Епікур

**Епікур** — давньогрецький філософ-матеріаліст.

До нас дійшли лише фрагменти праць філософа. Філософський напрямок епікуреїзм досить широко впливав на свідомість мислителів наступних етапів еллінської епохи, зокрема Риму.

## Біографія

Епікур народився в 341 р до н.е. в сім’ї Неокла і Херестрати. За кілька років до народження хлопчика його батько перебирається в афінське поселення на острові Самос в Егейському морі. Там Епікур і виховується. Протягом чотирьох років він вивчає філософію під керівництвом Памфілія, послідовника вчення Платона. Вже після цього, у віці вісімнадцяти років, Епікур відправляється в Афіни, де два роки буде проходити військову службу. Після смерті Александра Великого його наступник Пердікка переселяє афінян з острова Самос в місто Колофон, розташований на території сучасної Туреччини. Туди Епікур і відправляється після проходження служби. Він вчиться у Нозіфана, який відкрив йому вчення Демокріта.

Між 311 і 310 р.р. до н.е. Епікур вчителює в Мітіліно, проте після виникнення деяких розбіжностей з місцевою владою покидає це місто. Звідти він відправляється в Лампсак, де засновує власну школу. У 306 р до н.е. Епікур повертається в Афіни, де і пробуде до самої своєї смерті в 270 р до н.е. У цьому місті філософ отримує земельний наділ, де засновує школу, що отримала назву «Сад Епікура».

Епікур страждав від сечокам’яної хвороби, яка в 270 р до н.е. бере над ним верх, приводячи до смерті. Філософ помер у віці 72 років. За своє життя він ніколи не одружувався, а тому спадкоємців після себе не залишив.

## Етика

### Гедонізм і радість життя

Початкове положення і мета філософії епікуреїзму були тими ж, що і у інших філософських систем еллінізму: вихідним пунктом була теза про те, що щастя є найвище благо, а мета - пояснити, на чому грунтується щастя і як його можна досягти. Пояснення, яке дав Епікур, було найпростішим з усіх пояснень: щастя грунтується на насолоді задоволенням, а нещастя - у переживанні страждань. Це пояснення не було тавтологією, оскільки греки розуміли щастя як найкращу життя (евдемонія), в якій досягається доступне людині досконалість. Саму досконалість Епікур зрозумів абсолютно гедоністичною, в той час як інші школи бачили досконалість життя в чомусь іншому, ніж отримання задоволення. Гедонізм міцно з'єднався з ім'ям Епікура, хоча він не був його винаходом, бо він був давно відомий ще від Арістіппа. Епікур надав гедонізму оригінальний вид, який був дуже далекий від пересічного гедонізму Арістіппа.

Основною думкою Епікура була та, що для щастя достатньо відсутності страждання; відсутність страждання ми вже відчуваємо як задоволення. Це пояснюється тим, що людина з природи добра, а нещасною її робить страждання. Природний стан людини полягає в тому, що вона нічого хорошого і нічого поганого не зустрічає на своєму життєвому шляху, а це вже приємний стан, оскільки сам процес життя, саме життя є радістю. Це вроджена радість, про яку не треба піклуватися, ми носимо її в собі. В якості вродженої, вона незалежна. Нехай лише тіло буде здоровим і душа спокійною, тоді і життя буде прекрасним.

Це істотне місце в епікуреїзмі, оскільки тут гедонізм зв'язувався з культом життя. Життя є благо, єдине, яке дано нам у власність. Епікурейці у формі релігійного культу поклонялися життю, це була як би секта шанувальників життя. Тим не менш, вони усвідомлювали, що це благо обмежено і короткочасно. У порівнянні з природою, яка нескінченна, стійка і відроджується щоразу знову, людське життя лише епізод. Епікур вважав помилкою віру в метемпсихоз і періодичне повернення душі. Так склалося, що давня філософія усвідомила для себе цінність життя одночасно з усвідомленням її меншовартості. Висновок, зроблений з цього відкриття, був наступним: благо, яке ми осягаємо, необхідно оцінити і відразу ж скористатися ним, оскільки воно тимчасово і минуще. Необхідно ним скористатися відразу, не сподіваючись на майбутнє буття. Це була наскрізь земна етична доктрина.

