Déšť

*Přestože nám spousta map pomáhá porozumět našemu zeměpisnému prostoru, existuje jedna mapa, kterou někteří geografové označují za nejdůležitější pro pochopení veškerého života na Zemi: mapa srážek na světě.  Srážky si můžeme představit jako poslední výkvět hydrologického cyklu, který zajišťuje cirkulaci molekul vody mezi čtyřmi zemskými systémy. Je to veškerý déšť, sníh, sněhová pokrývka, kroupy nebo jakákoli kapalina či pevná látka, která padá z mraků v atmosféře.  A vodu potřebujeme pro mnoho oblastí našeho života: zemědělství, průmysl, dopravu, rekreaci a v neposlední řadě pro všechny rostliny a živočichy, kteří zde žijí.  Voda je univerzální rozpouštědlo, což znamená, že dokáže rozpustit více látek než jakákoli jiná kapalina, a téměř nikdy nenajdeme zcela čistou vodu.   To je docela důležité, protože jak se voda pohybuje v koloběhu vody, přenáší životně důležité živiny i škodliviny napříč prostory a místy. Použití mapy srážek nám tedy pomáhá sledovat vodu na Zemi a odhaluje možné důsledky rozdílného přístupu k vodě.  Stejně jako když porovnáme naši mapu srážek s mapou rozmístění obyvatelstva, můžeme pochopit jednoduchou, ale mocnou zákonitost lidské geografie: kde je voda, tam jsou lidé.  Je to však ještě o něco složitější, protože tam, kde jsou lidé a omezené zdroje, jsou často ve hře konflikty a větší geografické otázky.  Jmenuji se Alizé Carrère a toto je Crash Course Geography.*

Naši cestu do fyzické geografie jsme začali tím, že jsme se podívali na velký, celistvý obraz, abychom odhalili geografické zákonitosti a procesy, které vytvářejí životní prostředí na Zemi a podporují vše živé.  A dozvěděli jsme se, že tvar sféroidu, rotace, otáčení a sklon Země způsobují, že oslunění, teplota vzduchu, tlak a vítr vytvářejí celosvětové vzorce, které silně závisí na zeměpisné šířce. Srážky nakonec pocházejí z mraků v atmosféře, což jsou složité struktury, které se mění na základě mnoha těchto zákonitostí.   Srážky se tedy na různých místech, zejména v různých zeměpisných šířkách, velmi liší.  Při pohledu na naši mapu zjistíte, že existují oblasti s velkým množstvím srážek, například ostrov, kterému říkáme Borneo. Vzduch je zde v blízkosti rovníku teplejší a má vyšší rosný bod, tedy teplotu, kdy je vzduch nasycen vodní párou a hrozí kondenzace.  Ale v oblastech, jako jsou ostrovy, kterým říkáme Špicberky v Severním ledovém oceánu, je srážek velmi málo, protože vzduch v těchto zeměpisných šířkách je studený a suchý.

V rámci místa, které se rozkládá v podobných zeměpisných šířkách, může docházet k jinému druhu proměnlivosti srážek. Například existuje oblast, která tvoří velkou část kontinentálního vnitrozemí USA a Kanady, často nazývaná Velké pláně nebo prérie.  Protože se Velké pláně nacházejí hluboko ve vnitrozemí, daleko od oceánů, jev zvaný kontinentální efekt způsobuje obrovské teplotní výkyvy s parnými léty a mrazivými zimami.  Skalisté hory, které se nacházejí západně od Velkých plání, navíc tvoří bariéru pro teplé a vlhké větry vanoucí od Pacifiku.  Když větry narazí na úbočí hor, vzduch je v podstatě nucen stoupat.  Při stoupání se vzduch rozpíná a ochlazuje natolik, že molekuly vodní páry mohou kondenzovat a vytvářet mraky a srážky.    Výsledný déšť nebo sníh (nebo mlha či cokoli jiného) se nazývá orografické srážky, jejichž název pochází z řeckého slova "oros", které znamená hora. Když pak vzduch klesá na druhou stranu pohoří, oteplí se, protože molekuly vzduchu se stlačí a zbytky vodních kapek se vypaří. Proto říkáme, že strana hor, která není obrácená k větrům - jako jsou Velké pláně - se nachází v teplé a suché oblasti zvané dešťový stín Skalistých hor.  Orografické srážky se vyskytují na horách po celém světě.   V Argentině leží poušť Patagonie ve srážkovém stínu And, zatímco transhimálajská oblast Tibetu a střední Asie leží ve srážkovém stínu Himálaje. Velké pláně se rozkládají na 98. poledníku. Takže srážky tam občas jsou... jen jsou nepředvídatelné.  Výsledkem je stepní nebo polosuché podnebí, které je příliš suché na to, aby se v něm udržel les, ale příliš vlhké na to, aby se v něm vytvořila poušť." Sucho může souviset s určitou kombinací kontinentálního efektu, polohy ve srážkovém stínu a subtropických systémů vysokého tlaku v atmosféře. Nepředvídatelnost je dána místními podmínkami a neustále proudící atmosférickou a oceánskou cirkulací.

