סיפור איש המכירות

## Roger Zelazny. Salesman Tale (Amberzine #6 february, 1994)

**נקודת הזמן של הסיפור**: סיפור קצר וצדדי של זילזאני, אודות לוק, איש המכירות ובריחתו מהדגם, אירוע שתחילתו בספר העשירי, נסיך התוהו (1991).

אני שמח שתכננתי להשאיר את מרלין במערת הקריסטל לזמן רב. שמח שהוא לא נשאר כל הזמן.

כאשר קטעתי את שיחת הטראמפ שלנו, בעטתי בכוס התה הקר שלי וצעקתי "חרא! שפכת את זה-", שלפתי אחד מהטראמפים של כליה בידי הטובה. זה טראמפ של "יער מגרש הגרוטאות". זאת סקיצה יפה. למרות שזה לא היה משנה לי איזה טראמפ היה יוצא, וזו הסיבה שביקשתי ממרלין להניח את הקלפים עם הפנים כלפי מטה - כדי שאוכל לשלוף אחד מהטראמפים באקראי. זה היה להצגה, כדי לבלבל את הדגם. כולם הובילו למקומות במרחק יריקה ממערת הקריסטל - שהייתה הסיבה האמיתית לקיומם מלכתחילה. מטרתם היחידה הייתה למשוך את מרלין למסלול המערה, ובשלב זה מערכת אזהרה של מערת הקריסטל הכחולה הייתה צריכה להתריעה לי. התוכנית הייתה שאגיע לשם במהירות ואמצא דרך להפוך את מרלין לאסיר. לרוע המזל, לא קיבלתי את ההודעה כשהוא קפץ אל הספינקס ונמלט מאמא. הרעלים העצביים שלה ביטלו את הטריגר ההכרחי במערכת העצבים שלו - רק אחת מהדרכים הרבות שבהן היא הרסה את התוכניות שלי בלי מאמץ. עם זאת, זה לא היה משנה בטווח הארוך. לכדתי שם את מרלין, בכל מקרה. רק... שהכל השתנה אחרי זה.

  "לוק! טיפש שכמותך!" המסר של הדגם התפוצץ בי כמו נאמבר סיום בהופעת רוק. אבל מראה יער מגרש הגרוטאות כבר הפך לברור, ואני השתמשתי בטראמפ וברחתי משם אחוצה, לפני שהדגם הבין שמה שזורם עליו זה תה ולא הדם שלי.

קמתי על רגלי כשהדגם נמוג מאחורי, והתקדמתי בין שיחי המסור החלודים, עצי הקורות המעוותים, הערוגות הצבעוניות העליזות של בקבוקים שבורים. התחלתי לרוץ, דם נשפך מכף היד החתוכה של ידי השמאלית. לא הקדשתי זמן לחבוש אותה. ידעתי שברגע שהדגם יתאושש מההלם ויגלה כי כלל לא נפגע, הוא יתכיל לסרוק את הצללים כדי למצוא אותי ואת האחרים. אך האחרים יהיו בטוחים בטווח ההשפעה של הדגם האחר.

לקירות מערת הקריסטל היה אפקט של חסימה של כל תופעה פרהפיזית שבחנתי, והיתה לי תחושה שהמערה תחסום גם את האפשרות של הדגם לסרוק את הצללים ולמצוא אותי. זה היה רק עניין שאגיע לשם לפני שהדגם יתחיל לסרוק את הצל עד כאן.

הגברתי את הקצב שלי. נשארתי בכושר. יכולתי לרוץ. עבר מכוניות מחלידות ומערבולות של קפיצי מיטה, אריחים שבורים, ארגזים מנופצים... במורד סמטאות של אפר, במעלה שבילים של פקקי בקבוקים ... התראה. הַמתָנָה. אני ממתין שהעולם יסתובב, אני ממתין לשמוע את קול הדגם מכריז, "תפסתי אותך!".

עקפתי עיקול וראיתי במרחק ניצנוץ של משהו כחול. יער מגרש הגרוטאות - תוצאה של סערת צללים עתיקה שהסתיימה בפתאומיות כשהגעתי למדרון והמשכתי במהרה, לאחר כמה צעדים הגעתי למקום קצת יותר נורמאלי. כאן, שמעתי כמה קריאות ציפורים כשעברתי, ואת זמזום החרקים, מעל הפגיעה המתמדת של רגלי באדמה. השמים היו מעוננים, ולא יכולתי לדעת דבר על טמפרטורה או הרוח בגלל הפעילות שלי. התלולית המנצנצת בצבע כחול גדלה. שמרתי על הקצב שלי.

