Dona Ines

Prispjevši jednoga toploga dana u Gleichenberg, bilo mi je prvo da se u svijetloj i čistoj sobici smjestim i upriličim sve po svojoj volji i navici. Spremajući u pretinac ono nekoliko knjiga, što ih za dokolicu sobom ponesoh, naiđem u dnu pretinca na savijen papirić, koji se nekako utisnuo među daščice, te ga ne opaziše niti vlasnik - prijašnji stanar, niti služavka, pospremajući sobu. Izvalivši se nato na mekoslon, uzmem taj savijeni papirić i razmotam ga, ne toliko iz izvjedljivosti, koliko da se u tom dolce far niente kako-tako pozabavim. Nu nemalo se začudim, kad opazih pred sobom stihove i to - hrvatske stihove! U tuđini je čovjeku rodni jezik jedini znanac, tek po njem dolazi do poznanstva i prijateljstva sa licima rodnoga si kraja. I u meni se ugodno razgrijalo,
kad tamo brzo i nenadano nađoh ono, što sam kod kuće ostavio. Ne znam, je li moje raspoloženje u taj čas takovo bilo, nu meni se ti stihovi veoma svidješe. Bilo je kojih desetak kitica, sve kratke, svaka za se po jedna pjesmica. Mene najjače dirnuše ove dvije kitice:

Da te nijesam nikad tako
Milovao vruće, jako -
Ne bih moro plakat sada,
I pogibat s teškog jada...

Aoh! jade, moj jade!
S kog mi život propade...
Hajde, srce, da legnemo,
Da otpočinemo!...

Bože moj! tko je te stihove napisao! Pjesmice su lirične, ali kroz tu liriku probijalo je još neko čuvstvo, koje nije moglo imati korijena samo u nesretnoj ljubavi, još neka druga bol morala mu je dušom pokretati; jer stihovi: - Hajde! srce, da legnemo, da otpočinemo! - zvonili su meni tako nemilo, tako bolno, da ih nije ni najnesretnija
ljubav, nego samo očaj mogao ispjevati.
Sada mi je prvo bilo da saznam tko je bio prije mene u toj sobici, ne
bih li kakogod ušao u trag pjesmi i pjesniku. Zazvonim služavci.
- Tko je bio prije mene ovdje?
- Neka gospođa - Irena Lucić.
- Mlada?
- Najviše joj bilo trideset godina.
- Lijepa?
- Veoma lijepa.
- Bolesna?
- Jako bolesna, jedva je otišla kući.
Irena Lucić! Ime mi je bilo poznato. Koliko sam se sjetio, Lucić bio je
odvjetnik, - nu da je pod njegovim imenom ikad koja pjesmica izašla,
tomu se nisam mogao dosmisliti. Možda ona sama - Irena? Možda! Nu
rukopis je bio muški, i to rukopis okretne ruke, koja je puno pisala...
Promišljajući tako o pjesniku i pjesmicama, padem u neko polutamno
istraživanje, u neki polusan, ispremiješan s tihim recitovanjem zadnjih
dvaju stihova.
Istom kada je poldnevno zvono sa nedaleke crkvice, koja kao da je
iznikla iz sredine brežuljka na kojem je stajala, zacilikalo, istom tada
prenem se iz toga snatrenja. Umor od daleke vožnje, slabo zdravlje,
uzbuđenost kad dođeš u novo nepoznato mjesto, oni nenadani stihovi, -
sve to zaljuljalo me u težak, sumoran polusan, koji te više umara nego
krijepi, tako da mi je upravo odlanulo, kad sam se digao i pošao k
otvorenom prozoru.

Ubrzo sam našao znanaca, jer Gleichenberg je pun Hrvata. Jednoga
popodneva sjedjela nas trojica pred spomenikom grofa Wickenburga, koji
je, tako se na spomeniku čita, lječilište Gleichenberg oživotvorio.
Povorke svjetine iz svih krajeva Evrope pomicale se ljenivo lijepim
perivojima. Tamo debeli crnomanjasti Rumunj, koji je sred najveće žege
nosio svoju ovčju šubaru natučenu do ušiju. Tamo dva suha poljska žida
uvijek ozbiljna, uvijek računajući i prebirući prstima. Tamo debeli
naduhli kanonik sa izbuljenim očima, jedva dižući nogu za nogom,
nakašljujući se i račući glasno, rekao bi, da je živ po mrči zaudarao.