### Зовнішні задоволення

Радість життя є головним елементом щастя, але не єдиним. Крім цієї внутрішньої радості, існують задоволення, що викликаються зовнішніми причинами. Вони (єдині, на які Арістіпп звернув увагу) в цілому іншого роду, ніж це стихійне задоволення від життя. Потребує вплив позитивних причин, якщо для них досить відсутності страждання (вони можуть бути названі «позитивними» на відміну від «негативних»), незважаючи на те, що будь-які почуття є позитивними. «Позитивні» ми носимо в собі, а «негативні» залежать від обставин і тому впливають на долю щастя; в силу цього вони не постійні. Для досягнення позитивних задоволень повинні бути виконані дві умови: необхідно мати потреби і необхідно, щоб вони були задоволені. Водночас радість життя проявляється не через потреби та їх задоволення. Причому, одні задоволення проявляються при відсутності потреби, а інші ж - за її задоволенні. Негативний задоволення відчуває той, чиє спокій не вимагає стимулу і змінитися не може, позитивні ж задоволення може отримати тільки той, хто піддається впливу і зміни.

Названі вище два види задоволення не рівні між собою. Тільки при запереченні задоволення, при відсутності потреб людина незмінно вільний від страждання. Там, де є потреби, там завжди існує загроза їхнього незадоволення, а проте і саме задоволення пов'язане зі стражданням. «Найбільше задоволення відчуває той, хто має найменше потреб». Отже, заперечення задоволення є більш значущим. У такому випадку воно складає, власне кажучи, мета життя. Для того, щоб цієї мети досягти, не потрібно турбуватися про задоволення, необхідно лише уникати страждання; не задовольняти потреби, а позбуватися від них. Позитивне задоволення є не метою, а лише засобом, саме засобом для приглушення страждань, коли вони турбують людину. Необхідно порвати з вихідним інстинктом, розпорядчим те, що необхідно уникати будь-якого задоволення, яке можна отримати; необхідно виробити в собі мистецтво помірності в задоволеннях і вибирати ті з них, які не тягнуть за собою страждань.

Позитивні задоволення бувають двоякого роду: або фізичні, або духовні. Співвідношення їх таке, що фізичні задоволення більш значущі, оскільки духовні не можуть існувати без них; їжа (як задоволення насичення) пов'язана з підтримкою життя, життя ж - перша умова щастя. Епікур говорив, що «задоволення шлунка є основою і джерелом будь-якого блага». Водночас духовні блага є вищими, бо доставляють більше задоволення; і це відбувається завдяки тому, що душа містить у собі не тільки сучасність, а притаманна їй сила уяви в однаковій мірі як минуле, так і майбутнє.

Епікур не визнавав якісних відмінностей між задоволеннями. Не існує більш-менш значущих задоволень, є тільки більш-менш прийнятні. Він розумів, що якби він допустив якісні відмінності між ними, то послідовний гедонізм не вдалося б провести. «Якщо не порушувати закону, не порушувати хороших звичаїв, не ображати ближнього, що не пошкоджувати тіло, то чи не втратиш необхідних коштів для життя і можеш задовольняти свої бажання». Однак він визнавав певний стиль життя: прагнув до задоволення духовних радостей, прославляючи культ задоволення і вишуканості життя (власне кажучи, цю вишуканість життя і називають зараз епікуреїзму). «Не гри і свята, розкіш любові і розкіш апетиту при заставлених стравами столах роблять життя солодким, а тверезий розум, який ... відкидає помилкові думки і найбільше турбує діяльну душу ». Найбільш скромні задоволення - коло друзів і квіти в саду - були для епікурейців вищими задоволеннями.

### Засоби для щастя

Існує два основних способи бути щасливим: бути доброчесним і бути розумним. «Ні приємного життя, яка не була б розумною, морально досконалою і справедливою, але також немає розумного життя, морально досконалою і справедливою, яка не була б приємною». Життєві приклади, які наводив гедоніст Епікур, були, окрім украй відрізняється вихідного пункту, ідентичними з визначеннями ідеалістів. Водночас обгрунтування їх Епікуром було іншим. Згідно його думки, до доброчесності слід прагнути, бо чеснота є засіб до щастя. У той же час було б нонсенсом сприймати її як цінність саму по собі, і нонсенсом було б що-небудь для неї як такої робити.

