki a belügyek felelőseként több olyan intézkedést hozott, amelyek felháborították a déli területek francia anyanyelvű lakosait, és helyére Gorlach Cornelis Joannus van Reenent nevezte ki, aki sokkal diplomatikusabban kezelte a francia nyelv ügyét.

Szintén a déli területek megbékítése miatt a belga születésű Pierre van Gobbelschrogot nevezte ki kulturális tanácsadónak, míg a vallási ellentéteket enyhítendő, vallási tanácsadónak a protestáns Guillaume Groen van Prinsterert nevezte ki.

Jó francia kapcsolatokat kialakítandó fő tanácsadója lett a Második Francia Császárság küldötte, Napoléon-Jérome Bonaparte a francia trónörökös öccse. Hasonló küldöttként pedig másodunokatestvérét, Adolphe Wilhelm August Karl Friedrichet 1839-ben kinevezte Nassau hercegének, és Luxemburg Nagyhercegének, és a francia udvarba küldte.

1848 tavaszán a forradalmi hírek nyomán létrehozta a Koninkrijk Dienst, a Királyi Szolgálatot, ami titkosrendőrségként az egész országot átszövő megfigyelőhálózatot alkotott. Azonban sok dolga nem akadt a Szolgálatnak, ugyanis Maximilian általános népszerűségnek örvendett intézkedései miatt, amik egyszerre szolgálták az ország és a nép érdekeit, illetve azzal, hogy születése alapján protestáns holland volt, azonban katolizált és kiválóan beszélt franciául, így mind az északi mind a déli tartományokban kedvelték.

Uralkodása alatt az ország kereskedelme felvirágzott, és komoly mecénásként támogatja mind a világi, mind az egyházi kultúrát, így további adományokkal gazdagítja a nagyapja által alapított egyetemeket Gentben, Leuvenben és Liégeben; támogatta templomok építését országszerte és bőkezűen támogatta a már meglévők felújítását és kibővítését, legyen az katolikus vagy protestáns.

**Tisztségek:**

**Király:** Maximilian Emilian William Luis Kumpen von Orange

**Főtanácsadó:** Napoléon-Jérome Bonaparte

**Belügyi tanácsadó:** Gorlach Cornelis Joannus van Reenen

**Külügyi tanácsadó:** Jan Robert Julien Williem Verstappen

**Gazdasági és kereskedelmi tanácsadó:** Heinrich Wilhelm August van Gagern

**Kulturális tanácsadó:** Pierre van Gobbelschrog

**Vallási tanácsadó:** Guillaume Groen van Prinsterer