Tamo stasiti serežanin, stupajući po vojničku, ne vjerujući samomu sebi,
da mu se je boljetica ugrizla u prsa... I tako dalje! Tko bi ih
nabrojio - sva ta razna ozbiljna, snuždena i bolna lica!
Nas trojica dali se na promatranje i proučavanje pojedinih osoba, tobože

da riješimo, kako li je ovaj, kako li onaj od prolaznika obolio.
"Dijagnozirajući" tako jednoga dana donese nam listonoša svakome svoju
poštu. Kad smo bili s čitanjem gotovi, reći će prijatelj zdesna:
- Od svih naših "dijagnoza" nije možda baš nijedna istinita; prije
desetak dana bila je tu žena moga prijatelja Lucića, pa tko ju je vidio,
rekao bi, nahladila se na polasku s plesa, ili pala na utrci s konja -
ili već takova šta. Nu sva ta nagađanja o bolesti, za koju mi mislimo,
da je u stotinu slučajeva došla devedeset puta izvana, jesu lažna, jer
je možda polovica svih tih bolesnika oboljela sa nekih unutarnjih, da ne
rečem, duševnih razloga, koji sa zimom, vjetrom i znojem nijesu baš ni u
kakovu savezu.
- Dakle da čujemo, - koji je uzrok bio bolesti gđe Lucićeve? - zapitam
ja uzradovan, da će mi se ona zagonetka, na koju sam došavši u
Gleichenberg u svojoj sobici nenadano naišao, isto tako nenadano
riješiti.
- Ta vam je priča možda čak i zanimljiva, pa da sam ja Turgenjev, kao
što nisam, bilo bi moje pripovijedanje pravom pravcatom noveletom, a
ovako će biti samo ulomak iz svakidašnjega života.

Išli smo skupa u gimnaziju. On je bio sin siromašnih roditelja, ali,
štono se veli, nadobudan mladić. Već u prvoj mladosti odavali finiji
potezi lica i meka plava kosa, da nije bio od običnih smrtnika; i to se
je pokazalo za cijeloga mu života. Kako sam rekao, bio je sin siromašnih
roditelja, ali on sam nije nikada znao, što je sirotinja; njega je
sreća poljubila u čelo, a svijet ga nosio na rukama. Najveće stipendije
bile su njegove, najunosnije instrukcije bile su njegove, njemu su bila
svačija vrata otvorena. Tako je došlo, da je on već u prvoj mladosti
dospio u najotmjenije društvo našega gradića, a kako je bio darovit i
krasne vanjštine, nije mu bilo teško natkriliti i isto to najfinije
društvo kako spoljašnjim ponašanjem tako i espritom. Kad smo svršili
gimnaziju, pođemo obojica u Beč na sveučilište; on - Marijan Lucić, sa
čitavom torbom preporučnih listova na umirovljene đenerale i dvorske
savjetnike, na bogate industrijalce i trgovce, koji su imali dosta
razloga, da se ugodno spomenu slavonske krajine... I tako je on opet
ušao u odlične bečke krugove, da nije ni sam znao kako; a kako se je bio
razvio u krasnog mladića sa prozirno bijelom kožom na licu, sa finim
rumenim usnama, sa izvanredno gipkim stasom, to su ga svuda držali za
viteza ili barem plemenitaša, dok se on nije nikada stidio priznati, da
je "Sohn armen Grenzers". Moram reći, da je bio uistinu besprikorna
značaja, prosjan pravim patriotizmom i čovjekoljubljem. Da je sretan, to
je sam priznavao, i ne jedanput znao je u prijateljskom krugu posve
ozbiljno kazati: - Ja se uistinu bojim svoje sreće!... - Nu nitko mu
nije te sreće zavidio; tko je samo jedanput s njim progovorio, taj je
oćutio, da se sreća nije mogla u boljega zaljubiti. Svi smo ga voljeli i
svi se s njime dičili; gdje god je što u društvenom životu naše
kolonije zapelo, sve je on znao lijepo poravnati i izgladiti; a pritom
nije bilo s njegove strane kakova hvastanja i sebičnosti, nije se on u
takim prilikama uzvisivao a nas ostale omalovažavo, nego je dobro
shvaćao, da je to njegova sveta dužnost, da ga je narav svima svojstvima
nadarila, da bude vođom. Ja sam uvjeren, da on nije bio onako sretan,
da mu nije sve onako glatko za rukom polazilo, on bi možda bio jedan od
prvih naših pjesnika; ali on nije imao rad šta da propjeva; pjesmu rađa
bol, ali on nikakove boli nije ni oćutio, a kamoli propatio.
