Gandi Greenwood

Gandhi Greenwood formava part del consell de savis que governava la comunitat de gnoms del bosc on vivia, a Quitània, a la vora est del Lir.

Allí gaudia d’una vida alegre i tranquila amb la seva familia (la seva dona i 4 fills, dos nens, dos nenes), dedicant-se a les seves tres grans passions: l’estudi de la màgia (the Weeve i Mistra la seva deesa), l’estudi de la naturalesa (de botànica i el món animal) i fumar pipa.

Però un dia el conflicte va irrompre al Bosc. Rumors van arribar a la cort d’un regne proper que un unicorn habitava aquest bosc. La filla del rei estava greument malalta, i els consellers arcans de sa majestat sabien que la banya dels unicorns tenen propietats màgiques capaces de curar tot tipus de malalties.

Impulsats per tot tipus d’incentius, mercenaris, nobles y caçadors furtius van començar a invair el Bosc. Naturalment, el Bosc va respondre. I una guerra va començar. A mesura que el temps passava i la jove princesa empitjorava, la agressivitat dels mètodes per caçar l’unicorn escalava. Elfs del bosc, esquirols, druides, nimfes, ossos, ents… fills de comtes, cavallers, aventurers,  servents, pagesos, caçadors… cada vida sacrificada engreixava la espiral de violència.

El consell de savis de la comunitat gnómica es va reunir. Per aquell temps ja hi havia una corrent ideològica dominant que clamava acudir a la batalla. Gandi era l’únic pacifista que quedava, i va ser empresonat com un aliat de l’enemic per apostar per una vía no violenta per resoldre el conflicte.

La guerra finalment va arribar al sector del Bosc on vivien els gnoms. I van passar per l’espasa i prendre foc al seu poblat. Gandi estava en una garjola subterrànea mentre tot això passava. La impotència infinita que va sentir al no poder fer res mentre sentia els crits de terror de la gent que estimava es la segona pitjor sensació de la seva vida. Per quan els barrots de fusta de la seva presó van perdre la vida i les propietats màgiques que el mantienien pres, no quedava res del seu poblat i la seva gent (va reconeixer alguns cadavers, entre ells la seva dona. La resta eren cadavers calzinats irreconeixibles, alguns del tamany que correspondria a gnoms de la edat dels seus fills. El mer pensament el feia enmalaltir). Tothom que coneixia i estimava va morir, la seva estimada, qui sap si els seus fills Harper, Vespyr, Hollie i Dandillion, pero a vegades encara conservava l’esperança que algun d'ells hagúes pogut fugir i sobreviure… però eren pensaments molt dolorosos.

La impotència infinita a dins de la garjola es va convertir en una ràbia encegadora. i la ràbia encegadora es va tornar sed de venjança.

Gandi mai hagués tingut exit si el Regne de Zenet no tingués un menospreci endèmic per totes aquelles races que consideren inferiors, entre ells, els gnoms. Mai haguessin pensat que un gnom insignificant podria infiltrar-se (shapechanging en una insignificant aranya) al mateix castell reial i calaria foc (conjurant un Fireball) a la torre principal, on residia la familia reial. Ull per ull, dent per dent, familia per familia. Va tornar al Bosc mentre les flames creixien darrera seu.

Pero quan va tornar al Bosc, un incendi enorme l’estava consumint. Els animals fugien esparverats. I allí, en mig del pànic, un petit colibrí estava fent l’impossible. Volava fins al rierol. Agafava aigua amb la seva diminuta boca. Volava fins al foc. Deixava anar l’aigua. I repetia el procés. Un porc senglar que el coneixia li va dir: “Para ja! Fugeix! No veus que no aconseguirás res! Un petit colibrí com tu no té el poder per apagar aquestes flames!”. El colibrí va deixar anar les tres gotes d’aigua que carregava sobre les flames mes properes, i llavors va respondre: “ja se que jo sol no puc. Però estic fent la meva part”

A Gandi Greenwood se li va trencar el cor. O el que li quedava. Es va desplomar de genolls, i va començar a somicar, totalment alié al caos que l’envoltava. Els teus ideals defineixen qui ets en la profunditat de la teva ànima. Les teves accions defineixen qui ets en el món. Havia trait els seus ideals. S’havia traït a ell mateix. Mentre un petit colibrí estava morint a marxes forçades per salvar el Bosc que estimava, ell venia de crear-ne un que alimentaria l’odi, la pèrdua i la espiral de violència que amenaçava en acabar amb tot allò que es bo en aquest món. Cadascú havia fet la seva part.

Gandi volia morir allà mateix. Derrotat, trencat, perdut. I així es com hauria d’haver estat, doncs no hi havia manera possible de no acabar engolit per les flames. Però es va despertar no sap quant temps despres, envoltat d’un mar de cendra, un mar de res, impossiblement intacte.

I allí, per les cendres que eren la seva familia, els seus veins i amics, per les cendres que eren els cadavers de les plantes i animals del Bosc que tant va estimar, per la vida d’un petit colibrí que va donar la seva vida, va fer un Jurament. “Se que jo sol no puc apagar aquestes flames que no pararan fins engolir tot allò per el que val la pena viure. Però des d’avui fins al dia de la meva mort, juro que faré la meva Part”. Amb una mica de cendra, es va dibuixar amb dos traços del seu polze un ocell al front. Així va sellar el seu Jurament.