Hlavní paradigma v Sociologii

*Co se to vlastně děje se společností? Je to hladce fungující celek s různými částmi, které do sebe zapadají a udržují ho v chodu? Nebo je to změť různých, vzájemně si konkurujících skupin, které si jdou neustále po krku a bojují o kontrolu? Nebo je to, víte, skupina lidí, kteří se jen snaží přežít své dny. Faktem je, že na otázku, jaká je vlastně podstata společnosti, neexistuje jediná odpověď. Ale všechny tři modely, které jsem právě popsal - společnost jako dobře promazaný stroj, jako skupina soupeřících zájmů i jako skupina lidí, kteří spolu jen komunikují - stojí za zvážení. Protože každý z nich nabízí svůj vlastní pohled na sociální svět a každý z nich má zásadní význam pro pochopení sociologické praxe, přičemž jejich historie sahá až k zakladatelské osobnosti této disciplíny. Pojďme si tedy promluvit o paradigmatech.*

Paradigma není nějaký high-tech padák. A nerovná se dvacet centů. Paradigma je v podstatě model, jak o věcech přemýšlíte - soubor pojmů a teorií, který rámuje váš pohled na určité téma, ať už jde o ruskou literaturu, veřejné umění nebo fyzikální zákony. A v sociologii jsou teoretická paradigmata klíčová. Tato paradigmata jsou základní předpoklady, které sociologové mají o sociálním světě, jimiž se řídí jejich myšlení a výzkum. A to může na první pohled znít trochu předpojatě, jako byste se do studia společnosti pouštěli s určitými předsudky. Ale předpoklady, které tato paradigmata poskytují, potřebujete, protože surová fakta se nevykládají sama. Surová fakta jsou věci jako "míra nezaměstnanosti v loňském roce byla 5 %" nebo "Sam měří dva metry" nebo "dnes skupina lidí s cedulemi zablokovala dálnici". Syrovými fakty myslím to, že tato fakta jsou jen prostým popisem empirické reality. A nejsou předem interpretována. Je 5% míra nezaměstnanosti přijatelná? Nebo bychom se ji měli snažit snížit? Je šest stop vysoký člověk skutečně vysoký? A narušují protestující, kteří blokují dálnici, řád společnosti, nebo bojují za své zájmy? Odpověď na poslední otázku je samozřejmě obojí. Důležité je však pochopit, že obě odpovědi vyžadují, abyste učinili určité předpoklady o sociálním světě. Druhou důležitou věcí je, že tyto dvě různé odpovědi budou užitečné v různých situacích, pro zodpovězení různých druhů otázek. Pokud se například snažíte pochopit, jak a proč může společnost vůbec držet pohromadě, pak může být užitečnější dívat se na protesty jako na projevy napětí nebo narušení. Pokud se však snažíte pochopit, proč lidé protestují, pak by bylo lepší snažit se porozumět tomu, jakým způsobem prosazují své zájmy. Tohle všechno teď může znít poněkud nevědecky: Fyzika nepotřebuje zrovna "výklad". Matematika nepotřebuje více "perspektiv". Ale ve skutečnosti je potřebují. Všechny vědecké disciplíny vytvářejí předpoklady o světě a všechny vědecké disciplíny používají různé perspektivy v závislosti na otázkách, které si kladou. Ve fyzice můžete chápat skákající míč jako téměř nespočetné množství základních částic, z nichž každá má svou vlastní vlnovou funkci a všechny jsou drženy pohromadě různými druhy sil na kvantovém měřítku.