Nu kao što išta na svijetu nije savršeno, tako je i Marijan imao svoju
manu. Kako sam već rekao, bio je čista i ohola značaja, te nije mogao
podlosti, pripuzivosti, nezahvalnosti - uopće beznačajnosti pod živu
glavu podnijeti. To samo po sebi nije dakako nikakova mana, nego samo
prednost izvanrednih ljudi, nu u njemu je to čuvstvo bilo tako nježno,
tako silno razvijeno, da ga je jedna jedita podla i nezahvalna riječ
znala tako razgnjeviti, te bi od bijesa i srdžbe pozelenio kao trava i u
času takove besvjestice mogao počiniti najveći zločin... Imali smo
saučenika, koji je lisičio na sve strane i s prijateljima i
neprijateljima, i koga je Marijan isključio iz svoga društva; pa kad je
taj nesretnjak bio još tako bezobrazan, te se nekom zgodom laskavo
Marijanu približio, pljune Marijan i pokaza mu vrata. A kad onaj ne
pazeći ni na tu najcrniju pogrdu i nadalje se uzeo pasje prilizavati,
razgnjevi se Marijan na toliko, da je povukao revolver i opalio ga na
onoga... Iza svakoga takovoga razjarenja pao bi u groznicu, koja ga je
po deset dana znala kidati. On je dobro poznavao tu nesreću, toga demona
svoje duše, nu koliko si je puta i preduzeo i rekao samomu sebi: ti kao
razborit i trijezan čovjek, koji dapače misliš, da si uglađen i
izobražen; ponizuješ se do najgadnijega prostakluka, nijesi spodoban
uzburkane strasti utažiti, - a dok to ne budeš mogao, dok ne budeš
gospodarom svojih čuvstava, sve dotle nećeš biti čitav čovjek... I sto
se puta zakleo samom sebi da neće više dopustiti, da onakovi divlji
časovi njime ovladaju. On je kao i svaki čovjek dobro poznavao svoju
vrijednost, pa zar da bude sva ta duševna i tjelesna njegova ljepota
možda danas-sjutra žalosnom žrtvom jednoga jedinoga razjarenoga
trenutka! Nu sve je bilo uzalud! Kad je već u zrelije godine stupio,
morao je razabrati, da je ona žestina, onaj demon nerazdruživo srastao s
njegovim životom i da ga nikoja uglađenost i izobraženost neće moći
ugušiti...
Za našega bečkoga boravka prijateljevao je Marijan najtjesnije s
medicinarom Radetićem. Radetić je bio po školama za 2-3 godine stariji
od nas, pa kako je bio zaljubljen u svoju struku, a u drugu ruku opet
Marijan štovatelj svake pozitivne znanosti, to su se njih dvojica znala
po cijelu uru zabavljati teorijom mikroba i bakcila, o kojima je Radetić
svim žarom mladenačke duše raspravljao i uvijek žalio, da se nije za
sto godina kasnije rodio. Ne puko prijateljstvo, nego neka vrst učeničke
zahvalnosti vezala je Marijana uz umnoga i mirnoga Radetića; medicinar
opet nije se ni najmanje bavio javnim poslovima, dapače nije više puta
niti dospio, da pročita dnevne novine, - pa mu je u tom pravcu Marijan
bio vođom. On se nije mogao dosta načuditi Marijanovim kombinacijama u
političkim stvarima naše domovine.
Kad su se nakon četiri godine đakovanja rastali, ostadoše oni i nadalje
jedan drugomu najbolji prijatelji. Radetić, ne imajući vlastitih
sredstava, morade stupiti u vojničku službu, gdje je ubrzo dotjerao do
pukovnijskoga liječnika, dočim se Marijan dade u odvjetnike.
