Huumeiden historia Suomessa

**Huumeiden historia Suomessa** käsittelee eri huumeiden ilmestymistä Suomeen, niiden kriminalisointia, käyttöä ja huumeriippuvaisten hoitoa.

Huumausaineet ilmestyivät usein varsin nopeasti Suomeen lääkkeiksi, sen jälkeen kun ne olivat muualla maailmassa levinneet, ja tämän jälkeen myös melko nopeasti väärinkäyttöön. Nykyisin laittomiksi huumeiksi ymmärrettyjä aineita käytettiin usein sairauksien hoitoon: oopiumia kivunlievitykseen ja punatautia vastaan, morfiinia kivunlievitykseen, kokaiinia paikallispuudutukseen, heroiinia hengitystievaivoihin, yskään ja kivunlievitykseen. Monesti uutta huumausainetta pidettiin edellisiä vaarattomampana, kunnes haitat, esimerkiksi vieroitusoireet havaittiin.

Uusia huumausaineita käytettiin usein jo tunnetuista huumeista vieroittamiseen, juuri edellisestä syystä: kokaiinia morfinisteille; heroiinia morfinisteille ja kokainisteille, opiaattien käyttäjille metadonia ja niin edelleen. Riippuvuus huumeisiin saattoi tapahtua siis kahta tietä, joko laillisesti saatujen lääkkeiden (tai vieroitushoidon) kautta, tai laittomasti huijaamalla, väärentämällä lääkemääräyksiä, varastamalla ja näin hankkimalla aineita. Koulutetun kansanosan tietoisuuteen lääkeaineiden päihdekäyttö tuli lehtien välityksellä, artikkelit oli usein käännetty ulkomaisista lehdistä ja näin ollen kansaa paljon kiinnostaneet artikkelit, etenkin huumeiden käyttö nautintoaineina, levisivät varsin nopeasti.

Suomeen ja Pohjolaan oopiumi saapui todennäköisesti jo varhain keskiajalla, ja sitä käytettiin, kuten muissakin maissa, lääkkeenä.

Teologian tohtori Anders Chydeniusta voidaan pitää eurooppalaisen oopiumin valmistuksen edelläkävijänä. Hän keskittyi 1800-luvun taitteessa muun toimensa ohella tutkimaan sen valmistusta myös Suomessa kasvavasta unikosta. Chydenius onnistui valmistamaan laadultaan todennäköisesti kohtuullista oopiumia ja uutti siitä esimerkiksi laudanumia. Varhainen huumevalvonta toimi jo tuolloin, koska hänen tutkimuksensa julkaistiin vasta reilut sata vuotta myöhemmin. Tutkimukset kuitenkin lisäsivät lääkekasvien viljelyä ja lisäsivät oopiumin saatavuutta. Elias Lönnrot kehitti suomenkieleen vastineen sanalle ooppium, unileipä.Tavallinen kansa käytti oopiumia muun muassa koleran hoitoon. Hajanaisesta ja syrjäisestä asumisesta johtuen oopiumia hankittiin harvoin apteekeista ja sen sijaan kulkukauppiailta ja joskus armeijan välskäreiltä. Tämä lisäsi väärinkäyttöjen ja myrkytysten määrää. Kaupungeissa avattiin joitakin rohdosliikkeitä 1800-luvun puolivälissä, joissa myytiin oopiumia. Väärinkäytösten ja myynnin hallitsemiseksi annettiin vuonna 1888 asetus koskien rohdos- ja myrkkykauppaa, joka määritti kuka ja missä myrkyllisiä aineita saatiin myydä.[10] Tarkoituksena olikin keskittää myyntiä kaupunkeihin ja vähentää kulkukauppiaiden haitallista toimintaa. Asetuksissa myrkyllisiä ja luvanvaraisia aineita olivat muun muassa morfiini ja oopiumi sekä niistä tehdyt lääkkeet ja juomat. Kokaiini ei tähän listaan kuulunut. Nämä asetukset olivat käytännössä ainoa Suomen huumekauppaa koskeva lainsäädäntö 1920-luvulle asti.Huumehistorian tutkija Mikko Ylikankaan mukaan Suomessa käytettiin 1930-luvulta lähtien 1950-luvulle saakka heroiinia enemmän kuin missään muualla asukasta kohti laskettuna. Sitä käytettiin jopa enemmän kuin muissa Pohjoismaissa yhteensä. Heroiini oli kansanlääke, jota oli muun muassa yskänlääkkeissä. Sekä morfiini- että heroiinitabletit kuuluivat kotien lääkekaappien vakiovarustukseen. Opiaattien kulutus lisääntyi erityisesti talvi- ja jatkosodan aikana, jolloin niitä käytettiin yleislääkkeenä esimerkiksi yskään, reumaan ja särkyihin. Ne kuuluivat myös varuskuntien ja korsujen yleislääkkeisiin. Ylikankaan mukaan heroiini olikin hyvä lääke etenkin hengitystievaivoihin, joita suomalaisilla oli runsaasti. Se oli myös muita vastaavia lääkkeitä edullisempi.

