recursal/Fanatic-Fandom huggingface dataset:
Adonijas

**Adonijas** – ketvirtasis karaliaus Dovydo sūnus.

Kai karalius Dovydas sunkiai susirgo ir buvo netoli mirties, jo sūnus Adonijas bandė užimti Dovydo sostą. Tuomet, Dovydo vyriausieji sūnus jau buvo mirę ir vyriausiuoju iš sūnų liko Adonijas. Jis žinojo, kad karalius savo sosto įpėdiniu buvo paskelbęs savo mylimosios žmonos Batšebos sūnų Saliamoną. Adonijas nusprendė pralenkti savo priešininką.

Jis turėjo formalią teisę į sostą ir subūrė daug šalininkų tarp kilmingų žmonių, tame tarpe buvo kariuomenės vadas Joabas ir vyriausiasis kunigas Abjataras. Saliamono pusėje buvo pranašas Natanas bei kunigas Zadokas.

Savo šalininkus Adonijas viliojo prabanga ir galybe. Jis sukūrė sau kariuomenę su raiteliais ir vežimais, pasamdė pasiuntinius, sukūrė karališkąją aplinką.

Tačiau patarus pranašui Natanui ir žmonai Batšebai, mirštantis karalius skubiai paskelbia nauju karaliumi Saliamoną. Pranašas Natanas iškilmingai jį patepą karaliavimui ir vyksta į karališkuosius rūmus. Tauta džiūgauja ir švenčia.

Tai išgirdęs Adonijas ir jo šalininkai, bijodami keršto slapstosi. Tačiau Saliamonas siunčia žinią Adonijui, kad "nuo jo galvos nė plaukas nenukris" jeigu jis tinkamai elgsis ir paklus karaliui, kitu atveju jis bus nužudytas.

Po kurio laiko Adonijas sukūrė naują planą. Jis kreipėsi į Batšebą, kad ši užtartų jį ir Saliamonas leistų vesti buvusią karaliaus Dovydo sugulovę Abišagą, mat vedęs ją, tautos akivaizdoje jis vėl turėtų šansą į karalystę. Saliamonas suprato Adonijo kėslus ir už tai nubaudžia jį mirtimi.
Antitrinitoriai

**Antitrinitoriai** – krikščionių mokymo, neigiančio Trejybės dogmą, šalininkai. Atsirado Vakarų Europoje II–III a. Vokietijoje, Šveicarijoje, Italijoje, Čekijoje, Olandijoje paplito XVI a. per reformaciją.

Žymiausi atstovai: M. Servetas (daugeliu klausimų jo pažiūros artimos ateizmui), Dž. Blandrata, J. Paleologas, Lelijus ir Faustas Sociniai.

XVI a. viduryje antritrinitorių atsirado ir LDK. Daugiausiai sekėjų jie rado tarp miesto plebėjų. Antitrinitoriai atmetė Trejybės doktriną, bažnytinę hierarchiją, kėlė viešumon didžiuosius socialinius prieštaravimus, todėl tapo pavojingi valdantiesiems. Kaip ir arijonai, antitrinitoriai teigė, kad tikėjime tikra tik tai, kas neprieštarauja protui; mirtis esanti ne bausmė už pirmapradę nuodėmę, o natūralus gamtos reiškinys.

Lietuvos antitrinitoriai, arijonai valdantiesiems buvo pavojingi dar ir todėl, kad veikė per kalvinistų parapijas, vadintas bendruomenėmis. Iš šimto devyniasdešimt vienos evangelikų reformatų parapijos arijoniškos tapo septyniasdešimt trys. Už arijonus stojo 1563 m. Vilniaus sinodas. Radikalioji reformacija kėlė nerimą stambiesiems feodalams, prašiusiems karalių išleisti įsakymą prieš arijonus, kad juos būtų galima išvyti iš šalies. 1564 m. rugpjūtį popiežiaus nuncijus Komendorius prieš arijonus išleido net du ediktus, tačiau jie valstybinės galios neturėjo.

## Šaltiniai

1. ↑ Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, I t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1976. T.I: A-Bangis.
Androginas

thumb|250px|Androginas. Dvilytė alchemijos simbolikos būtybė. M. Maier, „Symbola“, 1617 m.

**Androginas** – vyras ir moteris viename asmenyje, dvilypė būtybė. Savo išvaizda ji dažnai laikyta panašia į hermafroditą, tačiau jų bendras bruožas yra tik interseksualumas. Dažniausiai abi sąvokos senesniuose simbolius nagrinėjančiuose veikaluose vartotos kaip lygiareikšmės.

Šiuolaikinis žmogus įsivaizduoja tik lytiškai nedeterminuotą hermafroditą, tuo tarpu senosiose kultūrose pirmiausia pabrėžiama samprata apie esybę, kurioje slypi vyriškumas ir moteriškumas. Pavyzdžiui, orfikų himne apie Dzeusą – visuotinį dievą: „Dzeusas yra vyriškasis, Dzeusas nemirtinga moteris...“

Dažnai senuosiuose mituose pasaulio kūrimo pradžioje įsivaizduojama pirmapradė būtybė, suskilusi į dvi viena kitą papildančias puses. Pasak žydų sakmės, ir Adomas iš pradžių turėjęs būti androginiškas, o vėliau nuo jo atskirta Ieva tapusi savarankiška esybe.

Nagrinėjant simbolius, reikia apmąstyti visą dualumo ir vientisumo temų ratą, nes bipoliarinės priešpriešos ne visuomet suvokiamos vient tik seksualumo prasme, bet gali reikšti ir kitokias priešybių poras. Alchemijoje androginas įkūnija abu pirmapradžius elementus „Sulphur ir Mercurius“ (pažodžiui – sierą ir gyvsidabrį, perkeltine prasme – degantį ir tekantį), kurie pirminėje materijoje, „didžiosios kūrinijos“ pirmykštėje medžiagoje, egzistavo grynais pavidalais ir po išgryninimo „išminties akmenyje“ reprezentuoja aukščiausio lygmens idealią visumą. Androginas simbolizuoja priešybių suliejimą (lot. *coincidentia oppositorum*) į dievišką autonomišką vienybę, pasiektą sujungus priešingus pradus. Tokia samprata sutinkama ir Azijos dievų vaizdiniuose (indų Šiva – Šaktė) bei Pietų jūrų kultūrose. Kartais jie vaizduojami vertikaliai sudaryti iš vyro ir moters kūnų, kartais kaip vyrai su moters krūtimis. Vakarų šalių mene yra dievų, apsitaisiusių moteriškais drabužiais, arba barzdotų deivių ir šventųjų.

Androgino vaizdinys visuomet išreiškia vėl atgautą pirmykštę vienybę, pirminį motiniškos ir tėviškos karalystės vientisumą dieviškoje tobulybėje, kai nebelieka jokių priešpriešų.

Ovidijaus „Metamorfozėse“ pasakojama apie hermafroditą, kurio kūnas šaltinių nimfos Salmakidės buvo neatsiejamai sulydytas su jos, tad ir kiekvienas žmogus, išsimaudantis šaltinyje, taip pat turi tapti hermafroditu.

## Šaltiniai

1. ↑ Hans Biedermann. Naujasis simbolių žodynas. Mintis. Vilnius, 2002 m. 31–32 psl.
Naamanas

**Naamano** ("maloniai atrodantis", "mielas") vardas Senajame Testamente siejamas su dviem žmonėmis.

1. Vienas iš Belos sūnų (Pradžios 46:21), Benjamino sūnų, lydėjęs Jokūbą kartu su jo sūnumis į Egiptą. Iš jo kilo Izraelio tautos Naamano kiltis (Skaičių 26:40).