Kakovih pet godina nisam čuo o njem; istom kad ga imenovaše odvjetnikom u
V., stupih opet u bliže prijateljstvo s njime. Ja sam, kako znate,
rodom iz V., pa se nekom zgodom dadoh premjestiti onamo. Došavši tamo,
nađem Marijana, kakova sam ga u Beču ostavio, samo puno ljepšeg,
ozbiljnijeg - čovjeka, koji je stao na svoje noge. Ne moram vam istom
reći da mu je u V. išlo veoma dobro; njegova ljupka iskrenost i lijepa
prikaza očarala je i suca i tuženika, - o ženama neću ni da spominjem.
Prva ljepotica u V. bila je Irena pl. K., kći umirovljenoga đenerala.
Premda ljepotica, doživjela je Irena - koju su radi izvanredne krasote
nazivali donna Ines - već dvadeset i drugu godinu neudata. Uzrok da je
tako dugo djevojkom ostala, bio je taj, što se je svatko bojao uzeti
izvanredno naobraženu i u svakom dobru odgojenu djevojku, koja nije
imala nikakva miraza, jer je đeneral bio boležljivac, pa je za svoju
kćer mogao veoma malo na stranu metati. Mada je ta mala obitelj živjela
za sebe, jer je đeneral bio ponosan čovjek a u tom duhu i kćer si
odgojio, ipak su ih sagrađani uvelike štovali; bio je pravi "događaj",
kad se je znalo, da će na koju zabavu doći i đeneral sa donnom Ines, -
dotični odbor smatrao si je to za osobitu počast. Premda je slavonska
krajina puna rijetkih ljepotica, ipak ih je đeneralova kći sve
nadmašivala, jer je ona svojim duhom i svojom izobraženošću stajala nad
sferom kulturnoga napretka našega gradića. Zato što je bila crnomanjasta
i što je pokraj malih ružičastih ušiju rudala kosu, prozvaše je
najprije Španjolkom, pa onda donnom Ines. Njeno lice bilo je one
rijetke, zanimljive bljedoće, koju nalazimo samo kod pojedinih crnaka;
rumenilo tek da je vidljivo probijalo ispod bijelo-mrke puti; lice
ponešto duguljasto izražavalo u svakom potezu neobičnu duhovitost, te je
bilo u profilu veoma slično onomu lorda Byrona. Oči ovelike, tamne, sad
se krijeseći, sad potamnjujući, sada mijenjajući boju, - prema
duševnomu raspoloženju. Tko bi joj samo glavu vidio, mislio bi, da ima
krasnog devetgodišnjeg dječaka pred sobom, - a na to je podsjećao i
njezin puni, ponešto snažniji glas, negoli ga obično žene imaju. A kako
je ona tek znala tim glasom govoriti!...
Naravski, da je donna Ines imala dosta obožavatelja; ali nijedan od njih
nije joj duševno dorastao, nijedan se nije usudio zaprositi ju, jer je
svaki znao, da bi to bila "messalianca", a na njegovu štetu. S njome
razgovarati bila je prava raskoš sve dotle, dok ona nije dublje zaronila
u razgovor; tada bi nastao čas, gdje njezin štovatelj ne bi više
podoban bio pratiti tok njezinih misli, ne bi više znao odgovarati na
njena pitanja, a oko njenih usana počeo titrati neki božanstveni,
zagonetni posmijeh, od kojega se njemu čelo znojem oblilo. U takovoj je
prilici nastojao svaki da se što časnije udalji od te neodoljive sile,
koja je iz njena bića poput munjine i privlačila i odbijala. Njezin
najljubazljiviji oproštaj i odzdrav u takovu slučaju zvonio je u duši
dotičnoga kao: Vae victis!...
... Kad ocijel i kremen jedan o drugoga kresnu, onda bude vatre; taj
ocijel i kremen bili su Marijan i donna Ines. Došlo je ono, što je
moralo biti: Marijan je oženio lijepu đeneralovu kćer! Na svijetu ima
osoba, koje tako neodoljivo pripadaju jedna drugoj, da ih je svijet već
združio, dok se one same nijesu možda još ni vidjele; to su one ženidbe,
za koje se veli, da su još u nebu sklopljene. Da se donna Ines ma za
koga drugoga udala, bilo bi razgovora i prigovora kao obično takovom
zgodom, - nu ona se je udala za Marijana, a to je bilo nešto tako
naravno, da se je dogodilo samo ono, što je svatko unaprijed
predmnijevao i proricao.
