הסוד של אמבר

## Zelazny and Ed Greenwood - A Secret of Amber (Amberzine #12–15, March 2005)

סיפור קצר שרוג'ר זילאזני ואד גרינווד (היוצר של Forgotten Realms) יצרו במהלך התכתבויות ביניהם בכנסי מד"ב שונים, סיפור שנקטע במותו של זילאזני.

"זה התחיל להיגמר", ספר שאהבתי - הספר.

אני מתעניין במתינות (חדר העבודה של אבי היה מלא בכל מיני ספרים, וכל פתיחה חדשה של דף עשויה לחשוף כמעט כל דבר), קראתי עוד ועוד.

"איפה לעזאזל הייתי?" נתפסתי על ידי סיפור זה.

שלושים וקצת שנים חלפו על פני וקפאו לפתע עכשיו.

מלמעלה, אני מביט מטה לעבר ארדן, עם להב כסוף ביד אחת ועקצוץ קר של טראמפ בשנייה.

אני עדיין מחובר לאותו סיפור. אני חושב שתמיד אהיה.

אני רוצה להאמין שאמבר היא אמיתית, ושהמקום הזה הוא רק צל.

במהלך השנים האלה, קראתי וקראתי שוב ושוב את הספר תשעה נסיכים לאמבר - וכל פעם שיצא כל סיפור חדש, אני והחבר טוב שלי דייב "אכלנו" את אותם סיפורים בשקיקה,

טיילנו בפארקים ליד הבתים שלנו במשך שעות תוך השערות לגבי מי מבני המלוכה עומד מאחורי מה. מי הולך לתקוף, מי הולך לכרות ברית לא אמינה עם מי.

כתבתי את הספרים שלי. העזתי לנסוע לכנסים של מד"ב.

הגיע יום שבו אדם עם משקפיים כמו שלי ישב ליד שולחן, חתם על הספרים, שורה ארוכה של מעריצים נדחפה לפניו בשקיקה. אני הייתי אחד מהם, והספר שבידי היה העותק היקר לי של של תשעה נסיכים לאמבר.

הוא פתח את הספר במיקום שבו הונחה הסימניה שלי. בטיפשותי שכחתי את הסימניה שלי בספר.

"בטיפשות" כי הסימניה הובילה לדף ובו מילותי אלו:

          ***היא הרימה גבה. "חשבתי עליך טוב יותר, אחי. נראה שטעיתי".***

***לגמתי מהיין שלי. "כן נראה שטעית. שוב."***

***שתיקה. היא הרימה את הגבה השניה שלה.***

***נתתי לה עוד שתיקה.***

***"נו. קורווין?"***

***"אכזבה," אמרתי, בעודי לוגם מכוס שלי, "היא חיה שנעה בלהקות".***

ואדון אמבר הרים את מבטו מהשרבוטים שלי וחייך. "פיונה" הוא אמר. זו לא הייתה שאלה, אבל הנהנתי וגיחכתי כמו אידיוט. הוא חייך אלי חיוך רחב וכתב:

          ***"בעוד ששנינות היא ציפור שחומקת מידם של יותר מדי נסיכים."***

***משכתי בכתפי. "חוסר ההסכמה שלך מדאיג אותי אפילו פחות מהרגיל, פי. כל הדברים נחשבים."***

***היא הזיזה את ראשה במהירות, שיערה היה אדום כלהבה. "אבל אולי זה צריך להדאיג אותך. כל הדברים נחשבים."***

***הזזתי את גבותי, רוקנתי את הכוס שלי, הורדתי את המגפיים שלי מהשולחן ופניתי לדלת.***

***היא ציחקקה, מאחורי.***

***עצרתי, נמנעתי מלהסתובב והמתנתי. פיונה מעולם לא יכלה להתאפק מלהראות לכולנו שהיא צעד אחד קדימה לפני כולנו.***

***"אתה חוגר את הלהב שלך," היא אמרה. "טוֹב."***

***יצאתי החוצה, בלי להשיב לה בהערות חכמות. עם לפחות שלוש רוחות רפאים רצחניות שרודפות את טירת אמבר, הזמן לדברים כאלה עבר.***

הוא הרים את מבטו מהספר והסימנייה בחזרה אליי, וצחק כשראה את התג שלי, ואת השם שלי עליו.