2. Veikėjas, kurio istorija aprašyta 2 Karalių knygoje 5 skyriuje.

Šis Naamanas – Sirijos kariuomenės vadas – labai vertinamas savo karaliaus ir gerbiamas savo tautoje. Nepaisant to, ji kankino nepagydoma liga – raupsai.

Išmėginęs visus įmanomus išgijimo būdus, Naamanas buvo jau bepuoląs į neviltį. Tačiau jo namų tarnaitė, mergaitė, patekusi į jo namus kaip nelaisvė iš Izraelio, kartą pasakė savo šeimininkei: „Kad nueitų mano šeimininkas Samarijon pas pranašą, ­jis išgydytų jo raupsus“.

Taigi Naamanas iškeliauja į Izraelį ieškoti išgydymo. Tuomet Izraelyje Dievo pranašu buvo Eliziejus.

Kariuomenės vadas įsivaizdavo sau, kad pranašas išeis pas jį, uždės rankas, šauksis Dievo, tačiau Eliziejus net neišėjo pamatyti Naamano, o tik išsiuntė nurodymą: „Eik ir nusimaudyk Jordano upėje septynis kartus; tavo kūnas išgis, ir tu būsi švarus“.
Naamanas supyko ir buvo pasiruošęs keliauti atgal į Damaską. Jo tarnai vos įkalbėjo jį išmėginti pranašo pasiūlymą. Jis stebuklingai pagijo.

Nors vadas siūlė dideles ir dosnias dovanas, Eliziejus visko atsisakė. Tuomet Naamanas paprašęs trupučio žydų žemės, kad galėtų ant jo pastatyti aukurą Izraelio Dievui.

Pagal žydų padavimą, Naamanas buvo tas pats žmogus, kurio mūšyje prie Ramot-Gileado netyčia paleista strėle mirtinai sužeidė karalių Achabą.
Naamano istorija tapo pavyzdžiu to meto izraelitams. Vėliau bus pasakyta: „...pranašo Eliziejaus laikais daug buvo raupsuotųjų, bet nė vienas jų nebuvo pagydytas, tik siras Naamanas“ (Luko 4:27).
Rūta

**Rūta** (hebr. rūt, gr. routh, lot. ruth) – Senojo Testamento veikėja, kurios istorija aprašyta Rūtos knygoje.

Rūta – įžymi biblinė teisuolė. Jos istorija vyksta nykiais teisėjų periodo pabaigos laikais. Gimusi Moabe, Rūta ištekėjo už žydo iš Betliejaus, atvykusio iš Izraelio į Moabą dėl bado. Įvykus tragiškam įvykiui, žūsta Rūtos vyras ir uošvis. Rūta buvo labai prisirišusi prie savo naujos šeimos, tad nesutinka skirtis su savo uošviene Naome, priima jos tikėjimą ir keliauja kartu su ja į Betliejų, kur jos apsigyveno. Teisus jaunosios Rūtos gyvenimas ir jos grožis buvo jos santuokos su turtinguoju žydu Boazu priežastis. Tokiu būdu moabitė Rūta tapo karaliaus Dovydo prosenele, o taip pat ir Jėzaus Kristaus promotina (Mt.1:5).
Joabas

**Joabas** – karaliaus Dovydo giminaitis, buvęs jo kariuomenės vadu.

Biblijoje Joabas apibūdinamas kaip bebaimis, bet karštuolis vyras. Jis padėjo Dovydui tapti visų Izraelio genčių karaliumi ir liko ištikimas Dovydui, kai prieš jį sukilo Abšalomas, tačiau į Dovydo valdymo pabaigą parėmė Adonijo maištą. Mirus tėvui Dovydui, karalius Saliamonas įsakė Joabą nubausti mirtimi už dalyvavimą maište ir dviejų kariuomenės vadų, Abnerio ir Amasos, nužudymą.

## Šaltiniai

1. ↑ Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m., 204 psl.
Samsonas

thumb|right|320px|*Samsonas ir Dalila*, dailininkas Antonijus van Dykas.
**Samsonas** (hebr. שִׁמְשׁוֹן*,* *Šimšon* – „atspindintis Saulę“) – Teisėjų knygoje minimas Izraelio teisėjas, pagarsėjęs kaip stipruolis. Prieš jam gimstant angelas pranešęs motinai, kad jis būsiąs pašvęstas Dievui kaip nazyras. Vienas iš nazyro įžadų – nesikirpti plaukų. Taip pat angelas pasakęs, kad Samsonui būsią lemta išgelbėti Izraelį nuo filistinų. Užaugęs Samsonas vienas puldavęs filistinus, nors savo tautos taip ir neišvadavęs.

Samsoną pražudė silpnybė moterims. Jis merginai filistinei Dalilai galų gale atskleidė savo jėgos paslaptį.

Samsonas buvo suimtas, plaukai (jo jėgos šaltinis) nukirpti, akys išdurtos, o pats įmestas į kalėjimą. Kai plaukai ėmė ataugti, pradėjo grįžti ir jėga. Šventės metu Samsonas buvo atvestas į filistinų šventyklą palinksminti miniai. Jis apglėbė dvi kolonas, laikiusias šventyklą, paprašė Dievą pagalbos ir iš visų jėgų jas supurtė. Pastatas griuvo palaidodamas Samsoną, filistinų vadus ir visus kitus ten buvusius žmones.

## Šaltiniai

1. ↑ Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
Ahūrai

**Ahūrai** – iranėnų dievybės, kovojusios su chaosu, tamsa ir blogiu kosmose ir visuomenėje.

Jų nuolatiniai priešai – jaunesnės kartos dievybės – devai (geri indų mitologijoje ir blogi – iranėnų). Avesta prie ahūrų priskiria tik Ahūrą Mazdą, Mitrą, Apam Napatą (gerąją vandenų dvasią), bet anksčiau jų būta gerokai daugiau.

## Šaltiniai

1. ↑ Religijotyros žodynas, R. Petraitis ir kiti, 1991
Avinas

**Avinas** – astrologinėje dangaus simbolikoje žymi Zodiako pradžią. Mesopotamijos Zodiako ženklų sistemoje ši dangaus ekliptikos atkarpa vadinta „samdiniu“.

## Graikų mituose

Graikijos mituose avinas aprašomas kaip kadaise auksavilnis gyvūnas, per jūra į Kolchidę perkėlęs karaliaus vaikus Friksą ir Helę. Atsidėkojant avinas buvęs perkeltas į dangų, tačiau vilna likusi Kolchidės žemėje, todėl šį žvaigždyną sudarančios žvaigždės šviečiančios taip silpnai.

## Astrologijoje

Astrologai Aviną drauge su Šauliu ir Liūtu laiko ugnies ženklais. Avino ženkle yra Marso „būstas“, jo spalva raudona, metalas – plienas. Avino mėnesio akmuo – ametistas. Šio ženklo žmonėms tradiciškai priskiriamos savybės: kovingumas, polinkis priešgyniauti, meilės ir energijos perteklius, pažangos siekimas.

## Įvairių tautų mitologijoje

Vakarų Afrikoje gyvenanti jorubų tauta laiko aviną perkūno dievo, kovos kirvio nešiotojo Šango simboliu ir atributu; pats griaustinis laikomas kurtinančiu avino bliovimu. Su avinu siejamas ir germanų audros dievas, kūjo svaidytojas Toras (pietų vokiečių tarme – Donaras), egiptiečių dievas Chnumas, Romoje Jupiteris Amonas buvo vaizduojamas su avino ragais, o graikų dievas Hermis kartais vaizduotas nešantis aviną (*Kriophoros*) ir laikytas piemenų globėju.