U ukusno uređenom stanu živjelo njih dvoje kao dva božanstva; njezin duh
nadahnjivaše te krasne dvorane nekom veličajnošću i otmjenošću, koja je
u srcu svakog posjetnika neko smjerno i tjeskobno čuvstvo rađala;
svakomu je bilo, kao da je izgubio polovicu samoga sebe, čim je stupio
pred krasnu gospođu, a ona mu onom otmjenom grandezzom, koja se ne da
oponašati, pokazala rukom, da sjedne do nje na mekoslon. Njih dvoje
živjelo, kako rekoh, kao dva božanstva, neovisna jedno od drugoga; oni
su bili dvije jednako velike oline, a da bi jedna drugoj bila podređena;
bili su si premci i u duševnom i u tjelesnom obziru, a da bi jedno od
drugoga ovisilo. Oni se nijesu samo ljubili, njih je vezalo međusobno
štovanje, kakovo ljudi niže uglađenosti i ne poznaju. To međusobno
štovanje bilo je veće, nego ljubav sama; iz ljubavi uvijek se može
izleći ljubomor, sumnja, dočim iz poštovanja ili nikada ili vrlo
rijetko. Nu zato opet kod njih nije bilo one djetinje srdačnosti i
nevine otvorenosti, koju onako jasno odaje mladi, ljubeći se par, bio
kod kuće, bio u tuđem društvu. Kad bi Marijan u podne došao iz ureda,
dočekala bi ga donna Ines odmjerenom ljupkošću kao svakoga drugoga
gosta, te tko ih nije poznavao, jedva bi pomislio, da su muž i žena.
Mnogi su mislili, da će se negdašnja ponosita djevojka, čim se udade,
baciti u trošak i luksus; mnogi su se opet nadali, da će im ljubavna
laskanja, kad donna Ines bude ženom, biti saslušana, - nu prevarili su
se i jedni i drugi. Njena plemenitost našla je oduška u drugom pravcu, a
ne u onom, koji su oni očekivali i željeli. Iz njena kao kristal
bistroga govora mogli su se svi ubrzo uvjeriti, da nije trpjela i
najmanjom dvoličnošću natrunjene riječi, a nekmoli da sluša ljubavna
očitovanja. I to je bio nov povod, da je Marijan i po drugi put dobio
pridjevak sretnoga čovjeka. A on je i bio - i sretan i zadovoljan! Samo
jedna u dubini duše sakrivena želja osta mu dosada neispunjena; već je
pet godina bio oženjen, ali nije imao odvjetka! Prve četiri godine sve
se nadao i očekivao, a kad je prošlo to vrijeme, a on se već naviknuo
dosadašnjemu životu, onda i ta želja počela sve pomalo trnuti u njegovu
srcu. Donna Ines znala dobro za tu njegovu želju, znala je to, kako je
on prve godine njihova braka, kad bi mu prijatelji nazdravili i
poželjeli vrijednoga potomka, u svom zanosu odgovorio: - Tu djecu rada
bih ja vidio! - misleći pri tom na svoju i ženinu ljepotu. Ta njegova
riječ udubla se u njeno srce dublje nego ikoja druga; bilo je časova, te
si je u dubini duše spočitavala, da nije kadra udovoljiti njegovoj
vrućoj želji, da nije donijela svomu mužu najglavniji atribut, koji ženu
čini ženom. Jedina joj utjeha bilo jedno Radetićevo pismo, u kojem
prijatelj prijatelju piše, da to nije ništa neobijeno, da brak prvih
pet, dapače deset godina ostane besplodan, i da taj slučaj ne
isključuje, da poslije nekoga vremena ipak bude blagoslova Božjega, - a
takovoga da će sigurno biti danas-sjutra i u Lucićevoj porodici.
Radetić nije baš tako često pisao Marijanu, nu zato su njegova pisma
bila izvanredno dugačka; a pisao je onim mekim, simpatičnim načinom,
kako samo ljubeća mati svomu djetetu pisati može; po samim tim pismima
mogao ga je čovjek zavoljeti.