עד עכשיו, האחרים אמורים להיות בטוחים, אם הם הצליחו בכלל. גֵיהִנוֹם! עד עכשיו הם אמורים להיות רחוקים מפגיעה. רק שהייה של זמן קצר בזרם הזמן הזה שבצל הזה היתה הרבה יותר זמן ביחס לרצף הזמן הראשי. יכול להיות שהם כבר יושבים ואוכלים ומתבדחים. אפילו לקחו תנומה. ניסיתי להסדיר את הנשימה. לעזזל, אולי זה גם אומר שלדגם היה יותר זמן כדי לחפש אותנו, יותר זמן ממה שחשבתי ...

הרכס הכחול לפני, גדול יותר, גדול עוד יותר עכשיו. החלטתי לראות עד כמה פרץ הסיום שלי יחזיק מעמד, ונכנסתי להילוך גבוה ושמרתי על הקצב. האדמה והאוויר רטטו ממה שנראה כמו רעש של רעם. זו יכולה להיות תגובה של הדגם הזועם על כך שסוף סוף איתר אותי. זה גם יכול להיות סתם רעש של רעם.

המשכתי לרוץ בכל הכוח, ורגעים לאחר מכן, כך נראה, בלמתי כדי לא להתנגש בבסיס קיר הקריסטל הזה. עדיין לא היה ברקים, ואני נלחצתי על קיר הקריסטל באחיזת ידיים - מעולם לא ניסיתי לטפס על הקיר הזה לפני כן - כשהריאות שלי עבדו כמו מפוח וגשם קל התחיל לרדת, מתערבב בשכבת הזיעה שלי. השארתי מריחות דם על האבן, אבל זה אמור להישטף בקרוב.

כשהגעתי לפסגה, מיהרתי אל הפתח של המערה, על ארבע, ונכנסתי תחילה עם רגלי, תלוי, ואז נשמטתי אל תוך פנים המערה החשוכה למרות נוכחותו של סולם. החיפזון היה הכל. רק כשעמדתי בתוך המערה הכחולה המוצלת, עדיין מתנשף, הרגשתי בטוח. ברגע שעצרתי את הנשימה הרשיתי לעצמי לצחוק. אני עשיתי את זה. ברחתי מהדגם.

צעדתי בחדר הכניסה של המערה מכה על ירכיי וטפחתי על הקירות. ניצחון כזה היה טעים, ולא אתן לו לעבור ללא סימן. מיהרתי בחזרה למזווה, איתרתי בקבוק יין, פתחתי אותו ולקחתי משקה. אחר כך צעדתי למערה צדדית שעדיין הכילה שק שינה, התיישבתי עליו והמשכתי לגחך בעודי משחזרת במוחי את החוויה שלנו שם בדגם הראשוני. גברתי ניידה הייתה כל כך מפוארת. כך גם מרלין, לצורך העניין. עכשיו... תהיתי האם הדגם באמת שומר טינה. כלומר, כמה זמן יעבור עד שיהיה מספיק בטוח כדי לצאת החוצה מבלי להרגיש בסכנה קרובה? אין דרך אמיתית לדעת. חוסר מזל. ובכל זאת, אני בבעיה אם הדגם יכול להתנהג בצורה דומה לאותם אנשים שסבבו אותו - כלומר, האמבריטים. אולי הוא לא חייב? לגמתי עוד משקה. אולי אהיה כאן הרבה זמן.

אני אשתמש בכישוף כדי לשנות את המראה שלי, החלטתי. כשאצה מכאן יהיה לי שיער כהה וזקן (מעל תחילתו של זקן אמיתי), עיניים אפורות, אף ישר, עצמות לחיים גבוהות יותר וסנטר קטן יותר. אני אראה גבוה והרבה יותר רזה. אני אחליף את הבגדים הבהירים הרגילים שלי לבגדים כהים. גם לא רק איזה כישוף קל וקוסמטי. זה יהיה חייב להיות חזק, עם עומק וחומר.