## Analitinėje psichologijoje

Analitinės psichologijos požiūriu (pagal E. Aeppli) avinas lygintinas su jaučiu, kuris esąs „kuriamųjų gamtos jėgų laukinis simbolis, kartu susijęs su dvasios sfera“. Avine ne taip ryškiai įsispaudęs destruktyvus, primityvus vitališkumas.

## Biblijoje

Biblijoje vietoj žmogaus avinas aukojamas nuo patriarcho Abraomo laikų, kai šis buvo pasiruošęs aukoti Dievui sūnų Izaoką. Kaip tvirtina rabinas Hanina ben Dosa, būtina panaudoti visą gyvūną, be menkiausių likučių. Žarijomis, liekančiomis sudeginus aviną, „maitinama“ altoriaus ugnis šventyklos viduje. Avino kūne esama dešimties sausgyslių, todėl ir arfa, kuria grojo Dovydas, turi dešimt stygų. Iš avino kailio padarytas diržas pranašui Elijui.

Toliau – du avino ragai. Kairįjį ragą Viešpats pūtęs ant Sinajaus kalno; apie tai rašoma: rago garsas skambėjo vis stipriau [iš avino rago padarytas žydų pučiamasis instrumentas šofaras]. Dešinysis ragas didesnis už kairįjį, į jį Viešpats pūs, atėjus laikui iš viso pasaulio surinkti ištremtuosius. Apie tai rašoma: atėjus laikui bus pučiamas didysis ragas.

## Šaltiniai

1. ↑ Hans Biedermann. Naujasis simbolių žodynas. Mintis. Vilnius, 2002 m. 51–52 psl.
Being Thankfulness is Serious?/Home Video

These are the home video releases of Being Thankfulness is Serious?.

## List

* August 24th, 1994 (*Independent*)
* October 27th, 1994 (*Word/Everland Entertainment*)
* February 9th, 1999 (*Lyrick Studios/Word Entertainment reprint*)
* March 26th, 2000 (*Lyrick Studios/Word Entertainment reprint*)
* March 15th, 2002 (*Lyrick Studios/HiT Entertainment reprint*)
* June 18th, 2002 (*Warner Home Video/WEA reprint*)
* February 10th, 2004 (*VeggieTales Classics reprint by Warner Home Video/Word Entertainment*)
* October 5th, 2004 (*VeggieTales Classics reprint by Sony Wonder/Word Entertainment*)
* December 27th, 2007 (*Genius Products/Word Entertainment reprint*)
* January 27th, 2013 (*Vivendi Entertainment/word Entertainment reprint*)

## Trivia

* The February 2004 reprint was released on the same day as An Easter Carol.
* The October 2004 reprint was released on the same day as Holiday Double Feature.

## Gallery

1994 Word/Everland Entertainment VHS1999/2000/2002 Lyrick Studios/Word Entertainment/HiT Entertainment VHS2002 Warner Home Video/WEA VHS2004 Classics VHS2004 Classics DVDBTIS2007DVD.jpg2007 Genius Products/Word Entertainment DVDBTISDVDCurrent.jpg2012 Vivendi Entertainment/Word Entertainment DVD
Ach

**Ach**, **achas** – viena iš kelių žmogaus sielos dalių senovės egiptiečių religijoje (kartu su ba ir ka), pomirtinis įsikūnijimas. Minima Piramidžių tekstuose. Tikėta, kad ach turi tik faraonai. Nuo Viduriniosios karalystės laikų (apie 2060-1788 pr. Kr.) imta tikėti, kad po ypatingų laidojimo ritualų ach įgyja kiekvienas.

Skirtingai nei ka ir ba, kurios gali mirti, ach yra amžina ir kaip nesunaikinama dvasinė substancija nuolat gyvena danguje. Ji vaizduota kaip paukštis ibis.

## Šaltiniai

1. ↑ Ach. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Adventistai

**Adventistai** – protestantų atšaka, skelbianti artėjantį antrąjį Jėzaus Kristaus atėjimą. Teigia savo doktriną paveldėję iš apaštalų.

XIX a. pirmojoje pusėje JAV kilo religinis sąjūdis, kurio pradininkas – baptistų pamokslininkas W. Miller'is (1782–1849 m.). Jis pranašavo antrąjį Jėzaus Kristaus atėjimą 1843–1844 m. Pranašystei neišsipildžius atsirado įvairių krypčių adventistai. Svarbiausia jų – Septintosios dienos adventistų bažnyčia, įkurta 1863 m. Jos doktrina remiasi Biblija (ypač Danieliaus knyga ir Apreiškimu Jonui) bei jų pranašės E. G. White (1827–1915 m.) raštais. Tikėjimo išpažinimą grindžia tik Biblija. Švenčia šeštadienį (šabą), nes jį šventė Jėzus Kristus ir apaštalai, vadina jį septintąja savaitės diena (iš to kilo Bažnyčios pavadinimas). Turi tikinčiųjų krikšto panardinant vandenyje, kojų plovimo prieš Viešpaties vakarienę apeigas. Nepripažįsta sielos nemirtingumo, teigia, jog ji prisikels kartu su kūnu, kai antrąsyk ateis Jėzus Kristus. Tikintieji Bažnyčiai moka dešimtinę, užsiima misionieriška veikla. Jiems kūnas yra Šv. Dvasios šventykla, todėl rūpinasi sveikata, maisto kokybe, kovoja su alkoholizmu, narkomanija. Įvairiose šalyse steigia ligonines, mokyklas, leidyklas. Narių daugiau nei 20 mln. (2011 m.).

Kitos adventistų kryptys – „Evangelikai adventistai“ (įkurta 1845 m.), „Gyvenimo ir advento sąjunga“ (įkurta 1862 m.), „Visuotinė Dievo susirinkimo bažnyčia“ („Abraomo tikėjimo“; įkurta 1888 m.), „Krikščionių adventistų bažnyčia“ (įkurta 1860 m.).

Lietuvoje Septintosios dienos adventistų bažnyčios bendruomenės kūrėsi nuo 1919 m. (Žagarėje, Šiauliuose, Kaune, Panevėžyje, Mažeikiuose, Klaipėdoje). Leido periodinius leidinius „Dabarties klausimai“, „Tiesos draugas“. Po Antrojo pasaulinio karo slapta veikė tik Kauno ir Šiaulių bendruomenės, po 1991 m. susikūrė Biržuose, Jonavoje, Kėdainiuose, Klaipėdoje, Marijampolėje, Mažeikiuose, Panevėžyje, Tauragėje, Vilniuje. Narių apie 1000 (1998 m.). Bažnyčios centras Kaune.

## Šaltiniai

1. ↑ Adventistai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Alkas

thumb|250px|Žemaičių alka

**Alkas**, **alka** – ikikrikščioniškoji lietuvių šventvietė.

Lietuvoje žinoma daugiau nei 2000 alkų. Gausiausios jų grupės – alkakalniai, šventosios girios, ežerai, upės, šaltiniai, apeiginiai akmenys, laukai ir daubos. Alkakalniai vadinami įvairiais sakraliniais žodžiais. Žinomi Alkos, Maldų, Dievo, Perkūno, Saulės kalnai (Alkos kalnas, Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Mikytų Alkos kalnas, Vilkų Dievo krėslas, Telšių rajono savivaldybės teritorijoje).

Dauguma žinomų alkakalnių, kaip manoma, buvo naudojami IX–XIV a. Po Lietuvos krikšto (1387 m.) ant jų imta statyti krikščionių kulto pastatus, kryžius (iki XVII a.). Neretai alkakalniai yra šalia kitų archeologijos paminklų (Impilties piliakalnio, Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Medvėgalio piliakalnis ir kūlgrinda), taip pat šventosiose giriose, prie šventupių.