Nebo to můžete chápat jako prostý pohyb X gramů gumy prostorem. Perspektiva, kterou zaujmete, výrazně změní druh otázek, které chcete klást. Všechny vědy kladou různé druhy otázek a mají různé předpoklady pro jejich zodpovězení. A nezpracovaná fakta vždy potřebují nějakou perspektivu, aby byla užitečná. Chceme-li nyní hovořit o různých druzích otázek a perspektiv v sociologii, je dobré začít něčím, co jsme uvedli v minulém díle: skutečností, že sociologie se zabývá společností na všech úrovních, ve všech měřítkách, od obrovských po maličké. Jinými slovy, sociologie se zabývá jak makro, tak mikro měřítkem. Orientace na makro znamená pohled na velké. Když si sociologové kladou otázky na této úrovni, zaměřují se na širokou škálu a zkoumají struktury velkého měřítka, které utvářejí společnost. Makro otázky jsou například "Co způsobilo přechod od feudalismu ke kapitalismu?" nebo "Jak ovlivňuje rasa výsledky ve vzdělávání?". Orientace na mikroúroveň samozřejmě znamená, že se zaměřujeme na drobné. Tyto otázky se zabývají úžeji interakcemi mezi jednotlivci a kladou si otázky jako např: "Mluví lékaři s pacienty různých ras odlišně?" nebo "Jak si příslušníci určité skupiny budují skupinovou identitu?". Nyní je třeba poznamenat, že tyto orientace nejsou zcela oddělené. Protože opět platí, že velké a malé je vždy propojeno. Ptát se na to, jak lékaři mluví s pacienty různých ras, je mikro otázka, ale také nám pomáhá začít chápat vzorec rasových rozdílů ve zdravotní péči na makro úrovni. Stejně tak otázka na to, jak si určitá skupina buduje svou identitu, může mít dopad na makroúrovni, protože může pomoci vysvětlit, jak se reprodukují a udržují velké sociální struktury. Nyní, když už trochu více rozumíme různým měřítkům, na kterých sociologie pracuje, můžeme se věnovat jejím hlavním teoretickým paradigmatům, která jsou tři:

Jsou to strukturální funkcionalismus, teorie konfliktu a symbolický interakcionismus. Začněme strukturálním funkcionalismem, který pochází od francouzského sociologa jménem Emile Durkheim. Durkheim si představoval společnost jako jakýsi organismus, jehož různé části spolupracují, aby jej udržely při životě a v dobrém stavu. Samozřejmě, že se něco mohlo pokazit. Durkheim si to však vždy představoval jako poruchu, nemoc nebo odchylku od normálního fungování věcí. Strukturální funkcionalistická perspektiva tedy vychází ze stejného základního předpokladu: Společnost je chápána jako komplexní systém, jehož části spolupracují, aby podpořily stabilitu a společenský řád. A tyto různé "části" společnosti jsou sociální struktury, relativně stabilní vzorce sociálního chování. Durkheim se například nesmírně zajímal o náboženství a také o dělbu práce neboli o to, jak jsou ve společnosti rozděleny úkoly. A tyto struktury považuje za struktury plnící určité společenské funkce. Například rodina ve většině společností plní funkci socializace dětí - učí je, jak v dané společnosti žít. A sociální funkce jsou dvojího druhu: funkce zjevné a funkce latentní. Manifestní funkce jsou zamýšlené nebo zjevné důsledky určité struktury, zatímco latentní funkce jsou nezamýšlené nebo nepoznané. Například o účelu škol často uvažujeme tak, že poskytují dětem znalosti - to je jejich manifestní funkce. Školy však mohou také pomáhat socializovat děti. Mohou mít - a historicky měly - další účel: vytvářet pracovníky, kteří poslouchají autority a dodržují termíny. To je latentní funkce.

Vedle funkcí máme také sociální dysfunkce, což je jakýkoli sociální vzorec, který narušuje hladký chod společnosti. Například technologický rozvoj je silnou hnací silou ekonomického zlepšení, což je užitečná funkce. Je však také destabilizující silou. Nové stroje mohou připravit lidi o práci. Jednoho dne můžeme být brzy svědky sociální dysfunkce tisíců řidičů dálkových kamionů, které vytlačí samořízená vozidla. A to nás přivádí k jednomu z problémů strukturálního funkcionalismu. Protože vidí společnost jako v zásadě funkční a stabilní, může se opravdu špatně vyrovnávat se změnami. Může být špatný v poskytování dobrých vysvětlení, proč ke změnám dochází, a může také interpretovat špatné věci ve společnosti jako věci, které mají pozitivní funkce, a proto by se neměly měnit. Vezmeme-li extrémní příklad, strukturální funkcionalistický pohled si může představovat, že chudoba, ačkoli je pro lidi škodlivá, je pro společnost funkční, protože zajišťuje, že vždy existují lidé, kteří chtějí pracovat. Tento pohled by tedy mohl považovat jakékoli pokusy o zmírnění chudoby za potenciálně škodlivé pro společnost. Právě v takových oblastech však teorie konfliktu září. Na rozdíl od strukturálního funkcionalismu si konfliktní teorie představují společnost jako společnost složenou z různých skupin, které bojují o vzácné zdroje - jako je moc, peníze, půda, potraviny nebo status.