Дружба також цінна, але не можна жити безтурботно і спокійно, не будучи в дружбі з людьми, і не можна, в свою чергу, жити гідно, не живучи спокійно і безтурботно. Проте, дружба є тільки засіб, а мета - завжди і виключно - задоволення. І тільки особисте (індивідуальне задоволення). Всі піднесені епікурівські приписи спираються на егоїзм. І той же альтруїзм нікому і ні для чого, згідно Епікура, не потрібен. Суспільству не потрібні незацікавлені громадяни, найкращими громадянами є зацікавлені егоїсти, якщо вони, природно, є розумними. Епікур прагнув до тверезої філософії, на підставах якій він думав побудувати людські вчинки, мораль і право, суспільний устрій і хороші відносини між людьми.

Розум необхідний для щастя, однак лише для того, щоб> вдало вибирати між задоволеннями, а також керувати думками. Думки часто помилкові і викликають помилки і страхи, які найбільше порушують спокій людини і роблять його щастя неможливим. Немає гіршого страху, ніж той, який викликає думка про всемогутніх богів і неминучої смерті. Але, можливо, цей страх необгрунтований? Може бути, ми боїмося марно? Для того, щоб у цьому переконатися, необхідно досліджувати природу речей, і з цією метою Епікур займався фізикою. Для того, щоб дисциплінувати розум, він займався логікою.

Таким чином, ці два розділи увійшли до його філософії.

## Фізика

На думку Епікура, природу не варто досліджувати заради неї самої. Дослідження необхідно для того, щоб стало можливим щастя людини і, насамперед, спокій розуму. А його можна заспокоїти лише тоді, коли ми скажемо, що природа не загрожує людині. З цією думкою Епйкур будував свою теорію природи.

### Фізика без богів

Епікур був переконаний в тому, що справжнє пояснення природи є тільки причинне пояснення і в силу цього він не міг використовувати ні платонівську, ні аристотелевську, ні навіть стоїчну теорію природи. Він міг звернутися тільки до Демокріту. Епікур, єдиний в період еллінізму, створив чисто причинний систему природи, тоді як всі інші школи розвивали фінал істіческій метод платонівського «Тімея».

Теорія природи Епікура була в загальних рисах Демокріт-товський. Вона була матеріалістичної: постулировала, що не існує нічого, крім тіл і порожнього простору; була атомістичної в опозиції до платонівської, аристотелевской і стоїчної концепції природи, трактовавших світ як органічну цілісність. Епікур вважав, що тіла складаються з безлічі незалежних один від одного атомів. Те ж, що, за нашими уявленнями, не є ні атомом, ні союзом атомів, - це їх властивість або, як, наприклад, час є властивістю властивості. Властивістю атомів є-ютея лише величина і форма; чуттєві характеристики не відносяться до властивостей атомів, однак у той же час - і в цьому було відмінність поглядів Демокріта і Епікура - вони не є суб'єктивними, проявляючись лише в групах атомів.

В цілому, матеріалізм об'єднував Епікура і стоїків, проте в кінцевому рахунку його відділяло від них те, що, будучи матеріалістами, стоїки відчували вплив ідеалізму і робили йому різні поступки, Епікур же був твердим противником ідеалізму. Його каузалізм протистояв стоїчного финализму, його атомізм - органічної концепції природи, яку визнавали стоїки, його механістичне тлумачення природи - стоїчного динамізму.

Теорія Епікура в розумінні причин була механістичної. Рух атомів він пояснював виключно їх механістично витлумаченим вагою; власне кажучи, саме тому їх рух відбувається за напрямом «верх - низ». Якби всі атоми падали рівномірно в одному і тому ж напрямку, то їх будова не піддавалося б змінам. Для того, щоб пояснити зміни, що відбуваються в навколишньому світі, Епікур допускав, що атоми падають, відхиляючись від вертикалі; він вважав, що наявності цього відхилення достатньо, щоб пояснити все розмаїття в системі світу і його історії. Разом з тим, він вводив через відхилення атомів свободу, роблячи для неї виняток з жорстко детермінованою, механістичної концепції світу.