Množství srážek se tedy v podstatě může dramaticky měnit v jednotlivých letech, ročních obdobích nebo měsících.  Po roce s velkým množstvím srážek může následovat několik let s podprůměrnými srážkami.   Sucho tak může být pro lidi, zvířata a rostliny velkým a opakujícím se problémem. Ve skutečnosti se Velkým planinám kdysi říkalo Velká americká poušť, i když technicky jde o pás travnatých ploch mezi lesy na východě a pouštěmi na západě. Přemýšlením o fyzickém prostoru se dozvídáme více o tom, jak se změnilo naše vnímání vnímaného prostoru.  Teprve vynálezy ostnatého drátu, ocelového pluhu, techniky vrtání studní a železnice vyřešily jedinečné prostorové problémy regionu a ten se stal místem, kde se usadili Evropané.  Po dlouhou dobu vytvářejí travnaté plochy vynikající půdu, která je mimořádně produktivní zemědělskou půdou - ale také náchylnou k silné půdní erozi způsobené nadměrným obděláváním a pastvou.  Kombinace masového osídlení a zemědělství, nepředvídatelných srážek a vysokých teplot tak vedla k devastaci tohoto fyzického prostoru.   Jedním z největších such v minulém století byla Dust Bowl, která pustošila Velké pláně téměř deset let od roku 1930 do podzimu 1939, kdy konečně přišly deště.  Naše představa o Velkých pláních jako o místě je tak nyní navždy spjata s těžkostmi a dokonce i s nedostatkem příležitostí, nikoliv jen se srážkovými úhrny, jako je efekt dešťů. To vše díky fyzické geografii tohoto prostoru, která se vrství s humánní geografií našich životních zkušeností v něm.  Na druhé straně Skalistých hor a na východ od Sierry Nevadas se také nacházejí rozsáhlé oblasti polopouští, na jihozápadě pak některé skutečné pouště.   Stejně jako na Velkých pláních jsou srážky rozloženy poměrně nerovnoměrně, takže řeka Colorado je vlastně největším zdrojem vody v regionu, přezdívaným "záchranná linie jihozápadu".  Ve skutečnosti devadesát procent povrchové vody v řece Colorado pochází ze sněhu ve Skalistých horách, který taje, stéká sítí menších přítoků a dostává se do hlavní řeky.

Problémy spojené se závislostí na vodě z jednoho zdroje, jako je řeka, namísto z rozsáhlých srážek, se týkají jak toho, kdo vodu potřebuje, tak toho, kde se vzhledem ke zdroji nachází.  Hospodaření s vodními zdroji je prostorový problém.  Největšími uživateli vody jsou například farmy, továrny a města, ale ne všechny se nacházejí na březích řeky, takže musí najít způsob, jak potřebnou vodu dopravit. a ti, kteří žijí v blízkosti horních částí toku řeky Colorado, mohou spotřebovat spoustu vody, pokud není regulována, a zbývá méně pro všechny, kteří žijí po proudu.  A řeka Colorado je prostě řeka. Takže když se vine od svého pramene k ústí, nezná žádné politické hranice, jako jsou hranice okresů, území indiánských kmenů nebo dokonce mezinárodní hranice. Lidé, kteří si z této polopouštní oblasti udělali svůj domov, však všechny tyto politické hranice zpravidla používají při rozhodování o vodě. Pochopení toho, proč jsou srážky rozloženy nerovnoměrně, jak se může sucho měnit v závislosti na ročním období a jak lidé využívají vodu, je klíčovou součástí geografie. A průnik těchto fyzickogeografických procesů a rozhodování lidí v geografii může být zdrojem velkého napětí - zejména pokud jde o environmentální politiku. Například indiáni využívali vodu řeky Colorado a hospodařili s jejími zdroji po tisíce let.  Moderní právní doktrína, která upravuje práva na vodu na Západě - a která na některých místech sahá až do doby zlaté horečky ve 40. a 50. letech 19. století - je však "doktrína předchozího přivlastnění".  Tato doktrína přiděluje práva na základě toho, kdo začal vodu využívat jako první... s výjimkou tradičních nároků původních obyvatel Ameriky.  V roce 1922 pak sedm států v povodí řeky Colorado vypracovalo dohodu o rozdělení vody, protože samotné sezónní srážky by nezajistily dostatek vody pro všechny obyvatele.  Přecenili však průtok řeky a nezohlednili, jak se množství vody meziročně mění. Každému státu tak bylo přiděleno více vody, než ve skutečnosti existuje - problém, který vedl k intenzivním právním sporům mezi státy.