Suomessa morfinistien määrä ei ollut kovinkaan suuri, mutta lehdistössä kirjoitettiin jo maailmalla vellovasta ongelmasta. Kuvaukset olivat usein hyvinkin tarkkoja kuvauksia käyttökelpoisista määristä tai huumeiden käytön seurauksista, eivät aina pelkästään varoittavaan sävyyn kirjoitettuja. Suomessa huumeiden väärinkäyttökeskustelu yleistyi laajemmin vasta 1800-luvun lopussa raittiusliikkeen nousun mukana ja oopiumin päihdekäyttö olikin aiemmin keskittynyt yläluokan huviksi. Morfiini ei levinnyt laajalle kansan keskuuteen, vaan pysyi pienen yläluokan huumeena valvonnan ansiosta. Morfiinia sai reseptejä väärentämällä tai salakuljettamalla sitä esimerkiksi Venäjältä.

Suomessa lääkäri Johannes Collan julkaisi kokaiinia koskevan artikkelin 1878. Vuonna 1879 *Åbo Postenissa* oli artikkeli, jossa kerrottiin kuinka Suomessa oli tapana käyttää kokaiinia pureskeltuna tupakasta vieroittamiseen. Lääkärit käyttivät kokaiinia muun muassa silmänalueen kirurgiassa ja sen puuduttavaa vaikutusta ylistettiin laajasti, hyvänä puolena oli siis myös sen verisuonia supistava vaikutus. Niin kuin muidenkin uusien huumeiden kohdalla, myöskään kokaiinilla ei nähty olevan suuria haittavaikutuksia. *Duodecim*-lehdessä oli kuitenkin kirjoitus vuonna 1885: ”vaikka kokaiinista ei ole tähän asti kuulunut mitää vaarallista seurausta, on sitä kumminkin tarkasti ja varovaisesti käytettävä, koska se ainakin eläville näyttää olevan joteskin ankara myrkkyaine”. Kokaiinia käytettiin myös morfinistien vieroittamiseen. Ongelmia alkoi syntyä melko pian ja kritiikitön suhtautuminen muuttui, lääkärikunnassa oli kokaiinista riippuvaisia ja narkomaanit olivat tulleet riippuvaiseksi uudesta aineesta

1800-luvulla Åbo Posten kertoo kuinka kannabis on vaikuttimena oopiumin kaltainen, poisti kivut ja toi unen ihanan fantasian, sekä: "pienikin annos aiheuttaa suurta eloisuutta ja iloa". Sen mukaan pitkäaikainenkaan käyttö ei aiheuttanut sellaisia vaurioita kuin esimerkiksi oopiumi.