XIII–XV a. rašytiniuose šaltiniuose ir vėlesniuose istoriniuose dokumentuose minima daug šventųjų girių ir miškelių (Romainių šventasis miškas, Veliuonos Šventasis miškas). Švenčiausia dažniausiai laikyta ta girios vieta, kur augo seniausi ir storiausi medžiai, buvo alkakalnis, šventas akmuo ar šaltinis.

XIX–XX a. vid. dar buvo garbinamų pavienių medžių, dažniausiai ąžuolų, liepų, uosių, pušų (Alkūnų ąžuolas, Kegrių pušis, Akmenės rajono savivaldybės teritorijoje). Šventosios upės (jų Lietuvoje arti 50) paprastai teka l tūkstantmečio vidurio apie 2 tūkstantmečio pr. genčių teritorijų, žemių, sritinių kunigaikštysčių paribiais. Šventųjų šaltinių (Dievogalos šaltinis, Ugionių šaltiniai, Užpalių Krokutės šaltinis) yra daugelyje Lietuvos vietų. Šventais jie laikyti dėl gamtinių ypatumų (tekėjimo krypties), gydomųjų savybių. Tikėta, kad jų vanduo teikia laimės, gausina derlių, saugo nuo perkūnijos.

Gausu padavimų ir sakmių apie alkakalniuose degintą šventąją ugnį, aukotas aukas, garbintus senovės dievus, ten stovėjusias ir prasmegusias bažnyčias, apie šventuosius ežerus bei upes ir jų valdytojus – šeimininkus, nuskendusius turtus ir kita. Tikėta, kad šventieji ežerai ir upės kasmet reikalauja aukų. Prie alkų buvo aukojama įvairių daiktų, pinigų (juos metė į vandenį).

## Šaltiniai

1. ↑ Alkas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Akmeninis dubuo

Akmens luitai su įduba ar grioveliu arba natūralios uolos daugelyje senųjų kultūrų buvo laikomi labai svarbiais. Įduba gali būti motinos skreito simbolis. Pavyzdžiui, senovės Kinijoje, norint pastoti į ją būdavo mėtomi akmenukai. Jei akmenukas likdavo įkritęs, tikėta, jog pageidavimas neabejotinai būsiąs išpildytas. Kitose kultūrose įdubos akmenyse, dažnai klaidingai vadinamos „skylėmis“, buvo laikomos šulinio arba šaltinio, iš kurio tekąs vanduo turįs suteikti vaisingumą, simboliu arba vėjo burnos anga. (Pagal Bretanės liaudies paprotį moterys privalėjo trankyti plaktukais prišistorinių akmeninių dubenų įdubas, jei žvejų laivai negalėdavo išplaukti į jūrą, nesant vėjo.)

Į įdubas uolų luituose galėjo būti pilami aukojimo skysčiai (libacijos) arba iš jų sėmė akmeninius miltus. Pastarieji – dėl akmens ilgaamžiškumo – buvo laikomi gydymo priemone.

Dubens formos įdubimų akmens luite kilmė gali būti ir natūrali, pavyzdžiui, medžio šaknims įsigraužus uždengtame žemės plote. Todėl ne visi aukojimo ir dubens akmenys laikytini kulto iki Kristaus liudytojais. Liaudies pasakojimuose jie dažnai siejami su „pagonišku žmonių aukojimu“, juose minimos kraujo vonios ir kraujo aukojimo reikmenys. Tai įrodo tik giliai įsišaknijusi tikėjimą magišku kraujo poveikiu, kaip ir tikėjimą magiškomis akmens savybėmis.

Akmeninis dubuo – vieta, kurbuvo atliekami senieji ritulai. Į šiuos dubenis pilami skysčiai greičiausiai buvo pienas arba vanduo, o ne kraujas.

Beveik neįmanoma įrodyti aiškinimo, esą įdubos akmenyse buvo įrengtos tam, kad atspindėtų žvaigždes. Įvairiose vietose paprasti simbolinių maginių kultų paminklai galėjo atsirasti ir be istorinių įvykių.

## Šaltiniai

1. ↑ Hans Biedermann. Naujasis simbolių žodynas. Mintis. Vilnius, 2002 m. 19 psl.
Galilėja

**Galilėja** – krašto ir didelio ežero šiaurės Izraelyje pavadinimas. Galilėja minima Senajame Testamente. Iš trijų pusių ją supo tautos, dariusios nemenką poveikį šio krašto gyventojams. Didžioji Galilėjos dalis kalvota, bet ežeras yra įduboje apie 210 m žemiau jūros lygio. Evangelijose dažnai minimas ir Galilėjos ežeras, kuriame, pro tarpukalnes įsiveržus vėjui, kyla smarkios audros.
Labanas

**Labanas** − Rebekos, Izaoko žmonos, brolis. Labanas gyveno Harane ir priėmė savo sūnėną Jokūbą, kai šiam teko bėgti iš namų. Jis turėjo dvi dukteris − Lėją ir Rachelę. Jokūbas sutiko septynerius metus dirbti Labanui, kad šis išleistų už jo savo dukterį Rachelę. Tačiau Labanas jį apgavo, apvesdindamas su Lėja, todėl Jokūbas dėl Rachelės sutiko dirbti dar septynerius metus. Vis dėlto Jokūbas taip pat apgavo savo dėdę, jo avių ir ožkų kaimenė tapo skaitlingesnė ir sveikesnė nei Labano.

Jokūbui slapta pasitraukus į Kanaano kraštą, Labanas, tai sužinojęs, puolė jį vytis. Biblijos teigimu, Dievas perspėjo sapne Labaną nedaryti Jokūbui nieko bloga. Juodu nusprendė išsiskirti ir Labanas sugrįžo į Haraną.

## Šaltiniai

Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
Daodedzing

„**Daodedzing**“ (**Daodejing**, **Knyga apie dao ir de**) – daoizmo filosofinis ir religinis traktatas. Autorystė priskiriama kinų filosofui Laodzi (VI-V a. pr. Kr.).

Daodezing tekstas žinomas nuo IV-III a. pr. Kr., kartais vadinamas Laodzi (lietuvių pavadinimu Laozi 1997 m.). Kanoniniu pradėtas laikyti nuo II-I a. pr. Kr.

Sudaro 2 dalys (apie dao ir apie de), suskirstytos į 81 skyrių. Veikalas skirtas daoizmo filosofinių kategorijų dao ir de aiškinimui. Teigiama, kad dao ir de sąveikauja kaip kuriantis ir puoselėjantis principai. Išdėstyta bevardžio dao (uming), laikomo Visatos kūrėju, ir įvardytojo dao (jouming), laikomo konkrečių daiktų kūrėju, koncepcijos. Įvairioms filosofinėms kategorijoms apibūdinti naudojami simboliai, metaforos.

Nuo II a. pr. Kr. pradėti rašyti knygos komentarai, reikšmingiausi - filosofų Džang Lu (II-III a.) ir Vang Bi (III a.).

## Šaltiniai

1. ↑ Daodedzing. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Kronikų knyga

**Kronikų** arba **Metraščių knyga** (hebr. דִבְרֵי הַיָּמִים, graik. παραλείπω – „praleisti“, pažodžiui „apie praleistus dalykus“) – Šventojo Rašto Senojo Testamento knyga, kurios autorystė tradiciškai yra priskiriama Ezrai. Tai apibendrinta biblinė istorija, prasidedanti išrinktosios tautos giminėmis, pasakojanti apie Dovydo karus, šventyklos statybas ir besibaigianti Babilono nelaisve.

Iš pradžių Metraščių knyga buvo viena knyga; jos dalinimas į dvi knygas atėjo iš Septuagintos. Pradedant XV amžiumi šis dalinimas prigijo žydų Biblijoje (Tanache). Talmude Metraščių knyga minima kaip paskutinioji Raštų skyriuje. Tačiau kai kur ji yra pradžioje. Septuagintoje Metraščių knyga yra tarp istorinių knygų ir eina po Karalių knygos. Šis eiliškumas perėjo į Vulgatą.

