Émile Durkheim o společenské vraždě a společnosti

*To, že vůbec máme společnost, je docela úžasné. Přemýšlejte o tom: Lidé s různými zájmy, různým množstvím peněz, příslušníci různých subkultur, ras a sexuálních orientací se nějak dokážou udržet pohromadě v tom, čemu říkáme společnost. V něčem, co alespoň trochu funguje. Ale nedrží pohromadě jen tak. Společnost musí nějak přečkat období intenzivních změn, aniž by se rozpadla. Politické změny, technologické změny, populační růst, ekonomické krize - to vše může být masivně destruktivní. Někdy se dokonce můžeme obávat, že struktura společnosti tento stres nevydrží. A právě na tyto otázky, jak společnost drží pohromadě a jak porozumět tomu, když se pokazí, se snažil odpovědět Émile Durkheim, jeden ze zakladatelů sociologie.*

Víte, kdo se vyzná v sociálních narušeních? Francie. Émile Durkheim žil ve Francii v letech 1858 až 1917, což znamená, že téměř celý svůj život prožil za francouzské Třetí republiky, založené v roce 1871. Ale přestože šlo o třetí republiku, byla to první stabilní republika v dějinách Francie. V letech 1800-1871 ve Francii vládly dvě republiky, dvě monarchie a dvě císařství. Nepokoje však nebyly jen politické. Francie se také potýkala s velkými hospodářskými, technologickými a kulturními změnami, protože se prosazovala industrializace a tradiční autorita katolické církve slábla. Vzhledem k tomu všemu by nemělo být překvapením, že se Durkheim zabýval otázkou, co drží společnosti pohromadě, aby se ujistil, že se ta jeho znovu nerozpadne. A to byl úkol sociologie, jak ji chápal. Sociologie měla být skutečně vědeckým studiem společnosti. Díky ní bychom mohli pochopit její normální i nenormální fungování, mohli bychom diagnostikovat, jak se mění, a mohli bychom se vypořádat s důsledky. Pro Durkheima byla sociologie pro společnost tím, čím byly biologie a medicína pro lidské tělo. Společnost vlastně považoval za jakýsi organismus, který se skládá z různých částí, které spolu musí dobře fungovat, aby byl organismus zdravý. Toto základní chápání společnosti z hlediska struktur, které do sebe zapadají a které fungují buď dobře, nebo špatně, činí z Durkheima zakladatele strukturálního funkcionalistického paradigmatu, o němž jsme hovořili ve druhém díle. Pokud měla být sociologie skutečnou vědou, potřebovala dobře definované metody. A Durkheim na tento problém zaměřil velkou část svého úsilí. Byl oddán sociologii jako empirickému úsilí. A jeho ambiciózní kniha nazvaná "Sebevražda" je skutečně prvním sociologickým dílem, které používá statistické metody jako hlavní způsob argumentace. Durkheim byl také prvním v oboru, kdo uvažoval v termínech, které dnes v sociologii považujeme za standardní. Například přemýšlel o problému operacionalizace proměnných a lámal si hlavu nad tím, jak lze nehmotné pojmy, jako je sociální integrace nebo solidarita, vyjádřit ve věcech, které můžeme skutečně měřit. A za touto otázkou metody se skrývá ještě větší otázka:

