Bjorn

**Bjorn Olafsen** z Elskaaru je nynější král severních ostrovů zvané Nordska.

## Život

***Vytrženo z deníku Bjorna Olafsena***

Již od mého dětství jsem vyrůstal na
Elskaru - druhém největším ostrově Severu, patřící králi Olsonovi. Jarlem našeho ostrova byl můj otec Olaf. S matkou zplodili dva syny. Mne a mého bratra Lasseho. Narodili jsme se jako dvojčata, ale matka při porodu zemřela. Otec do
nás vkládal velké naděje. Chtěl abychom vládnuli společně ve velké synergii. Proto podle mudrcových rad, dal každého ze svých synů na rozdílnou výchovu. Bratr byl vychováván především jako bojovník a já jako söngur. Měl jsem
skvělého mistra, Kirwina, dokonce i neobvykle velkou knihovnu, ve které jsem
mohl studovat.

V 15 letech jsem poznal Elvi, mou velkou lásku. Nebylo to jako doposud, že by byla láska jednostranná, ale tvořili jsme dokonalý pár. Avšak dle nařízení, dokud jsem nesplnil söngurské zkoušky, nemohl jsem s ní nic mít...

V den našich 17tých narozenin bratr zorganizoval zradu a v noci se svou družinou zabili otce ve spánku. Další den
mne vyzval na souboj seker o jarlovství, Elvi (do které se také zamiloval) a zároveň o vyhoštění z ostrovu. Přestože jsem věděl, že se v souboji seker bratrovi vyrovnat nedokážu, nemohl jsem odmítnout, neboť se zbabělci bylo na
našem ostrove zacházeno hůř než se psy.

A vskutku jsem souboj prohrál. Přišel jsem tím o budoucnost, ženu i domov. Ještě ten den jsem se musel vydat na cestu. Naštěstí jsem nebyl sám. Odešel se mnou i můj věrný přítel Sversen. Věděl, že sám bych v ledových lesech nepřežil. Společně jsme putovali na jih a každý den mě učil, jak zacházet se sekerou.

Po roce cesty jsme byli napadeni
skupinou temných elfů. Sversen obětoval svůj život, abych přežil. V tu chvíli jsem se ocitl úplně sám. Bez peněz. Oděn kožešinami a vyzbrojen Sversenovou sekyrou jsem nastoupil na loď ve městě Maranor, abych se vypravil zpět na sever
a získal jarlovství na Elskaru. Na lodi jsem potkal zvláštní skupinu lidí. Každý byl úplně jiný, ale přesto mezi nimi bylo něco společného. Prvním členem byla Lilith ůdajně pocházela až odněkud zpoza Hor na konci světa. Byla to půvabná zrzka, které jak jsem později zjistil se nedalo věřit jediné slovo, ani žádný měšec před ní nebyl v bezpečí. Druhým členem byl Svirt von Calden, který působil zkušeně, ovšem nevybíravě ve svém jednání. Jednal bez rozmýšlení
a bylo mu naprosto jedno co si o něm ostatní myslí. Byl zde také John Neverysák, který pocházel z prostého lidu, ba i přesto bylo jeho počínání často velice šlechetné. Posledním členem skupiny byl Maximus Dřevoklátil. Vypadalo to, že se ke skupině připojil jen pár dní, možná hodin,
přede mnou. Byl to obyčejný farmář s neobyčejnou udatností a vervou. Na
farmáře jsem si pro jeho neobvyklé nápady a kousky s kladivem (které sotva
který trpaslík dokáže) velice zvyknul.
Kvůli bouři jsme nemohli plout přímo na Elskar, chvíli nám trvalo zjistit, že jsme ztroskotali na ostrově zvaném Grishjorn. Po několika dnech cesty jsme se dostali do Kollsviku, hlavního města ostrova. Odtud jsme měli v plánu následující den odcestovat konečně na Elskar. Štěstí nám však opět nepřálo. Město bylo v noci napadeno armádou mého bratra. I přesto, že Kollsvik nebyl
připraven na útok, odolávali jsme dlouho. Město ale bohužel nešlo zachránit. Naší jedinou možností na přežití bylo utéct. Proto jsme s ukradenou Elskarskou lodí vypluli opět na moře…