Metraščių knyga pateikia Izraelio istoriją nuo karaliaus Dovydo (XX a. iki Metr.) iki Judo karalystės žlugimo karaliaus Sedekijo valdymo metais (VI a. iki Metr.). Ilgokas įvadas, sudarytas iš įvairių raštų, paruošia tinkamą foną knygos pasakojimui. Knyga baigiasi Kyro edikto ištrauka, paskolinta iš Ezros knygos.
Kronikų (Metraščių) knygą galima padalinti į tris pagrindines dalis:
1. Įvadas (1 Metr. 1-9);
2. Izraelio istorija valdant Dovydui ir Saliamonui (1 Metr. 10 - 2 Metr. 9);
3. Judo karalystės istorija nuo Saliamono karalystės skilimo iki jos žlugimo (2 Metr. 10-36).

Parašymo vieta – Jeruzalė. Užbaigimo laikas – 460 m. iki Kr. Aprašomas laikotarpis – nuo 1037 m. iki 537 m. iki Kr.

## Nuorodos

* Skaityti Pirmąją Kronikų knygą
* Skaityti Antrąją Kronikų knygą
Abdijo knyga

**Abdijo knyga** – žydų Tanacho ir krikščionių Senojo Testamento knyga, įeinanti į Pranašų knygų rinkinį. Pavadinta mažojo pranašo Abdijo vardu. Tai trumpiausia Biblijos knyga (21 eilutė). Kaip spėjama, parašyta, V a. pr. Kr.

Šioje Biblijos knygoje rūsčiai grasinama edomitams, apiplėšusiems Jeruzalę, pranašaujamas Izraelio triumfas.

## Šaltiniai

1. ↑ Abdijo knyga. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Izaokas

thumb|rihgt|*Abraomas ir Izaokas*, dailininkas Rembrantas.
**Izaokas** − anot Biblijos, Dievo žadėtasis Abraomo ir Saros sūnus, gimęs, kai tėvai jau buvo per seni, kad galėtų susilaukti vaikų. Po Izaoko gimimo praėjus keleriems metams, Dievas išbandė Abraomo tikėjimą, liepdamas paaukoti savo sūnų. Angelas sulaikė Abraomą, kai šis jau buvo bežudąs savo sūnų Izaoką. Abraomui Dievas atsilygino dar kartą pakartodamas pažadą, kad iš jo palikuonių kilsianti didelė tauta.

Sulaukęs 40 metų, Izaokas vedė iš Harane gyvenusios Abraomo giminės jam išrinktą mergaitę − Rebeką. Praėjus daugeliui metų Dievas išklausė Izaoko maldą duoti jam sūnų, gimė dvyniai, Ezavas ir Jokūbas. Dievas davė Izaokui tokį pat palaiminimą kaip Abraomui.

Izaokui susenus ir beveik apakus, jis buvo apgautas ir vietoj vyresniojo dvynio Ezavo, palaimino Jokūbą. Po šio įvykio Jokūbas paliko namus, tačiau praėjus kuriam laikui trumpam sugrįžo ir spėjo pasimatyti su tėvu prieš jo mirtį.

Biblijos teigimu, Izaokas mirė sulaukęs 180 m.

Kartu su savo tėvu Abraomu ir sūnumi Jokūbu, Izaokas tapo būsmosios Izraelio tautos patriarchu.

## Šaltiniai

Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
Skaičių knyga

**Skaičių knyga** (gr. arithmoi, lot. numeri; hebr. bamidebr „dykumoje“) –­ Penkiaknygės, arba Toros, ketvirtoji knyga. Ji yra Biblijos – krikščionių Šventojo Rašto – viena iš 66 knygų.

Knyga prasideda Izraelio giminių, kaip religingos bendruomenės, pristatymu (sk. 1–4), po ko seka pasakojimas apie keturis dešimtmečius trukusias Mozės vedamos tautos klajones dykumoje (XIII a. pr. Kr. antra pusė): pasirengimas Sinajaus kalno prieigose (sk. 5­–10), kelionė per dykumą į Moabo lygumas (sk. 10­–25), užkariautų žemių dalybos (sk. 26­–36).

Ši knyga aprašo išmėginimų laikas, kuomet Dievas moko ir baudžia savo tautą, ruošdamas išrinktųjų susirinkimą.

Šios knygos, kaip ir visos Penkiaknygės autoriumi, yra laikomas Mozė.
Aaronas

thumb|200px|Aaronas
**Aaronas** – jaunesnysis Mozės ir Mirjamos brolis, gimęs izraelitų vergovės Egipte metu. Mozė buvęs prastos iškalbos, todėl vietoj jo su Egipto faraonu kalbėjęs Aaronas. Jis prašė paklusti Dievo įsakymui ir išleisti izraelitus iš nelaisvės. Faraonas atmetė jų prašymą, bet buvo Aarono ir Mozės įspėtas, kad Dievas atsiųs 10 nelaimių. Išėjimo iš Egipto metu Aaronas buvo ištikimas Mozės pagalbininkas. Tačiau prie Sinajaus kalno jis pakluso žmonių reikalavimui ir padirbdino jiems stabą – aukso veršį. Vis dėlto Dievas jam atleido ir padarė pirmuoju Izraelio vyriausiuoju kunigu. Aaronas prižiūrėjo tam tikrą pamaldoms skirtą palapinę – kilnojamą maldyklą, kurioje aukodavo Dievui aukas už žmonių nuodėmes ir melsdavo jas atleisti. Kartais jis pavydėdavo savo broliui Mozei, kad pastarasis yra vadas.

Aaronas mirė sulaukęs 123 metų, izraelitams dar neįžengus į Kanaano žemę; palaidotas ant Horo kalno. Jam mirus, vyriausiuoju kunigu tapo jo sūnus Eleazaras.

Vaizduojamas kaip senas žydų dvasininkas, dėvintis skraistę, papuoštą varpeliais, turbaną arba galvos apdangalą – popiežiaus tiaros prototipą, laikantis smilkytuvą ir giminės vado ženklą – žydinčią lazdą.

## Šaltiniai

1. ↑ Aaronas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Presbiterionai

**Presbiterionai** – viena iš evangelikų reformatų atšakų. Presbiterionų esama anglosaksų šalyse, daugiausiai Škotijoje, Anglijoje, JAV. Pavadinimas *presbiterionai* kilęs iš gr. *presbyteros*, „vyresnysis", kuris Naujajame Testamente nurodo bendruomenės vadovo pareigas.

Bažnyčią sudaro bendruomenės, kurias valdo konsistorija, sudaryta iš renkamų presbiterių ir pastoriaus, susijungusios į asosiacijas, valdomas presbiterijos, sudarytos iš presbiterių ir pastorių, atstovaujančių kiekvienai bendruomenei.

Presbiterionų bažnyčia yra Pasaulinės reformatų bažnyčių sąjungos narė.

Bažnyčią įkūrė John Knox XVI a. antroje pusėje Škotijoje. Valstybine Škotijos religija tapo 1592 m.

Vestminsterio tikėjimo išpažinimas, priimtas 1647 m., yra antras po Biblijos presbiterionų tikėjimo šaltinis.
Ozėjas

**Ozėjas** (hebr. הושע, "išgelbėjimas") – biblinis pranašas, Ozėjo knygos autorius. Gyveno ir pranašavo Izraelio karalystėje Jeroboamo II laikais iki pat Izraelio žlugimo ir jo sostinės Samarijos sugriovimo.