"כן," מלמלתי, "התכוונתי לדבר איתך על זה. אך בית החולים -"

"נתן לך לצאת למשך היום. שמח שבאת". שוב החיוך.

"טוב, אה, תודה. נתראה בשנה הבאה”, אמרתי והתכוונתי לזה.

הוא מעולם לא חתם על הספר שלי, נזכרתי בזה מאוחר יותר, אבל הייתה לי את הסימניה היקרה הזו - ורעיון. חשבתי הרבה זמן, ואז כתבתי בזהירות מתחת לדבריו של רוג'ר:

          ***ברק פגע בקולביר, אי שם מחוץ לחלונות, כשעשיתי את דרכי חזרה לחדרי. לא ראיתי אף אחד.***

***אש עלתה על השבכה (המחיצה), אך הכל היה כפי שהשארתי אותו. מה שאומר שהמשקה שבחרתי היה שימושי. בחרתי בנדיבות.***

***מלא ברוח טובה, פתחתי ספר טוב וחיכיתי לכל הרוחות שעלולות לבוא.***

תן לשנה לעבור, יותר מאחת, אבל עם הזמן יהיה עוד כינוס, ועוד כנס, האחרון של רוג'ר. העברתי לו את הספר פתוח, עם הסימניה בתוכו.

הוא הרים את מבטו אליי בחיוך, והסיט את מבטו כדי לקרוא את מה שכתבתי, ואז כתב מתחתם:

          ***זה היה מאוחר מאוד, או מוקדם למדי, לפני שאחד הקירות נפתח במקום שבו הוא לא היה אמור להיפתח, משהו שהיה גם כסוף וגם כצל יצא ממנו והצטרף אלי.***

***גרייסוונדיר הרגישה טוב בידי, הנחתי את מה שסיימתי לשתות מכוס היין שלי בצד והמתנתי.***

***סבלנות, הם אומרים, היא בעיקר סגולה לפסלים, אבל היה לי מספיק ניסיון מהטעויות שלי וכתמי דם הם גיהנום להסרה משטיחים טובים.***

***באה לחישה, מתוך החושך: "קורווין. זה זמן?"***

עוד שנה, עוד ספר חדש של אמבר, ועד אז כתבתי את הדברים שלי תחת הכתב של רוג'ר:

          ***אז הוא הכיר אותי. יש לו את היתרון וכל זה. זמן למה?***

***"לא," אמרתי בתקיפות רבה. "לך מפה".***

***תנועה בחישה של צל כסוף, עולה לפני. "אני לא חושש, נסיך אמבר. אני חייב לקבל את הדם שבשבילו באתי". הלחישה הייתה קרובה, ורעבה, ולגמרי לא מוכרת.***

***פסעתי אחורה וחתכתי את האוויר שלפני עם הלהב שלי. "נניח שתגיד לי למה. ומה השם שלך, בזמן שאתה כאן".***

***התשובה הייתה צחקוק שאכן נראה מוכר, איכשהו, ולפתע הצללים רתחו לפני לכדי חצי תריסר של להבים דוקרים וחותכים, וגרייסוונדיר צלצלה במחאה, ניצוצות עפו סביבי.***