Premda nije donna Ines poznavala muževoga prijatelja, ipak ga je uvelike
štovala. Ona je potpuno shvaćala ono njegovo plemenito oduševljenje za
znanost i čovječanstvo. Ona i Marijan razgovarali su malone svaki dan o
njem, te je Radetić bio neviđeni, duševni prijatelj Lucićeva doma.
Najednom stignu od Radetića veseo glas; njegova pukovnija doći će pod
jesen na vojničku vježbu u Slavoniju, pa će se tom prilikom prijatelji
nakon toliko godina opet vidjeti. Na tu vijest zakrijesilo oko donne
Ines sjajem, kakova Marijan na njemu nije do sada još vidio: sva
nježnost ženske duše zablistala u tima očima, cijela je postala divnim
djetetom, na kojem je sve zagonetno, i veselje i anđeoski smiješak i
ljupki sjaj očiju... Marijan je već od nekog vremena opažao na njoj neku
neizvjesnu uzbuđenost, neku tihu zamišljenost, nu sve je to bilo tako
nestalno i tajno, da se nije dalo prosuditi, potječe li to iz njene
nutrine ili je samo odraz svjetla na njenu obličju.
Sredinom rujna vraćala se Radetićeva pukovnija sa vježbe, pa je imala u
našem gradiću podrugi dan počinka. U čast pukovnijskomu zboru priređena
je te večeri kod nas plesna zabava, jer vojnici su odvajkada u
slavonskoj krajini najmiliji stalež. Na zabavi toj bila i donna Ines,
sjajući sva kao božica, i Marijan sa tako željno očekivanim prijateljem
liječnikom. Radetić u onoj lijepoj vojničkoj odori, sa crno svilenom
bradom, sa sniježno bijelim punanim rukama, sa visokim zamišljenim
čelom, bio je u svakom pogledu zanimljiv čovjek; već samo njegovo
ponašanje i meki izgovor morade bolesnika osokoliti i napol ozdraviti.
Donna Ines prosjedjela je cijelu večer s njime, a vidjelo im se, da se
shvaćaju i razumiju do u dubinu duše. Inače omiljeli doktor bio je te
večeri trn u oku časničkomu zboru, jer donna Ines osta na sve laskave
poklone ljepušnih poručnika i gluha i slijepa.
Odmah poslije ponoće pođe Marijan kući. On ni sam nije znao, što mu je,
nešto ga je smetalo u grudima; koliko je i hotio, da zatomi misao u
sebi, da je ljubomoran na Radetića, ipak mu je ona sve to žešće kidala
moždane. Ta ga je misao tako zbunila - premda nije nikako htio u nju
vjerovati, - da za cijeloga puta, od gostione do kuće, nije sa ženom
svojom ni riječi prozborio. Pa čudnovato, i ona sama, inače uvijek
vesela i duhovita, šutjela je mramorkome, koracajući nijemo uz njega,
kao da ga ni nema ondje. Svako od njih pustilo uzde svojim mislima, ne
htijući ih niti riječcom buniti. Tako su i do kuće došli i raspremili
se, i jedva jedvice, kao da im je grlo bilo sapeto, zaželješe jedno
drugomu "laku noć!" Nijesu si pravo smjeli ni u oči pogledati, te brže
ugasiše svjetlo, samo da se ne vide; bilo im je, da u mraku mogu bolje
sakriti njima samima neobične misli, štono im te večeri u glavi nikoše.
Kad su se ujutro ustali, pogledaše se bojazljivim pogledom, nasmijehnuše
se jedno drugomu nježnim, stidljivim posmijehom, kao da se pitaju: -
Jesmo li to mi, oni isti, koji smo dosada bili? - Vidiš, da sam ja ona
ista koja sam ti uvijek bila - glasio za odgovor njezin posmiješak, nu
on njoj ne uzmognu dati posve jasnoga odgovora; još se nije povratio
čisti mir i radost u njegovo srce, mada je i nastojao, da bude vedra
lica kao uvijek.
Nato ode on kao obično svaki dan za poslom.
Pukovnija imala je u jedanaest sati krenuti dalje; u kasinu bit će
oproštaj. Oko desete krene Marijan onamo, da se oprosti s prijateljem.