Huumeriippuvaisia eli narkomaaneja oli 1800-luvun lopulla ympäri Suomea, mutta enemmän keskittyneinä suuriin kaupunkeihin. Pääosin he olivat morfiini- ja opiaattiriippuvaisia. Hoitoon pääsy oli helpompaa suurissa kaupungeissa ja riippuvaisia hoidettiin lähinnä mielisairaaloissa, mutta myös valtion- ja kunnansairaaloissa, sekä yksityisellä puolella. Pääkaupungin alueella huumeriippuvaisia hoidettiin kunnallisissa hoitopaikoissa Kivelän sairaalassa ja Marian sairaalassa (perustettu 1886), sekä yksityisellä puolella (Diakonissalaitos (per. 1897) ja Villa Kammio, Eiran yksityissairaala (per. 1905), Mehiläinen (per. 1910)). Villa Kammion perustaminen Töölön arvostetulle huvila-alueelle nosti vastalauseiden ryöpyn ja herätti kaupungin valtuustossa vastustusta vuonna 1890. Kaupungin terveyslautakunta päätyi kuitenkin perustamisen puolelle.

 Toisen maailmansodan aikana Suomen armeijassa käytettiin lähinnä erikoistehtävissä olleille joukoille jaettua *pervitiiniä*, joka on metamfetamiinia. Sitä käytettiin muidenkin maiden armeijoissa piristeenä, laajassa mitassa ainakin Saksassa. Aine määriteltiin huumeeksi Saksassa vuonna 1941, kun sen todettiin aiheuttavan sotilaille harhoja ja unettomuutta. Myöhemmin pervitiiniä käytettiin doping-aineena.

Toisen maailmansodan jälkeen heroiinin käyttö yleistyi. Sitä oli sodanaikaisissa varastoista saatavilla mutta sitä myytiin myös apteekissa. Myös metamfetamiinia käytettiin, jota oli sodanaikaisissa Pervitin-tableteissa. Sotainvalidit olivat merkittävä näitä päihteitä käyttävä ryhmä, mutta he olivat suurelta osin lääkekäyttäjiä, monet kärsivät vammojen aiheuttamista kivuista ja traumoista. PTSD-oireyhtymää ei tuolloin tunnettu, eikä osattu hoitaa, kuten ei mitään muitakaan psyyken sairauksia. Helposti saatavan apteekkitavaran valuminen katukauppaan oli osasyy huumeiden käytön yleistymiselle.

Huumausaineiden saatavuuden merkittävää lisääntymistä 1960-luvulla on kutsuttu huumausaineiden ensimmäiseksi aalloksi. Kyseessä oli muutos, jonka myötä aineiden virta vaihtui apteekista salakuljetuksen puolelle. Kannabis nousi nopeasti käytetyimmäksi aineeksi. Kyseessä oli kansainvälinen ilmiö, joka rantautui myös Suomeen. Amerikan hippiliike oli tässä kehityksessä keskiössä.

Alkuun nuorten kannabiskulttuuri oli avointa, ja sai olla poliisilta rauhassa. Yhteiskunna harjoittama kontrolli puuttui vielä lähes täysin. Kannabiksen lisäksi nuoriso kokeili lääkeaineita ja teknisiä liuottimia, jälkimmäisestä viranomaiset huolestuivat pahemman kerran ja tapauksiin puututtiin lastensuojelun keinoin.

Marraskuun liike käynnisti Suomessa 1960-luvulla vilkkaan kontrollipoliittisen keskustelun, jossa vaadittiin järkiperäistä ja inhimillistä kontrollipolitiikkaa. Myös niin sanotussa Pakkoauttajat-keskustelussa paljastettiin kyseenalaisia vallankäytön muotoja, kun rangaistus, hoito, ja huolto rinnastettiin toisiinsa.

Julkisen vallan käyttämä tapa eristää marginaaliin kuuluvat ihmisryhmät laitoksiin kyseenalaistettiin. Epäkohtia tunnistettiin niin vankien, mielisairaiden kuin kasvatuslaitoksiin sijoitettujen nuorten kohtelussa ja oikeusturvassa.