הרהרתי בזה, קמתי והלכתי לחפש אוכל. מצאתי קצת בשר בקר וביסקוויטים משומרים, והשתמשתי בכישוף קטן כדי לחמם פחית מרק. לא, זו לא הייתה הפרה של החוקים הפיזיים של המקום. קירות הקריסטל חוסמים כוחות שיוצאים פנימה והחוצה ממערת הקריסטל, אבל הקסמים שלי נכנסו איתי ולכן הם פעלו כרגיל בפנים המערה.

כשאכלתי, חשבתי שוב על נאידה, על מרלין ועל קורל. כל מה שקרה להם - הזמן לטוב ולרע - העדיף אותם בביצוע הזה.

גם אם אשאר כאן לזמן קצר ההתפתחויות בבית לא יהיו תואמים את חלוף הזמן שעובר כאן. ועל איזה סוג זמן באמת שמר הדגם? כולם, אני מניח - כלומר, שלהם - אבל גם הרגשתי שהוא קשור במיוחד לקו הזרימה שלו באמבר. למעשה, כמעט הייתי בטוח בכך, שכן שם היו כל ההתרחשויות. אז אם אני רוצה לחזור לפעולה מהר, אני צריך להישאר כאן מספיק זמן כדי שהיד שלי תתרפא.

אבל באמת, עד כמה הדגם יכול לרצות אותי? כמה אני באמת חשוב לו? מה אני הייתי בעיניו? מלך מינורי בממלכת המעגל הזהוב. מתנקש בנסיך אמבר אחד. בן של האיש שביקש פעם להרוס אותו... התכווצתי בגלל זה, אבל הרהרתי על כך שהדגם נתן לי לחיות את כל חיי עד עכשיו ללא תגמול על מעשיו של אבי. והחלק שלי בעסק הנוכחי היה מינימלי. קורל נראתה כדאגה העיקרית שלו, ואחר כך מרלין. אולי הייתי זהיר יותר מידי. סביר להניח שזה פטר אותי משיקוליו העיקריים ברגע שנעלמתי. ובכל זאת, לא התכוונתי לצאת מכאן בלי התחפושת הזו.

סיימתי לאכול ולגמתי מהיין. וכאשר שאצא? מה בדיוק אני אתחל לעשות אז? אפשרויות רבות חלפו במוחי. אני התחלתי לפהק ושק השינה נראה טוב מאוד. ברק הבזיק, גל כחול מבעד לקירות. ואז הגיע הרעם, כמו גלישה. טוב מחר אז. מחר אני אתכנן...

זחלתי פנימה לשק השנה והרגשתי נוח. תוך רגע נרדמתי, אין לי מושג כמה זמן ישנתי.

התעוררתי בזריחה, הסתובבת ועשיתי סיבובים כדי ליצור הרגל אבטחה, עברתי שגרה נמרצת של תרגילים, ניקיתי את עצמי, ואז אכלתי ארוחת בוקר נינוחה. הרגשתי טוב יותר ממה שהרגשתי ביום הקודם, והיד שלי כבר החלה להחלים.

אחר כך ישבתי ובהיתי בקיר, כנראה במשך שעות. מה הייתה דרך הפעולה הטובה ביותר שלי? יכולתי למהר בחזרה לקשפה ולמלכות, יכולתי לנוע אחר החברים שלי, יכולתי פשוט לרדת למחתרת, להוריד פרופיל ולחקור עד שאדע מה קורה. זו הייתה שאלה של סדרי עדיפויות. מה הדבר הכי חשוב שיכולתי לעשות עבור כל הנוגעים בדבר? חשבתי על זה עד ארוחת הצהריים ואז אכלתי שוב.

לאחר מכן, לקחתי את לוח הסקיצות הקטן שלי ועיפרון והתחלתי להיזכר בגברת מסוימת, תכונה אחר תכונה. התעסקתי בזה כל אחר הצהריים, כדי להעביר את הזמן, למרות שידעתי שצדקתי ביחס אליה. כשהגעתי לארוחת ערב, הפעילויות של היום למחרת כבר התגבשה במוחי.

למחרת בבוקר המצב של הפציעה שלי היה טוב במידה ניכרת, והצבתי בפני מראה על משטח חלק של הקיר. השתמשתי במנורת שמן כדי לא לבזבז כישוף הארה, העליתי באוב את הדמות הגבוהה, הכהה והרזה המשתקפת על צורתי, הטלתי את תווי הדמות שלה על פני - עם זקן - והסתכלתי על העבודה שלי. ראיתי שיצרתי מראה טוֹב ואז שיניתי את המראה של הבגדים שלי כדי לשמור על התדמית החדשה בקסם אחד נוסף.