Pokud je sociologie vědou, co tedy zkoumá? Durkheim se domníval, že každá věda potřebuje dobře definovaný předmět studia. A tímto objektem byla pro Durkheima sociální skutečnost. Ve své knize "Pravidla sociologické metody" definuje sociální fakta jako "sestávající ze způsobů jednání, myšlení a cítění, které jsou vůči jednotlivci vnější a které jsou vybaveny donucovací mocí, díky níž nad ním vykonávají kontrolu". Dobře, v této definici je třeba zdůraznit tři věci. Za prvé je to skutečnost, že je opravdu široká. Sociální skutečnosti zahrnují vše od politických systémů přes přesvědčení o dobru a zlu až po počet sebevražd, oslavy svátků a architektonické styly. Za druhé si všimněte, že sociální fakta jsou vůči jednotlivci vnější. To se může zdát trochu matoucí; vždyť jak může být způsob myšlení vůči člověku vnější? Durkheim tím však míní, že sociální fakta žijí mimo vás nebo mě. Například pokud si o Vánocích dáváte dárky, zamyslete se na chvíli nad tím, proč. To není něco, co jste si vymysleli sami. Dávat dárky o Vánocích nebyl váš nápad. Je to společenský fakt, který má existenci mimo vás. Pokud Vánoce neslavíte, síla Vánoc jako společenského faktu v USA znamená, že jste pravděpodobně již zažili třetí věc, na kterou chci upozornit: To, že sociální fakta jsou mocná a donucovací a mohou vás donutit dělat věci, které byste jinak nedělali. Nevěříte mi?

Představte si hypotetickou rodinu na hypotetických Vánocích. Nikdo z nich nechce dárky a všichni mají lepší věci na práci než utrácet peníze za nákup dárků pro někoho jiného. Vlastně nikdo z nich není ani tak odhodlaný Vánoce vůbec slavit. A přesto se na Štědrý den ráno pod stromečkem objeví hromada dárků. A v první řadě je tam stromeček! Proč? No, možná nikdo nebyl ochoten říct, že žádný dárek nechce. Nebo to možná řekli všichni, ale stejně každý z nich dárky koupil, protože se bál, že ostatní budou chtít taky. Jde o to, že na konkrétním vysvětlení chování v této rodině vlastně nezáleží. Důležité je, že zde můžeme vidět sílu sociálního faktu, a to i v situaci, kdy v něj nikdo z přímých účastníků nevěří! Jestli tohle není vnější donucovací síla, tak nevím, co to je. Ale to se neděje jen při rozdávání dárků o Vánocích. Mezi sociální skutečnosti patří nejrůznější věci. Pomáhají diktovat, jak komunikujete se svými sousedy a jaký máte vztah ke společnosti. Sociální skutečnosti a jejich donucovací moc představují určitou formu sociální soudržnosti, což nás odkazuje zpět k naší původní otázce: jak společnosti drží pohromadě a jak se mohou pokazit.

Durkheimova odpověď na otázku společenské soudržnosti je to, co nazval společným nebo kolektivním vědomím. Společné vědomí je v podstatě soubor všech přesvědčení, morálky a idejí, které jsou sociálními fakty v dané společnosti. A podobně jako v případě rozdávání dárků o Vánocích nemusí tato přesvědčení nutně zastávat všichni. Jsou to jen přesvědčení, která mají donucovací moc. Jsou to ideje, kterým lidé ve vzájemných interakcích vdechují život. Společné vědomí tedy drží společnost pohromadě. Jaké jsou však problémy? Co je společenská dysfunkce? Pokud je pro Durkheima společnost organismem, pak je třeba o dysfunkci uvažovat jako o nemoci. Možná si teď myslíte, že něco jako kriminalita bude sociální dysfunkcí. Ale podle Durkheimova myšlení nemůže být zločinnost nemocí, protože ji má každá společnost. Takže se vám zločinnost nemusí líbit, ale určité množství zločinnosti je normální. Stejně tak si můžete přát, abyste nemuseli spát, ale to neznamená, že spánek je nemoc. Je to prostě normální součást fungování lidského těla. A stejně jako spánek i zločin podle Durkheima slouží svému účelu. Říkal například, že zločin pomáhá posilovat obecné vědomí. Zločin a trest pro něj byly jakousi veřejnou lekcí o tom, co je správné a co ne: Když je někdo souzen a potrestán, ukazuje nám to morálku společnosti i to, jak je tato morálka silná. Zločin může také poukázat na možné změny ve společném vědomí. Když se Rosa Parksová odmítla vzdát svého místa a přesunout se do zadní části autobusu, dopustila se zločinu. Její zločin však odstartoval bojkot autobusů v celém městě, který vyústil ve zrušení zákona. Zločin sám o sobě tedy nemusí být nutně dysfunkcí, ale podobně jako by spánek 18 hodin denně každý den mohl být příznakem nemoci, pokud by se míra zločinnosti ve společnosti stala nadměrnou, přestala by nakonec tyto funkce plnit a společnost by již nemohla normálně fungovat. A právě to je pro Durkheima sociální dysfunkce: něco, co brání normálnímu fungování společnosti.