Kaip ir Amosas, Ozėjas kovojo su stabmeldyste, įsišaknijusia tarp izraelitų, kreipė jų veidus į Viešpatį.

Biblijos pasakojimas sako, kad Ozėjo žmona buvo palaida moteris, dėl kurios neištikimybės jie išsiskyrė. Viešpats liepė Ozėjui susigrąžinti ją ir pakęsti, tokiu būdu leidęs susitapatinti su Dievu, pakenčiančiu neištikimąjį Izraelį. Šie įvykiai dar karščiau uždegė Ozėją, dėl kurio pamokslų tarp izraelitų vyko atgaila ir sugrįžimas prie nuoširdaus tikėjimo. Ozėjas tiesiogiai sako, kad Dievas nusisuks nuo žydų ir pakvies pagonis, tikinčius Jį į savo Karalystę.

Ozėjo knygoje yra pranašysčių apie Mesiją ir jo tarnavimo vaisių. Pavyzdžiui, ypatingai krikščioniškais laikais įžymi eilutė, siejama su Jėzaus Kristaus pergale prieš mirtį ant kryžiaus: "O mirtie, kur tavo rykštės! O Šeole, kur tavo geluonis!" (Oz.13:14)

Ozėjas gyveno apie 800 m. iki Kristaus.
Enciklika

**Enciklika** (nuo lot. encyclica arba gr. ενκυκλιος) – pagrindinis katalikų popiežiaus dokumentas dėl konkrečių visuomenės problemų ar klausimų, adresuotas tikintiesiems arba kurios nors šalies vyskupams. Laikomas antru pagal svarbą po Apaštališkosios konstitucijos.

Dažniausiai enciklika rašoma lotynų kalba, kartais šiuolaikinėmis kalbomis, tuomet pavadinama pirmojo sakinio pirmaisiais žodžiais. Virš pavadinimo užrašomas adresatas, tai yra žmonių grupė, kuriems ši enciklika yra skirta (pvz., ad patriarchas, primates, archiepiscopos, episcopos aliosque locorum ordinarios). Taip pat nurodomas parašymo laikas.

Enciklikos atitikmenų yra ir anglikonybėje bei stačiatikybėje.

## Nuorodos

* Enciklika "APIE ŽMOGAUS GYVYBĖS VERTĘ BEI NELIEČIAMUMĄ"
* Popežiaus enciklikų sąrašas
Tekstas:Nag Hammadi biblioteka/Apaštalo Pauliaus malda

(Maždaug dviejų eilučių trūksta) [savo] šviesą, duok man savo
[malonę! Mano ] išvaduotojau, išvaduok mane, nes [aš esu] tavo; tas,
kuris (gimė) iš tavęs. Tu esi [mano] protas; pagimdyk mane! Tu [esi]
mano lobynas; atsiverk man! Tu esi mano pilnatvė; pasiimk mane prie
savęs! Tu– (mano) poilsis: duok man tokią tobulybę, kurios neįmanoma
suvokti.

Aš kviečiu tave, kursai esi ir anksčiau buvai varde, kuris
išaukštintas aukščiau kiekvieno vardo,per Jėzų Kristų, Viešpačių
Viešpatį, amžių Karalių; duok man savo dovanas, kurių tau negaila,
per žmogaus Sūnų, Dvasią, [tiesos] Parakletą. Duok man valdžią, [kai
aš] prašau tave, duok mano kūnui išganymą, kai aš prašau per
Evangelistą, ir išvaduok mano amžinas
Abelis

**Abelis** – Biblijos personažas, antrasis Adomo ir Ievos sūnus, avių piemuo. Jį nužudė brolis Kainas, nes Dievas priėmė ne pastarojo auką.

Krikščionys Abelį laiko pirmuoju kankiniu, Jėzaus Kristaus prototipu. Kaino ir Abelio aukos siužetas aprašytas Pr 4, 2-7.

## Šaltiniai

1. ↑ Abelis. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Atonas (dievas)

thumb|Faraonas Echnatonas garbina Atoną

**Atonas** (*Aton*) – senovės egiptiečių saulės dievas. Garbintas jau faraono Amenchotepo III laikais (XV a. pab.– XIV a. pr. Kr. pr.).

Tikėta, kad Atonas sukūrė dangų, žemę, žmones, gyvūnus, yra gyvybės šaltinis. Amenchotepas IV (XIV a. pr. Kr.) paskelbė Atoną vieninteliu Egipto dievu ir savo vardą pakeitė į Echnatoną, reiškiantį „malonus Alanui“. Po Echnatono mirties faraonas Tutanchamonas uždraudė garbinti Atoną. Kulto centras buvo Achetatonas (išliko šventyklos griuvėsių).

Vaizduojamas kaip saulės diskas.

## Šaltiniai

1. ↑ Atonas (dievas). Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
Maresa

**Maresa** – miestas Izraelyje, žemose kalvuose, apie 30 km. į pietus nuo Jeruzalės. Jį įtvirtino Rehabeamas. Vėliau karalius Asa sutriuškino stambią Sudano kariuomenę. Pranašas Michėjas išpranašavo, kad Maresa žlugs.

ⴲ *Šis straipsnis apie Senovės pasaulį nebaigtas. Jūs galite prisidėti prie Logos projekto papildydamas šį straipsnį.*
Achmadija

**Achmadija** – musulmonų sunitų religinis judėjimas, kurį 1889 m. Indijoje įkūrė Mirza Gulamas Achmadas (1839-1908 m.). Jis pasiskelbė mesiju, Krišnos avatara. Jo mokymas išdėstytas 80 veikalų, parašytų urdu ir arabų kalbomis. Skelbė grįžimą prie ankstyvojo islamo, visų musulmonų, religijų ir žmonių lygybę.

Mokymas išplito Irane, Pakistane, Afganistane, arabų šalyse, V. ir Rytų Afrikoje, Amerikoje, Europoje (ypač Didžiojoje Britanijoje). Daugelyje kraštų achmadijos nariai nepripažįstami musulmonais. Pasaulinės islamo lygos požiūriu, šis religinis judėjimas yra kenksmingas islamui.

## Šaltiniai

1. ↑ Achmadija. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Pikų dama

**Pikų dama** – šiuolaikinio folkloro personažas, (piktoji) dvasia, kurią galima iškviesti specialaus ritualo metu. Laikoma pavojinga. Savo funkcijomis labai panaši esybė anglakalbiuose kraštuose žinoma kaip „Bloody Mary“. Pavadinimas „Pikų dama“ veikiausiai prilipo A. Puškino apsakymo tokiu pačiu pavadinimu dėka.

## Nuorodos

* Rašytoja A. Žagrakalytė tinklalapyje bernardinai.lt atpasakoja Pikų damos iškvietimą.
Tekstas:Nag Hammadi biblioteka/Dėkojimo malda

## DĖKOJIMO MALDA NHC 6.7

Tai yra malda, kurią jie kalbėjo: mes dėkojame Tau! Kiekviena siela ir širdis pakelta į Tave, kuris turi nepajudinamą vardą, 64 " Dievo" vardu pagarbintas ir giriamas vardu "Tėvas", nes į viską ir pas kiekvieną ateina Tėviškas gerumas, palankumas ir meilė, ir kiekvienas mokymas gali būti mielas ir aiškus, duodantis mums protą, kalbą ir žinojimą: protą – kad galėtume suprasti Tave, kalbą – kad galėtume išaiškinti Tave, žinojimą – kad pažintume Tave. Mes džiaugiamės, kad Tavo pažinimu esame apšviesti. Mes džiaugiamės, kadangi parodei mums Save. Mes džiaugiamės, kad nors ir mes esame kūne, Tu padarei mus dieviškais per Tavęs pažinimą. Tavęs siekiančio žmogaus dėkojimas yra vienas: kad mes žinotume Tave. Mes pažinome Tave dvasine šviesa. Gyvybės gyvybę, mes pažinome Tave. Kiekvieno kūrinio isčios, mes pažinome Tave. Įsčios, nėsčios Tėvo prigimtimi, mes pažinome Tave. Pradedančio Tėvo amžinasis pastovume, šituo būdu mes pagarbinome Tavo gerumą. Yra vienas prašymas, kurio mes prašome: mes norime būti sutvirtinti žinojime. Ir yra viena globa, kurios trokštame: kad nesukluptume šitokiame gyvenime. Kai jie maldoje pasakė šiuos dalykus, jie apkabino vienas kitą ir nuėjo valgyti savo šventą maistą, kuriame nėra kraujo. 95.3.19

**Vertė Tomas Girdzijauskas, Кaunas, 1992**
Tanachas

**Tanachas** (hebr. תנך) – judėjų šventraštis. Jo turinys apytiksliai atitinka krikščioniškojo Senojo Testamento kanoną, tiksliai atitikdamas protestantų naudojamą kanoną.