Když jsme se opět ztroskotavým
způsobem dostali na Elskar, myslím, že jsme tomu zase vděčili schopnostem Kapitána Revana vydali jsme se do vesničky, kde jsem v dětství
byl mnohokrát. Dorazili jsme akorát v čase oslav a hostin. To, co se ale stalo později, tak krásné nebylo. Spousta návštěvníků, včetně mě bylo uspáno jedem v jídle za účelem obětování démonům. Zde mě musela zachránit má
skupina, které jsem za to velice vděčen. Se štěstím se nám podařilo utéct a nechat vesnici v zádech. Po cestě do Elskfjallu jsme čirou náhodou potkali poměrně velkou družinu odboje. Velice mě těšilo, že se zde po takové době stále našli lidé oddaní mě a lidé, kteří nenávidí mého bratra. Dozvěděl jsem se, že Kirwina a mentora Johna, Logana drží můj bratr v zajetí. Možnost byla jen jedna. Jet do Elskfjallu a dostat je ven. Zde jsme se ale setkali
s poměrně velkým problémem. Vše se tu dost změnilo a bylo mnohem více střezeno. Naší jedinou možností bylo převléct se za šlechtickou rodinu a dostat se oslavu. Oslava pro mě byla mnohem těžší, než jsem předpokládal… vidět svůj domov po
takové době… navíc Lasse byl ode mě na dosah meče. Musel jsem se opravdu velmi
držet, aby na mě nebylo nic znát a co víc, abych mu nic neprovedl. V průběhu večera se nám podařilo dostat do žaláře, kde byl vězněn Kirwin se všemi mágy z ostrova a Logan. Všichni vypadali strašně. Museli si
vytrpět hodně mučení. Má nenávist k bratrovi stále rostla. Poté jsem v žaláři potkal také mou milovanou Elvi, má radost se nedala popsat. Ovšem
pouze do okamžiku, než mi řekla, že s Lassem čeká dítě. V tu chvíli se má radost změnila na směsici vzteku, zoufalství, smutku a beznaděje. Chtěl jsem to
všechno vykřičet ze sebe… jediné co jsem ale dokázal bylo jedno pouhé slovo. „Sbohem“. Nebyl čas, ztrácet čas a já musel rychle odvést Kirwina a mágy do bezpečí. Většina mágů bohužel cestu do táboru odboje nezvládla. Co pro mě ale bylo důležitější, že Kirwin se po pár dnech těšil svému zdraví. V ústraní mi vyprávěl příběhy, které sem nikdy neslyšel. Před lidstvem věků se zde prý nacházeli pouze elfové, kteří si svou zemí zničili černou magií. Po příchodu na naši zemi se domluvili na zákazu používání černé magie. Byl zde však jeden elfský černokněžník, který tento zákaz nedodržoval. Tohoto mocného čaroděje nebylo možné jen
tak zničit. Po spousta letech se dle legend několika jedincům podařilo jeho duši rozdělit do pěti kamenů. Museli proto obětovat však i své životy, aby duši
udrželi střeženou. Později byly kameny Rhegaru pro větší bezpečnost rozmístěny do různých koutů světa. Kouty, ve kterých vznikly také různé tajné spolky s úmyslem chránit kameny a o kterých Kirwin věděl byly: Říše, Jižní města, Trpasličí říše a právě Sever. O posledním kameni ví jen pár lidí na celém světě a mě se do této chvíle nepodařilo zjistit, kde je. Lasse se o tomto příběhu
dozvěděl dříve než já a kámen chtěl pro sebe, aby získal větší moc. To byl
důvod, proč Kirwina a všechny mágy mučil.