אצטרך להביא בגדים אמיתיים ברגע שאוכל. אין טעם לבזבז כוח רב על משהו כל כך טריוויאלי.

עשיתי את שינוי המראה שלי כדבר ראשון, כי רציתי ללבוש את לבוש המראה כל היום, לתת לו להיספג פנימה, לראות אם יש חולשות נסתרות בעבודה שלי. ואז רציתי לישון בו, מאותה סיבה.

באותו אחר הצהריים לקחתי שוב את לוח הסקיצות. למדתי את יום העבודה שלי, ואז פניתי לדף חדש ויצרתי טראמפ והוא הרגיש בדיוק נכון. למחרת בבוקר, לאחר שגרת היום הרגילה שלי, התבוננתי שוב במראה, הייתי מרוצה, ועליתי על הסולם כדי לצאת מהמערה. זה היה בוקר לח וקריר עם כמה חורים כחולים בשמים המכוסים בעננים גבוהה מעל ראשי. עלול לרדת גשם שוב. אבל מה לעזאזל אכפת לי? הייתי בדרך החוצה.

הושטתי יד לפנקס שלי, ואז עצרתי. נזכרתי בטראמפים אחרים שעסקתי בהם במהלך השנים, ובמשהו אחר. משכתי את חפיסת הקלפים שלי. פתחתי אותם, עברתי לאט עד שהגעתי אל האבא העצוב שלי. שמרתי את הטראמפ שלו למען הסנטימנט, לא לצורך שימוש. הוא נראה בדיוק כפי שזכרתי אותו, אבל לא חיפשתי את הטראמפ הזה כדי להיזכר. זה היה בגלל הפריט שלבש לצדו. התמקדתי בחרבו וורוינדל, להב קסום, הקשור בדרך כלשהי לחרב גרייסוינדר של קורווין. ונזכרתי שמרלין סיפר לי כי אביו זימן אליו את גרייסווינדר בצל, לאחר בריחתו מהכלא של אמבר. הייתה איזו זיקה מיוחדת בינו לבין את הנשק הזה. אני תוהה. כעת, כשהקצב הואץ והרפתקאות חדשות בפתח, כנראה יהיה מומלץ להתמודד עם דברים הבאים עם הפלדה המתאימה. למרות שאבא היה מת, וורווינדל היתה איפהשהו. אף על פי שלא הצלחתי להגיע לאבי, האם אוכל להגיע איכשהו לחרב שלו, למקום הימצאה, לפי הדיווח האחרון היא אמורה להיות אי שם בממלכות התוהו?

מיקדתי את תשומת ליבי אליה בטראמפ של אבי, קורא לה במחשבתי. נדמה היה שהרגשתי משהו, וכשנגעתי בו היה נראה שמשהו תפס, הטראמפ התחיל להתקרר.

התמקדתי יותר. רחוק יותר. קשה יותר.

ואז הייתה בהירות, תחושת קרבה והרגשה של אינטליגנציה קרה וחיזרית שנמצאת לפני.

"וורוינדל," אמרתי בשקט.

אם יכול להיות צליל של הד בהיעדר צליל קודם זה מה ששמעתי.

"הבן של ברנד," נשמע קול הדהוד.

"קראי לי לוק."

השתררה דממה. ואז, "לוק", הגיע הרטט.

הושטתי יד קדימה, אחזתי בה ומשכתי אותה לעברי.

הנדן הגיע איתה. נסוגתי אחורה.

החזקתי אותה בידי ואז שלפתי את וורוינדל מהנדן.

הוא זהר כמו זהב מותך סביב החלק שעיטר אותו. הרמתי אותה, כיוונתי את חודה לפני וביצעתי חתך מהיר באוויר. זה הרגיש נכון. זה הרגיש מושלם. זה הרגיש כאילו כוח עצום עומד מאחורי כל תנועה שלה.

"תודה," אמרתי, והד הצחוק בא והלך.

הרמתי את הפנקס שלי ופתחתי אותו לדף המתאים, בתקווה שזה זמן טוב לבצע את השיחה. התבוננתי בתווי פניה העדינים של הגברת, מבטה הבלתי ממוקד שהצביע איכשהו על רוחב ועומק ראייתה.