Trys **T**a**N**ac**H**o pavadinimo priebalsės – tai trijų jo dalių abreviatūra (Įstatymas (Tora), Pranašai (Nevijim) ir Raštai (Ketuvim)).

## Tanacho turinys

Tanachas aprašo pasaulio ir žmogaus sukūrimą, Dievo ir žmogaus sandorą bei įsakymus, o taip pat žydų tautos istoriją nuo jos atsiradimo iki Antrosios Šventyklos periodo. Žydai šias knygas laiko šventomis, kadangi jos buvo parašytos pranašų su „ruach akodeš“ (šventumo dvasia).

## Tanacho sandara

Tanachą sudaro 24 knygos. Knygų sandara identiška protestantų Senajam Testamentui, tačiau skiriasi knygų eiliškumu. Vis dėlto, Babilono Talmudas nurodo tvarką, kuri skiriasi nuo priimtos šiandien. Katalikų ir stačiatikių Senojo Testamento kanonai turi papildomų knygų iš Septuagintos, kurių Tanache nėra.

Žydų Tanacho kanonas skirstomas į tris dalis pagal žanrą ar knygų parašymo laikmetį.

1. Įstatymas, arba Tora, į kurią įeina Mozės Penkiaknygė;

2. Pranašai, arba Nevijim, sudarantys be pranašiškų, kai kurias knygas, kurias šiandien įprasta laikyti istorinėmis kronikomis.
Pats Nevijim skirstomas į tris skyrius:

* „Ankstyvieji pranašai“: Jozuės, Teisėjų, 1 ir 2 Samuelio, 1 ir 2 Karalių knygos;
* „Vėlyvieji pranašai“, sudarantys tris „didžiųjų pranašų“ (Izaijo, Jeremijo, Ezekielio) knygas ir 12 „mažųjų pranašų“. Rankraščiuose „mažieji pranašai“ buvo neskirstomi ir laikomi viena knyga.

3. Raštai, arba Ketuvim, sudaro Izraelio išminčių kūrinius ir poeziją.
Ketuvim dalyje išskirdavo „penkių rankraščių“ rinkinį, sudarytą iš Rūtos, Giesmių giesmės, Raudų, Mokytojo (Ekleziasto arba Koheleto) ir Esteros knygų, surinktų pagal kasmetinius skaitymus sinagogose.

Daugelis senovės autorių Tanache apskaičiuoja 24 knygas. Žydų skaičiavimo tradicija apjungia 12 mažųjų pranašų į vieną knygą, o taip pat 1-2 Samuelio, 1-2 Kronikų, 1-2 Karalių laiko viena knyga. Į vieną knygą jungiami Ezra ir Nehemijas. Be to, kartais, jungiamos Teisėjų ir Rūtos bei Jeremijo ir Raudų poros, todėl bendrasis Tanacho knygų skaičius prilyginamas 22 pagal žydų abėcėlės raidžių skaičių. Krikščioniškoje tradicijoje kiekviena šių knygų laikoma atskira, todėl Senajį Testamentą sudaro 39 knygos.
Gideonas

thumb|right|250px|XVIII a. rusų ikona, vaizduojanti Gideoną.
**Gideonas** − Izraelio teisėjas, nugalėjęs midjaniečius, kurie, pasak Biblijos, tuo metu buvę vieni iš aršiausių Izraelio priešų. Teisėjų knygoje pasakojama apie tai, kaip Gideonas slapta malė kviečius, kai pasirodė Viešpaties pasiųstas angelas ir pašaukė jį išvaduoti Izraelį iš midjaniečių. Kad įsitikintų, jog jį iš tiesų šaukia Dievas, Gideonas paprašė įrodymo, ir Dievas du kartus davė ženklą, kurio jis prašė.

Iš tūkstančių vyrų, atsiliepusių į Gideono kvietimą kovoti su midjaniečiais, jis išsirinko 300. Šiuos vyrus padalijo į tris būrius, visiems davė ąsočių, žibintų ir trimitų. Naktį jie įsiveržė į priešo stovyklą. Tarp midjaniečių kilo panika, jie puolė vieni kitus ir buvo izraelitų išblaškyti. Po šios Gideono pergalės iki pat jo mirties, 40 metų, šalyje buvo taika.

## Šaltiniai

Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
Mirabar

The empire of **Mirabar** is an underground realm populated mainly by dwarves. Many of Mirabar's inhabitants followed the once-king Tornamild when the Auburn Covenant was signed, centuries ago. These dwarves left the underground empire and joined the humans of the united towns of Rova to form the Rovain Kingdom.

While Mirabar has no contact with the surface, it is presumed that dwarven life still goes on under the ground.

The deep caverns that host the empire are home to many dangerous beasts. It is rare for anyone to venture far enough to reach any of Mirabar's three great cities.
Imagine That!/Home Video

These are the home video releases for Imagine That!.

## List

* January 15th, 2002 (*Word Entertainment/HiT Entertainment*)
* February 4th, 2003 (*HiT Entertainment reprint, VHS only*)
* February 10th, 2004 (*Warner Home Video/HiT Entertainment reprint*)
* October 5th, 2004 (*Sony Wonder/HiT Entertainment reprint*)
* December 26th, 2007 (*DVD reprint by Genius Products/HiT Entertainment as part of Friendship and Imagine Double Feature*)
* January 26th, 2012 (*Vivendi Entertainment/Word Entertainment reprint*)
* October 22nd, 2013 (*Anderson Merchandisers/Word Entertainment reprint*)

## Trivia

* The February 2004 reprint was released on the same day as An Easter Carol.
* The October 2004 reprint was released on the same day as Holiday Double Feature.
* The 2012 reprint was released on the same day as If I Sang a Silly Song...
* The 2013 reprint was released on the same day as Merry Larry and the True Light of Christmas.

## Gallery

2002/2003 Word Entertainment/HiT Entertainment VHSIT2004DVD.jpg2004 Warner Home Video/Sony Wonder/HiT Entertainment DVDIT2012DVD.jpg2012 Vivendi Entertainment/Word Entertainment DVDIT2013DVD.jpg2013 Anderson Merchandisers/Word Entertainment DVD
Play Options

## List of Play Options

* Rest of Big Idea DVD's - just skipped to black
* You're in Love, Charlie Brown - This is the way scene
* A Charlie Brown Christmas - Charlie Brown trimming the tree scene
* The Wright Brothers at Kitty Hawk - Charlie Brown, Dolly, Linus, Peppermint Patty and Marcie screaming with Snoopy's flying machine with rockets passing through
* YNECB & TSOC - The circle shrinks to black
* It Was My Best Birthday Ever, Charlie Brown - Shower scene
* Mimi and Linus van Pelt's Big River Rescue - The raft passing through
* Heather Wold - Heather and her butlers in the kitchen scene
* Is This Goodbye, Charle Brown? - Car driving scene
* Dolly... the Girl Who Became Queen - Haman's car going to the right
* King Cavis and the Ducky - Stealing Thomas' ducky scene
* You're in the Super Bowl, Charlie Brown - Cavis, Melody-Melody and Millward running to the camera
* A Charlie Brown Valentine - Valentine hearts swipe up
* It's Christmastime Again, Charlie Brown - Seymour's rocket passing through
Abatija

**Abatija** – katalikų vienuolių senesniųjų ordinų, tokių kaip benediktinai,cistersai ir kt., vienuolynai, valdomi abato.