Marraskuun liike kiinnitti huomiota sotaveteraanien alkoholiongelmiin. Kritiikin tuloksena tehtiin merkittäviä lainsäädännöllisiä muutoksia

Huumausaineet määriteltiin ensimmäisen kerran yhteiskunnalliseksi ongelmaksi 1960-1970-lukujen taitteessa.

Asetustasolla huumeiden käyttö määriteltiin Suomessa rikokseksi vuonna 1966 ja vuosikymmenen lopulla huumeasiat siirrettiin huoltopoliisilta rikospoliisille, jonka puitteisiin perustettiin huumeisiin erikoistuneita yksiköitä.

Valtioneuvosto asetti 1968 Huumausainekomitean selvittämään väärinkäytön laajuutta, ehkäisyä, haittavaikutuksia ja mm. hoitomuotoja. Komitea totesi avoimesti että saatu tieto oli puutteellista ja ristiriitaista. Myös ehdottaessaan uusien rangaistusäänndösten tekemistä se totesi olevansa tekemisissä monivivahteisen ja vaikeasti ratkaistavissa olevan ongelman kanssa. Tästä huolimatta komitea ei esitellyt yhteiskunnallisille päätöksentekijöille erilaisia ratkaisuvaihtoehtoja. Komitea ehdotti huumeiden käytön säilyttämistä rangaistavana, koska dekriminalisointi olisi voitu tulkita yleisessä mielipiteessä hyväksyväksi asenteeksi huumeiden käyttöön. Patrik Törnudd arvosteli komiteaa useiden asiantuntijamielipiteiden ohittamisesta ja katsoi ratkaisun heijastelevan "paitsi komitean yleistä arkuutta ja varovaisuutta, myös moraalirikosten alalla usein havaittavaa taipumusta symboliajatteluun"

Vuonna 1972 säädettiin huumausainelaki. Erimielisyydet huumekysymyksen määrittelyssä tiivistyivät kysymykseen huumeiden käytön rangaistavuudesta. Hallituksen esityksessä käyttöä ei määritelty rangaistavaksi teoksi. Eduskunnassa lakivaliokunta suositteli käytön kriminalisointia, kun taas talousvaliokunta asettui hallituksen linjalle. Suuri valiokunta päätti asiasta arvalla. Nostetussa arvassa luki *Ei*, eli siis hallituksen rangaitsemattomuuskantaa vastaan ja kriminalisoinnin puolesta, joka hyväksyttiin myös lopullisessa äänestyksessä äänin 92 puolesta – 80 vastaan.

Poliisi teki ensimmäisen heroiinitakavarikon helmikuussa 1973. Poliisikontrollin tiukentumisen takia toiminta meni niinsanotusti maan alle ja osa käyttäjistä muutti ulkomaille.

Pehmeän ja kovan linjan päihdekannat noudattelivat linjajakoa vasemmiston ja oikeiston välillä. Jo 1970-luvulla nähtiin tarve toimenpiteistä luopumisen salliville pykälille, mutta Poliisi ja syyttäjät vastustivat niitä tähän päivään saakka. Poliisi on ollut erittäin haluton soveltamaan rangaistuksesta luopumista, vaikka kyseessä olisivat vähäiset tapaukset. Säännökset jäivät lähestulkoon kuolleiksi kirjaimiksi.

Vuonna 1967 Helsingin huumepoliisilla oli vain viisi poliisia, mutta jo vuonna 1972 poliiseja oli jo 30.

  SUOMESSA virisi näyttävä huumekeskustelu 1990-luvun lopussa.

Ekstaasin, gamman ja lakan kaltaiset uudet huumeet juurtuivat teknomusiikin ympärille kasvaneeseen tanssi- ja klubikulttuuriin. Toimittajat raportoivat piristeiden tahdittamista rave-bileistä ja asiantuntijat kiistelivät huumeiden ”viihdekäytön” riskeistä.