לאחר כמה רגעים, הדף התקרר מתחת לקצות האצבעות שלי, והציור שלי קיבל איכות תלת מימדית, נראה שהוא מתערבל בצורה קלושה.

"כן?" נשמע קולה.

"הוד מעלתך." אמרתי. "איך שתביני את הדברים האלה, אני רוצה שתדעי ששיניתי את המראה שלי בכוונה. קיוויתי ש-"

"לוק," היא אמרה, "כמובן שאני מזהה אותך - הוד מלכותך עכשיו," מבטה עדיין לא ממוקד. "אתה מוטרד."

"אכן אני."

"אתה רוצה לעבור?"

"אם זה מתאים ונוח".

"בְּהֶחלֵט."

היא הושיטה את ידה. הושטתי יד קדימה וצעדתי ברוגע קדימה, כשמראה הסטודיו שלה התבהר, מראה השמיים אפורים וגבעת הקריסטל נעלמו, צעדתי צעד לעברה והייתי שם בסטודיו.

מיד נפלתי על ברכיי, פתחתי את חגורת החרב והצעתי לה את החרב שלי. מרחוק יכולתי לשמוע קולות של חבטות וניסור.

"תקום," היא אמרה ונגעה בכתפי. "בוא ושב. שתה איתי כוס תה."

קמתי על רגלי והלכתי אחריה לשולחן בפינה. היא הסירה את הסינר המאובק שלה ותלתה אותו על וו שעל הקיר. כשהיא הכינה את התה, הסתכלתי על צבא הפסלים הקטן שציף קיר אחד והסתובב במקבץ אקראי על מרחבי החדר העצום הגדול, הקטן, המציאותי, האימפרסיוניסטי, היפה והגרוטסקי. היא עבדה בעיקר בחימר, אם כי היו שם כמה פסלים קטנים יותר מאבן, היו תנורים בקצה המרוחק של החדר, הם היו קרים עכשיו. כמה כלי מתכת בעלי צורה יוצאת דופן נתלו מקורות התקרה.

כשהיא הצטרפה אליי שוב, היא הושיטה את ידה ונגעה בידי השמאלית, איתרה את הטבעת שנתנה לי.

"כן, אני מעריך את ההגנה של המלכה," אמרתי.

"למרות שאתה עכשיו מלך בעצמך ממדינה בקשרי ידידות איתנו?"

"בכל זאת," אמרתי. "למעשה עד כדי כך שאני רוצה להשיב חלקית."

"אה?"

"אני בכלל לא בטוח שאמבר מודעת לאירועים האחרונים שבהם הייתי שותף או שיש לי ידע עליהם, שעלולים להשפיע על רווחתה. כלומר, אלא אם כן מרלין היה בקשר לאחרונה".

"מרלין לא הייתה בקשר," היא אמרה. "אם יש לך מידע חיוני לתחום, אולי אתה צריך לתת אותו לראנדום ישירות, הוא לא כאן עכשיו, אבל אני יכולה להשיג אותו בשבילך דרך טראמפ".

"לא" אמרתי.

"אני יודע שהוא לא אוהב אותי בכלל או סומך עליי, בתור הרוצח של אחיו וחבר של האיש שנשבע להשמיד את אמבר. אני בטוח שהוא ישמח לראות אותי מודח ומוחלף באיזו בובה על כס המלכות של קשפה, אני מניח שיום אחד אני חייב לבלות איתו זמן, אבל זה לא היום. יש לי יותר מדי דברים אחרים עכשיו. אבל המידע חורג מהפוליטיקה המקומית. זה מערב את אמבר וממלכות הכאוס, הדגם והלוגרוס, מותו של סווייוויל, מרלין והירושה האפשרית לכס המלכות של ממלכות התוהו"

"אתה רציני!"

"ברור!. אני יודע שהוא יקשיב לך. והוא אפילו יבין למה אמרתי לך. תן לי להימנע ממנו ככה. יש אירועים גדולים בפתח".

"ספר לי," היא אמרה והרימה את כוסה.

כך עשיתי, סיפרתי לה את הסיפור כולל כל מה שמרלין סיפר לי, עד לעימות בדגם הראשוני והטיסה שלי למערת הקריסטל.