Крім цього, єдиного виключення з жорстко детермінованої системи, Епікур вважав, що пояснює світ як результат механічно діючих матеріальних сил. Це положення було найбільш важливим, оскільки з нього він робив висновок про те, що природа може бути пояснена з самої себе, без участі богів. Епікур ні атеїстом; боги існують, вічні, щасливі, вільні від зла, але вони мешкають у потойбічному світі - в благом і непорушному спокої. Вони не втручаються в долю світу, бо втручання припускає зусилля і хвилювання, а це не відповідає зробленому й щасливого буття богів; короткозорим є наділення їх функцією, яка їм не притаманна. Боги є лише прикладом для світу.

Якщо ж боги не беруть участі в долі світу, то немає необхідності їх боятися. Вчення Епікура звільняло людини від одного з найбільших страхів - страху перед богами.

### Психологія без безсмертної душі

Найбільшою важко-стю для матеріалістичної системи стало пояснення психічних явищ, і з цими труднощами Епікур, як і величезна більшість древніх, не цілком впорався. Він був упевнений, що душа як реально існуюча і діюча повинна бути тілесної. Вона телесну, але, відповідно до поширеного в давнину поглядом, вона іншої природи, ніж тіло. Епікур розумів її як якийсь колоїд, як рівномірно поширену по всьому тілу, на зразок тепла, матерію. Душа і тіло - це дві матерії, два роду атомів, взаємно впливають один на одного. Душа, як і все тілесне, знаходиться в русі, а результатом її руху є життя і свідомість, відчуття ж - це зміни, які відбуваються в душі в результаті впливу на неї зовнішніх предметів. Різноманіття психічних функцій Епікур не зміг пояснити інакше, як допустивши, що душа складається з різних матерій: одна матерія - причина спокою, друга - причина руху, третя - причина тепла, підтримуючого життя, четверта ж - найбільш тонка матерія - причина психічної діяльності.

 Душа є складною тілесної структурою, схильною знищенню, оскільки зі смертю закінчується її існування. Віра в безсмертя - це помилка. Але боязнь смерті необгрунтована, вона - джерело занепокоєння, і в силу цього - всіх людських нещасть. «Смерть нас не мине, так як зло і добро є тільки там, де можна що-небудь відчувати почуттями, - смерть же є кінець плотського відчуття». Той, хто це розуміє, позбавлений страху перед смертю, переконаний, що немає перед ним нескінченних перспектив страждання і, сконцентрувавши свою увагу на земного життя, єдиною, яка нам дана, зуміє відповідно нею розпорядитися і досягти щастя, для якого безсмертя не потрібно.

 Як фізика Епікура, що обійшлася без втручання богів в природу, позбавляла від страху перед божествами, так і його психологія, позбавлена ??безсмертної душі, змогла звільнити людину від іншого страху - страху перед смертю.

 Згідно з Епікура, чотири проблеми роблять нещасним людини, чотири страху:

1. Перед неможливістю досягнення щастя;
2. Перед стражданням;
3. Перед богами;
4. Перед смертю.

 «Учетверенное ліками» для цих чотирьох страждань повинна стати філософія Епікура: два перших страху лікувала його етика; два останніх - фізика. А) Радість, яка є єдиним благом, легко роздобути, якщо людина живе розумно; Б) страждання, яке є єдиний- тиментом злом, легко перенести, оскільки коли воно сильно, то нетривало, а коли довготривало, то не сильно, і, нарешті, не страждання докучає людям, а страх перед стражданням; В), богів нічого боятися, бо вони не втручаються в життя людей ; Г) і смерті немає, так як «найбільше зло, смерть, не стосується нас аніскільки: поки ми існуємо - немає смерті, а коли є смерть - нас немає». Людство завдяки культурі, яку воно створило, повинно вже підучити певну кількість щастя. Всупереч Платону і стоїкам, Епікур не вірив в «золотий вік», який нібито був початком людської історії; навпаки, ніколи людина не була більш нещасним, ніж у цей час, оскільки він піддавався більшою мірою страхам, ніж у первісному стані. Виходячи з цього стану, він досягав відносного спокою щодо природи і до інших людей. У кінцевому рахунку, він досягає цього в гарної філософії.