***שקלתי לומר כמה גסויות, אך ויתרתי על כולם.***

***פיונה הקדימה אותי. שוב.***

***"הנסיך השוטה," היא כינתה אותי פעם. וכך היא תכנה אותי שוב, אם יתמזל מזלי בדקות המתנשפות הבאות. אם אהיה מספיק מהיר.***

***ברק פגע בטירה, אי שם בקרבת מקום. דבר שכשלעצמו לא היה צריך לקרות, מה עם קסמי ההגנה (enchantments) -***

***חודה של חרבי נמסה אל תוך הצל, ואחר כך שוב, הלהב שלי נגס בלא כלום שמעבר.***

***מהלא כלום נשפך נוזל על הרצפה שלי שצבעו כסף, הנוזל חרך את השטיח שלי ועשן עלה ממנו בפתאומיות.***

***"נסיך אמבר!" האורח שלי סינן בכאב. "אתה נלחם טוב!"***

***שוב פגעתי.***

קומץ שנים עברו, עוד כנס, שנינו מבוגרים עכשיו, אבל החיוך שלנו חריף כתמיד.

רוג'ר נשען לאחור כדי לקרוא את כל מה שכתבנו, הפעם, הוא הושיט את ידו ולחץ את ידי. ואז הוא כתב:

          ***הצללים ברחו מפני, ואני נשארתי לבדי.***

***הספר שקראתי היה זרוק על הרצפה, מושחר. לעזאזל. הבזק של ברק ריצד. תהיתי אם אי פעם אדע במה נלחמתי, או למה. פוליטיקה משפחתית נראתה מעייפת כתמיד.***

***שלוש רוחות רפאים, בנדיקט אמר, והוא עמד לומר עוד משהו אך הוא הסתובב במהירות. מה שאומר שהוא זיהה את האחד שהוא ראה.***

***כך גם מצית העששיות, לפני שרוח הרפאים שהרגה אותו, השיגה אותו ושרפה את גולגולתו החשופה, מבפנים.***

***מאז, קולן מת, ולפני כן, אחד הטבחים ושבע משרתות, או יותר.***

***ואז הם הביטו לעברנו. פלורה כמעט נפלה וגם ג'וליאן. כִּמעַט.***

***אנחנו די קשוחים, אנחנו בני אמבר.***

צחקתי מזה, וגם הוא. הלכתי הביתה והרהרתי כמה חודשים לפני שכתבתי מתחת לדבריו:

          ***הקיר שלי היה מוצק כתמיד, אז הוצאתי עששית והלכתי לחפש צרות. משהו שנסיכי אמבר אף פעם לא עושים, על פי אחד הדברים שדרופה מספר בטיוליו הקטנים.***

***הו הו.***

***"אל תמהר מדי," אמר לי אבא פעם, כששברתי משהו בזעם על אריק. אבל אז, הרבה השתנה מאז היעלמותו של אבא.***

***הרבה, אכן. ירדתי במדרגות כשצללים וכסף התערבלו מתחתי ומעליי שוב, בליווי צחוק רפאים.***

***נאנחתי. זה הולך להיות אחד מאותם הלילות.***

וכשנדמה היה לי שדרכינו יצטלבו בפעם הבאה, זה היה אמור להיות בכנס -GenCon שבו רוג'ר זלאזני היה אמור להיות אורח הכבוד, ואני אהיה בפאנלים הרגילים שלי, ועוד פאנל אחד איתו. ציפיתי לשעה נעימה של העברת הסימנייה הזאת אליו - שני פאנלים ותכננתי להביא איתי עוד - חשבתי על השלמת התכתבויות הלוך ושוב על השולחן בזמן שהשבנו על שאלות וקיימנו דיונים, וזאת כדי שנוכל לקדם את הסיפור.

הטיול הקטן שלנו אל תוך אמבר. האם אוכל לקבל את הריקוד הזה, בבקשה? כן, אשמח לקבל את אותו הדבר שוב, תודה!

אבל לאלים היו רעיונות אחרים. רוג'ר לא הצליח להגיע לקיץ, הוא עזב אותנו, לתמיד, ועכשיו לעולם לא אדע איך זה הסיפור היה נגמר.

לעזאזל עם הכל.

אבל תודה לך, רוג'ר. תודה.

תודה לך, אדון אמבר.