גמרנו את כל קנקן התה תוך כדי, וכשסיימתי פשוט ישבנו לזמן מה בשקט.

לבסוף, היא נאנחה.

"הטלת עלי למסור מידע מודיעיני גדול", אמרה.

"אני יודע."

"עם זאת אני מרגיש שזה רק חלק קטן מהתפתחויות הרבה יותר גדולות."

"איך זה?" שאלתי.

"כמה דברים קטנים ששמעתי, ידעתי, ניחשתי ואולי חלמתי - וכמה, אני מניחה, אני פשוט חוששת. יש לזה בקושי צורה קוהרנטית. אבל היא מספיקה לי, אולי, כדי לחקור את כוחות האדמה איתם אני עובדת. כן עכשיו שחשבתי על זה אני חייבת לנסות את זה, כמובן. בתקופה כזו".

היא התרוממה לאט, עצרה והחוותה בידה למעלה.

"זאת תהיה השפה" היא אמרה, והזיזה את אחד מגופי המתכת התלויים שהתעורר והפיק צלילים רבים.

היא חצתה את הסטודיו אל עבר הקיר הימני - דמותה היתה קטנה בצבעי אפור וירוק, שיערה ערמוני עד אמצע גבה - והיא העבירה את אצבעותיה קלות על הדמות המפוסלת שעמדה שם. לבסוף, היא בחרה בפסל רחב פנים עם פלג גוף עליון צר, היא החלה לדחוף אותו לכיוון מרכז החדר.

עמדתי על רגלי ונעתי לעברה.

"תן לי לעשות את זה בשבילך, הוד מעלתך."

היא הנידה בראשה.

"קרא לי ויאל," היא אמרה. "ולא, אני חייבת למקם אותם בעצמי. זה נקרא זיכרון."

היא הניחה את הפסל מתחת וקצת מצפון-מערב לשפה. אחר כך עברה לקשר של דמויות ובחרה אחת דקה עם שפתיים פשוקות מעט, אותה הניחה מדרום לשפה.

"וזה הרצון," היא קבעה.

איתרה במהירות דמות שלישית-גבוהה ופוזלת-היא הניחה אותה לצפון-מזרח.

"זהירות," היא המשיכה.

הגברת, ידה הימנית מושטת באומץ, הלכה מערבה.

"סיכון," היא המשיכה.

במזרח הציבה גברת אחרת, שתי זרועותיה פרושות לרווחה.

"לב," היא אמרה.

בדרום-מערב הציבה פילוסוף בעל כיפה גבוהה ומדובלל. "ראש," היא אמרה.

... ולכיוון דרום מזרח גברת חייכנית - אי אפשר לומר אם ידה מורמת לברכה או להנחית מכה.

"מקרה," היא סיימה והכניסה אותה למעגל שהזכיר לי את סטונהנג' וגם את אי הפסחא.

"תביא שני כיסאות," אמרה, "ותניח אותם כאן וכאן,"

היא ציינה עמדות מצפון ומדרום למעגל שלה.

עשיתי כדבריה, והיא התיישבה בכיסא הצפוני ביותר, מאחורי הדמות האחרונה שהציבה: ראיית הנולד. תפסתי את מקומי בחזרה מתשוקה.

"תהיה בשקט עכשיו," היא הורתה ואז ישבה בשקט, ידייה בחיקה, במשך כמה דקות.

לבסוף, "ברמה העמוקה ביותר," היא אמרה, "מה מאיים על השלום?"

> משמאלי, זהירות כאילו מדברת, למרות שהשפה צלצלה במילותיה מעליה.

"חלוקה מחדש של סמכויות עתיקות", אמרה.

"באיזה אופן?"

"מה שהיה נסתר נודע ומתנועע" ענה הסיכון.

"האם גם אמבר וגם ממלכות התוהו מעורבים?"

"אכן," ענתה רצון מלפני.

"'כוחות עתיקים", היא אמרה. "כמה עתיק?"

"לפני שהיה אמבר, הם היו" קבע זיכרון.

"לפני שהיה אבן המשפט - עין הנחש?"

"לא," השיב זיכרון.

היא שאפה נשימה פתאומית.

"המספר שלהם?" היא אמרה.

"אחת עשרה," ענה זיכרון.

היא החווירה בגלל זה, אבל החזקתי את שתיקתי כפי שהיא הורתה.