Došavši u kasino, nađe sve na okupu, samo Radetića nije bilo. On ga
počeka po sata, pa kad liječnik ni za to vrijeme ne dođe, predomisli se
Marijan i pođe kući. Mislio je, da je prijatelj došao do njega, da se
oprosti s njegovom suprugom; nu mislio je i nešto drugo, i to nešto
drugo, što mu samomu nije bilo posve jasno, što ga je peklo poput pakla i
počelo buditi onoga demona u njemu, gonilo ga, da kao mahnit srta kući.
Stupivši u prvu sobu i ne našavši nikoga unutra, pođe po debelom sagu u drugu; ušavši unutra...
On ni sam nije znao, što je kašnje iza toga časa bilo. On je vidio svoju
ženu, gdje leži na mekoslonu, lica pokrivena rupcem, i vidio je
prijatelja svoga, koji mu je - kako mu se čini - pružio ruku i rekao: -
Marijane, ja ti čestitam!... - Pa kad još uvijek izvan sebe ne uzmognu
pojmiti, što oko njega biva, i kad je vani trublja zatrubila, da
pukovnija polazi, onda samo još oćuti topli prijateljev poljubac i
besvijestan osta sjedeći na naslonjaču. I ona je još uvijek ležala na
mekoslonu pokrivena lica sve dotle, dok Radetić nije otišao, a kad je
digla rubac s očiju i u nakani, da pade Marijanu oko vrata, i taj čas
vidjela njegovo izobličeno lice i bijesan pogled, kako ga je poput
divlje zvijeri ustrmio na nju, osta kao ukočena na svome mjestu. Pa kad
on ne htjede ni riječi prozboriti, nego sve većma od jarosti drhtati i
mrzlim znojem znojiti se, - ustade ona s mekoslona i pogledavši ga svim
prijezirom ženske duše, ode u svoju sobu.
Tako je prošlo punih pet dana, a da njih dvoje nijesu riječi prozborili,
da si nijesu u oči pogledali. Ona je dobro znala, što je njemu, - on je
bio ljubomoran, on je mislio, da je ona Radetiću poklonila svoju
ljubav. On je to uistinu mislio, - ona mu je bila vjerna, kao prvi dan,
kad su se vjenčali! I to uvjerenje, da je o njoj mogao samo jedan časak
posumnjati, gdje je njena ljubav naprama njemu bila kroz pet godina
čista kao kristal, - ta njegova malodušnost, to obescjenjivanje njene
vrijednosti, napunilo ju takovom mržnjom naprama njemu, da je taj čas
pred njenom dušom tako jasno bilo, tako razgovijetno govorilo: među nas
je pala tvoja sumnja kao more među dvije zemlje, - a sada već nema te
sile na svijetu, koja bi opet jedno drugomu u naručaj bacila.
Peti dan, kad su mučeći sjedjeli kod objeda, a listonoša donio poštu,
pregleda ona letimice listove, i poput lavice zgrabi jedno pismo, pruži
ga Marijanu, pa drhtavim, svečanim glasom reče: - Govorite sada! - i
baci list preda nj. Pa kad on, sav zbunjen, list otvori, i što ga dalje
čitaše, sve to većma blijedjeti poče, - onda ona još jednom viknu glasom
punim svete srdžbe: - Govorite sada!
Jedva da je izrekla te riječi, a krv joj sune na usta; nu unatoč tomu
okrenu se i svijesna o svojoj potpunoj pobjedi, ode majestetičnim
korakom od njega.
Izvan sebe i dršćući od uzbunjenosti Marijan jedva jedvice pročita i
shvati Radetićev list, u kojem mu prijatelj čestita, da je njegova divna
žena - noseća i da mu on jamči, da će za 6-7 mjeseci biti sretan otac,
pa da mu se je njegova jedina želja eto ispunila!
Iz te besvjestice, iz te smjese raznih strašnih čuvstava i muka, prene
ga crvena mrlja krvi na bijelom stolnjaku. Ta crvena mrlja rashladi i
osvijesti ga u tili čas; kao u svjetlu munje pregleda on u tom trenutku
događaje zadnjih pet dana, pa sav poražen ode i klekne pred njena vrata,
moleći ju i zaklinjući, da mu oprosti, ali ga ona ni ne pusti k sebi.