Kelios abatijos sudaro draugiją, vadovaujamą abato pirmininko, o draugijos – kongregaciją. Šiai vadovauja abatų pirmininkų renkamas abatas primas. Abatija pavaldi popiežiui.

## Šaltiniai

1. ↑ Abatija. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Ahabas

**Ahabas** (hebr. אַחְאָב – „Tėvo brolis“; 874-853 m. pr. Kr.) – Izraelio karalius, Omrio sūnus. Jam valdant suklestėjo šalies ūkis.

Ahabas vedė Jezabelę, Sidono karaliaus dukterį, ir pradėjo garbinti Baalą, jos tautos dievą. Dėl Baalo kulto kilo pranašo Elijo vadovaujamas pasipriešinimas.

853 pr. Kr. buvo vienas karo vadų mūšyje prie Karkaro, kuriame jungtinė Izraelio, Judėjos ir Damasko kariuomenė atrėmė Šalmanesero III vadovaujamą asirų puolimą. Kilus konfliktui su Damasku žuvo Ramotgileado mūšyje.

## Šaltiniai

1. ↑ Ahabas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Angelas

**Angelas** (lot. *angelus* iš graikų *angelas* – pasiuntinys) – antgamtinė dvasinė būtybė.

Žinomas judaizme, krikščionybėje, islame. Katalikų ir stačiatikių bažnyčiose angelai garbinami kaip šventieji. Biblijoje (Senajame Testamente vadinamas Jahvės angelu, Naujajame – Viešpaties angelu) šlovina Dievą, atstovauja jam žemėje, vykdo Dievo valią (globoja teisiuosius, baudžia nusidėjėlius ir kt.). Dažniausiai minimi angelai - Mykolas, Rapolas (tik apokrifuose), Gabrielius; krikščioniškoje tradicijoje jie dar vadinami arkangelais.

Dionisijui Areopagitui priskiriamame traktate „Apie dangiškąją hierarchiją“ (V a.) angelai suskirstyti į 3 grupes (hierarchijas) po 3 eiles (chorus). Pirmoji grupė – serafimai, cherubinai, sostai – supa Dievo sostą ir šlovina Dievą, antroji – viešpatystės, galybės, valdžios – valdo žvaigždes ir stichijas, trečioji – kunigaikštystės, arkangelai, angelai – Dievo ir žmonių tarpininkai, jo pasiuntiniai žemėje.

Viduramžiais angelai buvo filosofinių svarstymų objektas (Tomas Akvinietis aptarė jų skaičių, prigimtį, pažinimo pobūdį ir kt.). Šiuolaikiniai teologai angelą dažniausiai naudoja tik kaip metaforišką Dievo veiklos apibūdinimą. XX a. mene ir krikščioniškoje bei parakrikščioniškoje (oficialių Bažnyčių nepripažįstamų krikščioniškųjų judėjimų) dvasinėje literatūroje vėl susidomėta angelologija.

## Šaltiniai

1. ↑ Angelas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Logos:Nag Hammadi biblioteka

**The Nag Hammadi Library Codex Index**

Naujiena! – kai kurių tekstų originalai prienami Books.Google.com

Nag Hammadi biblioteka/Įvadas į gnosticizmą

## Codex I (The Jung Codex)

1. **Nag Hammadi biblioteka/Apaštalo Pauliaus malda**, The Prayer of the Apostle Paul
2. The Apocryphon of James:
	1. (Williams translation)
	2. (Cameron translation)
3. The Gospel of Truth:
	1. (Grant translation)
	2. (Attridge & MacRae translation)
4. **Nag Hammadi biblioteka/Traktatas apie prisikėlimą**, The Treatise on the Resurrection
5. The Tripartite Tractate

## Codex II

1. **Jono Apokrifas**, The Apocryphon of John\* (long version), Апокриф Иоанна
2. The Gospel of Thomas, Евангелие от Фомы:
	1. (**Tomo Girdzijausko redakcija 1**),
	2. (Tomo evangelija be įvado, be filtro)
	3. (Tomo evangelija be įvado, filtruota)
	4. (Tomo evangelija TG redakcija 0)
	5. (Patterson & Meyer translation)
	6. (Lambdin translation)
	7. (Grondin interlinear translation),
3. **Pilypo evangelija**, The Gospel of Philip
4. The Hypostasis of the Archons
5. On the Origin of the World\*
6. **Nag Hammadi biblioteka/Sielos aiškinimas**, The Exegesis on the Soul
7. **Tomo Kovotojo knyga**, The Book of Thomas the Contender

## Codex III

1. The Apocryphon of John\* (short version)
2. The Gospel of the Egyptians\*
3. Eugnostos the Blessed\*
4. The Sophia of Jesus Christ
5. The Dialogue of the Savior

## Codex IV

1. The Apocryphon of John\* (long version)
2. The Gospel of the Egyptians\*

## Codex V

1. Eugnostos the Blessed
2. The Apocalypse of Paul
3. The (First) Apocalypse of James
4. **Antrasis Apreiškimas Jokūbui**, The (Second) Apocalypse of James
5. The Apocalypse of Adam

## Codex VI

1. **Petro ir 12 apaštalų darbai**, The Acts of Peter and the Twelve Apostles, Деяния Петра и двенадцати апостолов.
2. Nag Hammadi biblioteka/Griaustinis tobulas protas, The Thunder, Perfect Mind
3. Nag Hammadi biblioteka/Tikrasis mokymas, Authoritative Teaching
4. The Concept of Our Great Power
5. Plato, Republic 588A–589B
6. **Aštuonetas ir Devynetas**, The Discourse on the Eighth and Ninth,Рассуждение о восьмерке и девятке .
7. **Dėkojimo malda**, The Prayer of Thanksgiving,Молитва Благодарения, перевод А. Неверова.
8. Asclepius 21–29

## Codex VII

1. The Paraphrase of Shem
2. The Second Treatise of the Great Seth
3. The Apocalypse of Peter
4. The Teachings of Silvanus
5. The Three Steles of Seth

## Codex VIII

1. Zostrianos
2. The Letter of Peter to Philip

## Codex IX

1. Melchizedek
2. The Thought of Norea
3. **Tiesos liudijimas** The Testimony of Truth

## Codex XI

1. The Interpretation of Knowledge. Originalo teksto dalis BooksGoogle
2. A Valentinian Exposition
	1. On the Anointing
	2. On the Baptism A
	3. On the Baptism B
	4. On the Eucharist A
	5. On the Eucharist B
3. Allogenes
4. Hypsiphrone

## Codex XII

1. **Seksto sentencijos**, Seksto sentencijos, The Sentences of Sextus, Изречения Секста.
2. The Gospel of Truth:
	1. (Grant translation)
	2. (Attridge & MacRae translation)
3. (fragments)

## Codex XIII

1. Trimorphic Protennoia
2. On the Origin of the World\*

### Nuorodos

* Gnosis.org NHC indekso originalas
* Gnostiškoji biblioteka iš Nag Hammadi