Protože Durkheim je strukturální funkcionalista, sociální dysfunkce mají vždy větší strukturální příčiny - vznikají v důsledku nějakého základního problému společenského organismu. Tuto myšlenku Durkheim uplatnil ve své slavné knize o sebevraždě. Nyní je možná zvláštní uvažovat o sebevraždě jako o sociální, ale Durkheim tvrdil, že mezi společenskou strukturou a tím, že si lidé berou život, existuje ve skutečnosti velmi silná souvislost. A tuto souvislost nalezl v nefunkčním aspektu společnosti: konkrétně v nedostatečné sociální integraci. Když se Durkheim zabýval statistikami sebevražd v Evropě v průběhu 19. století, zaznamenal jejich masivní nárůst, který se shodoval s přechodem od tradiční k moderní společnosti. Durkheim tvrdil, že tradiční společnosti - například feudální Evropa - byly vysoce sociálně integrované. Lidé znali své místo ve společnosti, věděli, co toto místo znamená, a věděli, jaký mají vztah k ostatním lidem. Moderní společnost však v předchozím století utrpěla ztrátu sociální integrace. Klesající význam náboženství a dalších tradičních způsobů myšlení vedl k menšímu a slabšímu společnému vědomí a méně intenzivnímu komunitnímu životu.

V důsledku toho byli lidé méně svázáni se svou společností. Nemuseli mít nutně pocit, že v ní mají své místo, a nedokázali pochopit, jak do ní zapadají. To podle Durkheima vedlo k dramaticky zvýšenému počtu sebevražd. Nyní je sebevražda jistě osobní čin, motivovaný osobními pocity nebo psychickými stavy. Durkheim však ukázal, že tyto osobní pocity nejsou čistě osobní a že jsou ovlivněny strukturou společnosti. V tomto případě tvrdil, že hodnoty, které držely společnost pohromadě, se rozpadaly, a lidé tak ztráceli smysl pro své místo. Pocity izolace nebo bezvýznamnosti bylo možné vysledovat v souvislosti s velkými společenskými změnami. A Durkheim se při diagnostice problému domníval, že má řešení. Pokud byl vysoký počet sebevražd nemocí, Durkheimův recept zněl: posílit společenské organizace - zejména ty, které se zakládají kolem pracoviště, protože tam lidé trávili stále více času. Usoudil, že tyto organizace - něco jako dělnické cechy - by mohly lidem pomoci poskytnout pocit místa, který jim chyběl. Mnozí sociologové dnes vidí, že Durkheimovu práci o sebevraždách podkopala špatná kvalita tehdejších statistik. Přesto však tyto statistiky používal novým způsobem, jako důkazy a testy pro teorie společnosti. A na jeho výzkumech je vidět, jak se Durkheim snažil odpovědět na velké otázky. Společnost se skládá ze sociálních faktů a je spojena společným vědomím. Toto normální fungování se může vyvíjet, ale může být také narušeno rychlými změnami. A právě zde, jak se Durkheim domníval, nastupuje sociologie. Vědeckým studiem společnosti a pochopením sociálních faktů mohou sociologové diagnostikovat nemoc a předepsat lék.

Dnes jste se seznámili s Émilem Durkheimem a s některými jeho hlavními myšlenkami. Mluvili jsme o sociálních faktech a o tom, jak sociologii formuloval jako vědu. Představili jsme si myšlenku společného vědomí a snažili se pochopit, jak spojuje společnost. A podívali jsme se na sebevraždu jako na příklad toho, jak Durkheim aplikoval své koncepty na konkrétní sociální problém.