Například Kalifornie, která je uživatelem dolního toku, ale také velmi silným státem, po desetiletí využívala více vody, než jí bylo přiděleno. V roce 2003 tedy Kalifornie po hrozbách, že jí bude voda odebrána, souhlasila s tím, že během následujících 14 let sníží spotřebu vody z řeky Colorado, aby státy na horním toku získaly svůj podíl.  Dalším velkým problémem bylo, že přirozený tok řeky musel být fyzicky přesunut, aby vyhovoval určitým lidským přáním a potřebám, což činilo situaci ještě méně spravedlivou.  Stejně jako dvě obrovské přehrady - Hooverova přehrada na hranicích Arizony a Nevady a přehrada Glen Canyon v Arizoně - byly postaveny ve 30. a 60. letech 20. století, aby zadržovaly a zadržovaly vodu v nádržích.  Jezero Mead, nádrž Hooverovy přehrady, zásobuje vodou 25 milionů lidí v Kalifornii, Arizoně a Nevadě a vyrábí pro region vodní energii.   Všechnu tuto vodu je však třeba rozdělit mezi různé potřeby.  A od 50. let 20. století znamenal prudký růst měst v horních částech řeky, například růst měst jako Phoenix a Las Vegas, prudký nárůst poptávky po vodě - a v důsledku toho méně vody pro zemědělce a další venkovské obce. V podstatě špatné odhady a špatné hospodaření způsobily krizi s vodou, která se týká 40 milionů lidí a 5,5 milionu akrů zemědělské půdy. Od roku 2021 se jako nové řešení navrhuje privatizace vodních práv. Soukromí investoři by kupovali vodní práva a města, státy i jednotlivé farmy by od nich mohly nakupovat vodu, a to i přes hranice států. Trh by tak rozhodoval o tom, zda je voda cennější pro městské nebo venkovské obyvatelstvo, a nově by definoval staletá pravidla pro sdílení řeky.  Ano, voda v řece by se tak stala komoditou, kterou by bylo možné kupovat a prodávat.   Soukromí investoři by překreslili mapu distribuce vody na Západě a vydělali by na tom. Zatímco však hospodaření s vodou vstupuje do nové fáze, kdy si na něj dělají nárok velcí hráči z Wall Street, indiánské kmeny stále usilují o získání svých vodních práv, která jim byla definitivně přiznána v roce 1908. Vodu nelze ničím nahradit.

Dnes jsme se zaměřili hlavně na jeden region s jedním druhem srážek, ale přesto jsme viděli, jak studium srážek otevírá spoustu hlubších otázek v geografii, od toho, co činí region obyvatelným, až po politické boje o zdroje.  Některé z nejzávažnějších geopolitických problémů na Blízkém východě, v severní Africe, jižní Asii a na západě USA se týkají kontroly nad vodou. Stejně jako nedostatek vody ovlivňuje veřejné zdraví, snižuje produktivitu zemědělství a poškozuje ekologické systémy, na nichž jsme závislí.   Takže ve skutečnosti je tato mapa srážek na Zemi a toho, kde a kolik vody padá z nebe, základem pro spoustu velkých geografických otázek: Kdo by měl vodu kontrolovat? Je voda základním lidským právem?   A jak lidé změnili životní prostředí, aby získali vodu, kterou potřebujeme - a za jakou cenu?   Jako geografové budeme stále hledat nové odpovědi v příbězích a zákonitostech Země. Třeba příště, kdy se podíváme na cyklonální systémy, které přinášejí dramatické povětrnostní a prostorové důsledky ovlivňující lidské aktivity, jako je například místo, kde si stavíme domy a vybíráme si místo k životu. Mnohé mapy a hranice představují moderní geopolitické rozdělení, o němž bylo často rozhodnuto bez konzultace, souhlasu nebo uznání původních obyvatel země.