Tento pohled považuje změnu za základní prvek společnosti, který je neustále poháněn těmito konflikty. První konfliktní teorií v sociologii byla teorie třídního konfliktu, kterou rozvinul Karel Marx. Tato teorie si představuje společnost jako společnost s různými třídami na základě jejich vztahu k výrobním prostředkům - věcem, jako jsou továrny a suroviny. V kapitalismu byly tyto dvě třídy kapitalisté neboli buržoazie, kteří vlastní výrobní prostředky, a dělníci neboli proletariát, kteří musí prodávat svou práci, aby přežili. Marx považoval tento konflikt mezi třídami za ústřední konflikt ve společnosti a zdroj společenské nerovnosti v moci a bohatství. Existují však i další teorie konfliktů, které se zaměřují na různé druhy skupin. Teorii rasového konfliktu například poprvé sociologicky formuloval W. E. B. DuBois, další zakladatel sociologie. Chápe sociální nerovnost jako výsledek konfliktu mezi různými rasovými a etnickými skupinami. Genderová konfliktní teorie se zase zaměřuje na sociální nerovnosti mezi ženami a muži. Perspektiva všech tří druhů konfliktních teorií byla v amerických dějinách zásadně důležitá a je důležitá i dnes. Paradigmata, která jsme si dosud přiblížili, jsou však v podstatě makro přístupy: Strukturální funkcionalismus se zaměřuje na to, jak do sebe zapadají velké struktury, a teorie konfliktu se zabývá tím, jak společnost definuje zdroje nerovností a konfliktů.

Pak je tu ale symbolický interakcionismus, a ten je postaven tak, aby se zabýval mikrootázkami. Symbolický interakcionismus se poprvé nejzřetelněji objevil v díle německého sociologa Maxe Webera a jeho zaměření na Verstehen neboli "porozumění". Weber věřil, že sociologie se musí zaměřit na individuální sociální situace lidí a na význam, který jim přikládají. Protože je tedy zaměřen více na mikroúkoly, chápe symbolický interakcionismus společnost jako produkt každodenních sociálních interakcí. Konkrétně se tato myšlenková škola zajímá o pochopení sdílené reality, kterou lidé vytvářejí prostřednictvím svých interakcí. Může se zdát zvláštní říkat, že realita může být vytvářena, ale vzpomeňte si na myšlenku surových faktů versus interpretace. Mávnutí rukou sem a tam je surový fakt, ale znamená pouze to, že vám mávám na pozdrav, protože jsme se dohodli, že tomu přisoudíme tento význam. Pro symbolický interakcionismus tedy neexistuje žádné velké T pravdy. Místo toho se zabývá světem, který vytváříme, když interakcím a předmětům přisuzujeme význam. Podání ruky je pozdravem jen proto, že se na tom shodneme. Pes může být přítelem nebo jídlem podle toho, jaký význam jsme mu přisoudili. Je zřejmé, že tato tři různá paradigmata poskytují radikálně odlišné způsoby pohledu na sociální svět. Je to však proto, že všechna uchopují jeho různé části. Každé z nich nám poskytuje jinou optiku, skrze kterou můžeme nahlížet na náš sociální život, stejně jako věda někdy potřebuje mikroskop a někdy dalekohled. Všechny tyto objektivy jsou důležité a ano, jsou nezbytné pro zkoumání sociologických otázek.

Dnes jsme diskutovali o tom, co jsou to teoretická paradigmata, a hovořili jsme podrobněji o rozdílu makro/mikro. Poté jsme se podívali na tři hlavní paradigmata v sociologii a dozvěděli se něco o jejich výhodách a nevýhodách. Příští týden se začneme učit, jak lze tato paradigmata využít při skutečném sociologickém výzkumu.