Pitkään tasaisena pysyneet käyttömäärät olivat 1990-luvun alussa kääntyneet nousuun. Tutkijat puhuivat ”toisesta huumeaallosta”. Ensimmäinen oli 1960-luvulla tutustuttanut suurten ikäluokkien nuoret Suomessa aiemmin lähes tuntemattomiin huumausaineisiin. Ensimmäinen aalto kääntyi laskuun suurten ikäluokkien nuorten aikuisten varttuessa.

Tutkijat ennustivat samaa toiselle nousukaudelle. Toisin kävi. Huumeidenkäyttö on lisääntynyt 2000-luvulla. Ei aaltona, vaan tasaisena valumana. Sille ei näy loppua.

2010-luvulta alkaen huumeiden nettikauppa on yleistynyt Suomessa räjähdysmäisesti. Lähes mitä tahansa ainetta on saatavilla bitcoineilla, tai muulla virtuaalivaluutalla maksettuna. Tilaukset saa suoraan kotiin tai esimerkiksi maastokätköön.

**Sipulikanava** oli suomalainen salatussa Tor-verkossa toiminut kuvafoorumi. Sipulikanava oli toimintansa lopettaneen Thorlaudan seuraaja, ja se perustettiin vuoden 2014 alussa. Sivustoa käytetettiin myös rikollisiin tarkoituksiin, kuten esimerkiksi huumekaupoista sopimiseen, sekä keskusteluun huumeista ja muista ”kielletyistä” aiheista anonyymiteetin suojissa. Tulli ja keskusrikospoliisi sulkivat Sipulikanavan 1. marraskuuta 2017. Sulkemisesta yhden vuorokauden kuluttua tilalle oli tullut kolme uutta sivustoa

Tuomio tuli avunannosta 18 törkeään huumausainerikokseen ja 12 huumausainerikokseen.

Hovioikeus piti Itä-Uudenmaan käräjäoikeuden viime vuonna antaman tuomion pääosin voimassa. Käräjillä Kim Hjalmar Holvialan, 47, tuomio oli kolme vuotta ja neljä kuukautta vankeutta avunannosta seitsemään törkeään huumausainerikokseen ja 11 huumausainerikokseen.

Hovioikeus katsoi, että mies oli Sipulikanavaa ylläpitäessään edistänyt sen kautta käytyä laajamittaista huumekauppaa. Oikeus ei kuitenkaan pitänyt miehen menettelyä huumeiden välittämisenä.

**SUOJATUSSA Tor-verkossa sijainneen huumekauppapaikka Silkkitien ostajatietojen vuotaminen poliisille on johtamassa arviolta 2 000 syytteeseen**

**Poliisi takavarikoi Tor-verkossa operoineen huumekauppapaikan palvelimen keväällä 2019. Tutkinnan alla on ollut 7 500 suomalaista nimimerkkiä.**

**Silkkitiellä oli tullin mukaan sen toiminnan aikana vuodesta 2013 lähtien noin 400 000 nimimerkkiä. Toteutuneita kauppatapahtumia oli noin puoli miljoonaa ja koko kauppapaikan liikevaihto oli noin 50 miljoonaa euroa. Myynti suuntautui pääasiassa Suomeen.**

THL:n jätevesitutkimuksen mukaan huumeiden käyttö ja erityisesti amfetamiinin käyttö on lisääntynyt koronakriisin aikana.Muissa Pohjoismaissa huumeiden määrä on koronakriisin myötä vähentynyt ja katuhinnat ovat nousseet. Suomessa ei ole tällaisia havaintoja

Epäiltyjen huumerikosten määrä lisääntyi 106 prosenttia poliisin tilastoissa viime vuodesta. Tätä selittävät osittain yksittäiset isot huumetutkinnat, joissa on kirjattu useita huumerikosepäilyjä.

Mutta poliisin mukaan huumeiden käyttö on ihan oikeasti lisääntynyt koronakuukausien aikana, toisin kuin alun perin uskottiin.