Pokyny byly jednoznačné. Získat kámen na Severu dřív než Lasse. Dostat se ke kamení, nebylo vůbec jednoduché, ale po sérii šifer a různých staroseverských hádanek jsme zjistili, kde se jeden z kamenů nachází. Vypluli jsme tam hned, jak jsme mohli. Bohužel jsme nebyli dost rychlí. V zádech nám byl Lasse se svou posádkou. V magické mlze se nám podařilo zbavit pár lodí, neměli jsme všem takové štěstí, aby byla jedna z nich ta Lasseho. Přesto, že jsme se na tajný ostrov, tvořený vlastně jen velkou
skálou dostali dřív, série nástrah a hádanek nás dost zbrzdila a dala možnost Lassemu nás dohnat. Neměli jsme dost lidí na to, abychom s jeho armádou mohli bojovat. Pro zredukování našich ztrát jsem se rozhodl ho vyzvat na souboj na život a na smrt. Hrdost mu nedovolila souboj odmítnout a těšil se na zbavení se svého bratra. Zde se ovšem velmi přepočítal. Sversen mě naučil opravdu hodně
a má nová družina tomu dopomohla. Bratr neměl šanci. Byl to úžasný pocit
porážet Lasseho. Jeho muži to však nedokázali unést a začali napadat mě a mou skupinu. V tu chvíli se Lilith neudržela a právě nabitým kladivem s fialovým kamenem uvnitř praštila o zem. Téměř všichni upadli či odletěli. Lidé nebyli však jediní, na které kladivo zapůsobilo. Také skála, ve které jsme se nacházeli se začala rozpadat. To však mě a Lassemu nezabránilo pokračovat v našem souboji. Bratr zde opravdu neměl šanci. Souboj jsme však nebyli schopni dokončit, jelikož mě má skupina odtrhla od již klečícího Lasseho a vyvlekla ven. Rychle jsme se nalodili a odplouvali pryč. Nebylo to však dost rychle. Nebylo úniku před potápějícím se chrámem. Země jakoby se rozestoupila a obrovský vír, který zbyl po potápějícím se ostrovním chrámu nás stahoval do jeho hlubin. A pak se to stalo. Můj mentor se obětoval a pomocí rituálu, svých sil a nově získaného kamene Rhegaru nás dostal odsud. Ovšem za cenu své oběti. Ješte než stihl rituál dokončit, se slzami v očích jsem se s Kirwinem rozloučil a poděkoval mu za vše, co pro mne udělal. Na památku mi dal svůj náhrdelník. Jak jsem později zjistil, nebyl to jen tak ledajaký náhrdelník. Obsahoval část jeho duše.

Probrali jsme v džungli obklíčeni ještěry, kteří nerozuměli naší řeči. Později jsem zjistil, že jejich řeč obsahuje prvky elfštiny. V elfštině jsem nebyl nijak dobrý, ale pár základů jsem si z učení
pamatoval. Ještěři nás nejprve nepřivítali nijak mile, ale časem jsme si vybudovali jejich respekt. Co bylo však horší, že jsme zde nebyli jediní lidé. Doposud si nedokážu vysvětlit jak se tam dostal Lasse, kterého jsem nechal na pokraji smrti v potápějícím se chrámu, ale byl tam i s několika z jeho mužů. Ještěrákům se nedalo nijak vysvětlit, že Lasse k nám nepatří a že si nezaslouží všechen ten blahobyt. A proto se měli stejně dobře jako my. Mezi ještěry se naštěstí našel i jakýsi mág. Překvapily nás malby, které měl ve svých komnatách. Byli jsme tam my. Téměř všechno co se nám doposud stalo. A ještěromág nás vítal se slovy, že nás už léta očekával. Měli jsme štěstí, do pár dní byl velice vzácný úplněk, při kterém bylo možné otevřít portál, kterým jsme se mohli dostat zpět do našeho světa.