Kao što mu je sreća negda širom otvorila svoje dvore, a da on ni sam
nije znao zašto i kako, tako se sada zatvoriše pred njime za uvijeke
vrata te čudne, hirovite božice, - a radi česa? Malo ne radi ničesa!
I tim je moja pripovijest dovršena - - - -
Ono devet mjeseci, što su još skupa živjeli, nije bio život, nego puko
vršenje životnih funkcija; u njenu srcu umrla je ljubav, a žena sa srcem
 i značajem donne Ines ne može bez ljubavi živjeti. Muškarac, ma kako
ljubio svoju ženu, ima još i drugih predmeta, koji su mu sveti, bila to
sad znanost, sad umjetnost ili što drugo; njegova je ljubav podijeljena,
 općenita, - dočim žena, kad ljubi, koncentrira svu svoju ljubav u
jednom jeditom predmetu, pa nestane li za nju te ljubavi, onda nestaje i
 nje same. U dnu duše rodila bi se donni Ines od časa do časa želja, da
nastavi onaj divni život, koji je pet godina poput slatkoga sna uz
Marijana proživjela, - nu onaj njegov zvjerski pogled, ono od srdžbe
iskrivljeno lice, i to baš u onom najsvetijem času, kad joj je doktor
Radetić potvrdio slutnju, da će za pol godine pokloniti ljubljenomu mužu
 čedo, taj čas, koji joj je kao trn smetao u srcu, kao odurna magla
lebdio pred očima, napunio joj je dušu tolikom mržnjom, da joj se je
Marijan ogadio tako, kao još nitko na svijetu...
Marijan je razabrao, da je propao za nju: onaj njezin božanstveni,
grobni mir na duhovitom licu (koje je vidimice ginulo), pekao ga je kao
otrov u srcu, nu on se nije usudio niti riječcom taj njezin mir smesti.
Jedina mu utjeha bila, da će ih čedo njihovo jedno drugomu opet
približiti, da će ljubav naprama djetetu i njihovu međusobnu ljubav
osvježiti i iznova oživjeti. Ali - sreća je jednom okrenula leđa
Marijanu: donna Ines rodila je mrtvo čedo!
Poslije poroda oslabi Ines posvema; pod silu i protiv njene volje
poslaše je u Gleichenberg, - bolje nego ikoji liječnik znala je ona, da
za nju zdravlja i života više nema. Na svu Marijanovu nježnost i brigu,
kojom ju je njegovao, ona se je ljubazno zahvaljivala, kao što se
zahvaljujemo onomu, koji nas iz milosrđa dvori, a znade dobro, da mu
truda ne možemo niti jednim jeditim novčićem naplatiti.
Kad je ona otišla u Gleichenberg, a on se prvi put našao sam u onim
pustim, velikim sobama, gdje je toliko sreće doživio, - tad se to tako
silno kosnu njegove nježne, duboke duše, da je pao u nesvjesticu i
bulaznjenje, koje je tri dana potrajalo. Nu to je bio samo trenutačan,
prolazan uzdrmaj premekih živaca, - a neka nada, neko vjerovanje u
negdašnju sreću opet ga pridignu i osvijesti.
Nu kad se je donna Ines poslije šest nedjelja povratila iz
Gleichenberga, jedino da umre kod kuće, onda on pade u melankoliju, koje
se kraj sve marljivosti, kraj svega silovanja na rad ne uzmognu
otresti. Na večer, kad već umoran nije mogao raditi, a ni usnuti, lati
se vina; samo da uguši crva, koji je u njem neprestance rovao; ali
uzdrmani živci nijesu podnijeli ni dvije-tri čaše vina, a on onda,
umjesto da ga san savlada, stade bulazniti, neka bjesomučna sila istjera
ga napolje, te mašući rukama obilazi ulice pjevajući i plačući ujedno.
Sam pravi stihove i sam im pjeva napjeve; tako to potraje do ponoće, dok
od fizičkog i duševnog umora ne klone; negda dođe do svoje postelje, a
negda se i na ulici sruši i zaspi - - -

Da te nisam nikad tako
Milovao vruće, jako -
Ne bih moro plakat sada,
I pogibat s teškog jada...

Vienac, Zagreb, 1890.
Kategorija:Josip Kozarac
Kategorija:Proza