 Учні звеличували Епікура як перший філософа, який пізнав, що не завдяки вигаданим умовам людина щаслива; що щастя полягає не в умовах, а в самій людині. Ні вищих сил, які б займалися його долею; ніхто йому не шкодить, але й не допомагає; він може сподіватися лише на себе і сам за своє щастя відповідальний. Епікур був не тільки вченим, а й - більшою навіть мірою - апостолом щасливого життя; його школа представляла собою скоріше секту, ніж науковий союз, члени якої прагнули вести позбавлену забобонів життя, перебуваючи у впевненості, що вона буде безтурботною і щасливою.

## Логіка

 У такому випадку джерелом нещастя є забобони, а умовою щастя - наявність освіченого розуму. Для щастя необхідна культура мислення і застосування логіки. Але поглиблення зокрема марно: теорією понять і суджень, силогізмом, доказом, визначенням, класифікацією - всім тим, що з часів Аристотеля становило сферу логіки, Епікур не займався. Йшлося тільки про вміння відрізнити істину від фальші. Таким чином, зрозуміла логіка виступала як кри-теріологія, яку він називав канонікою (від грецького слова «канон» або міра, критерій).

### Епістемологічний сенсуалізм

 Напрямок, який Епікур зайняв в логіці, було сенсуалистически, так як за допомогою чуттєвих вражень і тільки, на його думку, з їх допомогою можна виявити істину.

Відчуття відображають реальність такою, яка вона є, її прояснення дає нам відчуття реальності. Про речі, які ми не вос- приймаємо, ми можемо судити тільки опосередковано, на основі інших вражень; відчуття є міра будь-якого пізнання і є його критерієм.

 І це стосується кожного враження. Якщо хоча б по відношенню до одного з них виникає підозра в тому, що воно помилково відтворює речі, відчуття перестали б бути критерієм. Епікур не відступався навіть перед абсурдним поглядом, згідно з яким сни і галюцинації божевільних також є істинними. Ніхто ніколи не просував так далеко сенсуалізм в теорії пізнання. Однак Епікур суть справи трактував не настільки наївно, оскільки знав, що ми схильні помилок і помилок. Труднощі він дозволяв таким чином: помилки і помилки, приписувані почуттям, він відносив виключно на рахунок міркування; в силу цього він зміг безпосередні відчуття визнати безпомильні. Проте, залишалося фактом, що один і той же реальний предмет викликає абсолютно різні враження. Для того, щоб це пояснити, він звернувся до демокрітовской теорії «подоби». Враження ніколи не обманюють, але стосуються не самих предметів безпосередньо, а подоб, які відриваються від предметів і досягають органів чуття осягає. Самі предмети пізнаються тільки опосередковано, через подібності. Перехід від подібності до предмета може бути виконаний тільки за допомогою міркування. І тут загрожує помилка тому, хто не рахується з тим, що подібності: а) змінюються в дорозі; б) стикаються з подобами інших предметів, створюючи суміш, яка не відповідає жодному з предметів, і, нарешті, в) органи чуття по своїй будові не сприймають будь-які подібності. Ця теорія, з якої Демокріт робив висновок про суб'єктивність відчуттів, служила його учням для пояснення їх об'єктивності. Сенсуалистическая теорія Епікура охоплювала також і почуття. Чуттєві відчуття, задоволення і прикрості ніколи не помиляються; помилка може відбутися лише тоді, коли ми на її основі будуємо судження, коли на основі відчуття задоволення і прикрості судимо про добро і зло. Сенсуалистическая теорія дала Епікура те, що йому було потрібно, - фундамент для гедоністичної етики.

### Психологічний сенсуалізм

 Епікур і особливо його учні займалися не тільки проблемою критеріїв пізнання, але також і проблемою його розвитку. Вони досліджували, як формуються загальні поняття і судження. І в своєму дослідженні вони також спиралися на чуттєві відчуття, оскільки бачили в них не тільки критерій пізнання, але також і його джерело, з якого всі наші поняття і суж-деншммогут бути виведені. Це означає, що Епікур та його учні визнавали сенсуалізм також і в генетично-психологічному сенсі. Їхнє розуміння того, яким чином з відчуттів виникає в розумі загальне поняття, отримало назву «епікурейської індукції». У ній пояснювалося, що у формуванні понять беруть участь уяву, пам'ять, думка; як враження формуються четверояком шляхом: випадково, за аналогією, на зразок, синтетично; як з початкових відчуттів виникають «типові враження» і наступні за ними поняття, судження та припущення; як межею процесу є виявлення загальних і необхідних якостей речі.

### Індуктивная логіка

 Епікурейці також займалися індукцією з точки зору логіки. Тут мова йшла вже не про психологічний описі процесу узагальнення, а про логічне приписі, про те, як потрібно правильно узагальнювати. Индуктивная логіка була єдиною, якій епікурейці займалися; в античності вона була їх областю дослідження, так само як дедуктивна логіка областю Аристотеля і стоїків. Це було цілком природно при їх сенсуализме. Епікурейці прагнули виявити підстави індуктивного припущення і знайшли їх в подобі однієї речі іншим речам. Вони називали індукцію «припущенням згідно подобою», вважаючи, що її узагальнення охоплює не тільки доступні нам явища, але також і недоступні нам речі, чим викликали у скептиків закиди в догматизмі.

 Епікуреїзм вийшов з двох джерел:

1. З культу житті бажання щастя;
2. З тверезої позиції розуму, який вірить тільки тому, що йому безпосередньо дано, і оперує виключно конкретними відчуттями.

 З цих же джерел бере початок як гедоністична етика, так і матеріалістична фізика, а також сенсуалистическая теорія пізнання Епікура.

 Епікуреїзм, головним чином, - це етика, яка визнає лише земні блага, вважає людину відповідальною за власні щастя і нещастя, цінує спокій як найбільш досконале стан людини; просвітництво розуму виступає в ній єдиним засобом проти сил, які порушують його спокій, будучи результатом його власної дурості, нарешті, бачить парадоксальне в розумному, в культурному стилі життя найкращий засіб для досягнення егоїстичного щастя, а в егоїстичної основі - найбільш вірний шлях до щастя як такого.

 Епікуреїзм - це також філософія природи, яка рішуче відмовилася від надприродних сил і визнає будь-який вид буття тілесним, тіла, що складаються з атомів, події - причинно обумовленими, а причини - діючими механічно.

 Епікурейська школа проіснувала до IV в. н. е.., але і вона кілька розвинула вчення свого засновника. Епікур знайшов у Греції, а згодом в Римі безліч послідовників. Його улюбленим учнем був Метродор з Лампсака. Серед членів школи наукою в області індуктивної логіки займалися Зенон з Сидону (бл. 100 р. до н. Е..) І його учень Філодем. У Римі знайшлося значна кількість людей, які в епікуреїзмі виявили відповідний їх уявленням погляд на світ. Зокрема, до них належав Горацій. У I в. до н. е.. епікуреїзм дав видатного представника в особі Лукреція (Лукрецій Кар, 95-55 рр.. до н. е..), поема якого «Про природу речей» збереглася завдяки Цицерону і є найбільш повним пам'ятником античного епікуреїзму.

## Виноски

**Філософи**: Анаксагор • Анаксимандр • Анаксімен • Антісфен • Арістотель чи Аристотель • Геракліт • Горгій • Демокріт • Діоген Синопський • **Епікур** • Емпедокл • Зенон із Кітіона • Левкіпп • Парменід • Піфагор • Платон • Плотін • Протагор • Сократ • Фалес
**Письменники**: Арістофан • Геродот • Гесіод • Гомер • Евріпід • Езоп • Есхіл • Ксенофонт • Лукіан • Менандр • Піндар • Плутарх • Полібій • Сапфо • Софокл • Теогнід • Фукідід
**Вчені**: Архімед • Аспасія • Деметрій Фалерський • Евклід • Гіппократ