"אלה שאחראים לערעור האפר הזה," אמרה אז, "מה הם מאחלים?"

"חזרה לתפארת ימים עברו", קבעה רצון.

"האם הסוף הזה יכול להתממש?" "כן," השיב חיזוי.

"האם אפשר למנוע את זה?" "כן," אמר חיזוי.

"בסיכון," הוסיפה זהירות.

"איך אפשר להתחיל?"

"שאלי את האפוטרופוסים," קבע ראש.

"כמה גרוע המצב?"

"זה כבר התחיל," ענה ראש.

"והסכנה כבר קיימת", אמר סיכון.

"כך גם ההזדמנות," אמר סיכוי.

"מאיזה סוג?" שאל ויאל.

נשמע קול מעבר החדר כשהנדן והחרב שלי החליקו לרצפה מהמקום שבו השענתי אותם על הקיר. ויאל בהתה.

"הנשק שלי," אמרתי, "רק החליק."

"תן שם."

"זו הייתה החרב של אבי, שנקראת וורוינדייל"

"אני יודע על זה." אז, "האיש הזה, לוק," הוא אמר, "יש משהו בחרב שלו ובנשק האחות שלו שמופיע בכל זה. אבל אני לא מכיר את הסיפורים שלהם".

"כן, הם מחוברים," אמר זיכרון.

"אֵיך?"

"הם נוצרו באופן דומה כמעט באותו זמן, והם משתתפים בכוחות שעליהם דיברנו," השיב זיכרון.

"האם יהיה סכסוך?"

"כן," אמרה חיזוי.

"באיזה קנה מידה?"

חיזוי שתק. סיכוי צחק.

"אני לא מבינה"

"הצחוק של סיכוי הוא אי ודאות", הגיב הד.

"האם לוק ישתתף בסכסוך?"

"כן," ענה חיזוי.

"האם עליו לחפש את השומרים?"

"הוא חייב לנסות," אמר לב.

"ואם הוא ייכשל?"

"יש נסיך שמתקרב שיודע אפילו עכשיו יותר מהעניינים האלה," אמר ראש.

"מי זה?"

"אסיר משוחרר," השיב ראש.

"מי?"

"הוא לובש ורד כסף," אמר ראש. "הוא נושא את הלהב השני."

ויאל הרימה את ראשה.

"יש לך שאלות?" היא שאלה אותי.

"כן. אבל אני בספק אם אקבל תשובה אם אשאל האם ננצח".

סיכוי צחק כשויאל קמה.

היא נתנה לי לעזור להזיז את הפסלים בחזרה למקומם.

ואז, ישבתי פעם נוספת, "תחפשי את השומרים?" שאלתי אותה,

"יש שומר - אולי שניים", היא ענתה. "נסיך אמבר שהגלה את עצמו ואחותו שמרו על חלק מהכוח הזה במשך זמן רב. נראה לי נכון לבדוק האם הם עדיין בחיים, האם הם עדיין ממלאים את חובתם."

"גלות עצמית? למה?"

"סיבות אישיות, מעורבות המלך המנוח."

"איפה הם?"

"אני לא יודע."

"אז איך אנו יכולים למצוא אותם?"

"יש טראמפ".

היא קמה ועברה אל שידת מגירות קטנה.

כשפתחה אחד, היא משכה סט קלפים בקופסה.

לאט, היא ספרה קלפים מראש החבילה והסירה אחד.

כשהיא חזרה היא הגישה לי את הטראמפ, דיוקן של גבר רזה עם שיער בצבע חלודה.

"קוראים לו דלווין," היא אמרה.

"את חושבת שאני צריך פשוט להתקשר אליו ולשאול אם יש לו עדיין את מה שיש לו?"

"הצהר בפניו מהר שאתה לא מאמבר," היא אמרה לי,

"אבל תסביר לו את השושלת שלך. שאל אם הניהול שלו ביחס לספיקארדים נשאר ללא פגע.

נסה לגלות היכן הוא נמצא, או לעבור אליו ולדון עימו בזה פנים אל פנים אם אתה יכול."

"נכון," אמרתי, לא רציתי לספר לה שדיברתי איתו - בקצרה רבה - בעבר בחיפוש אחר בעלי ברית במלחמה שלי נגד אמבר. הוא פטר אותי על הסף, אבל לא רציתי לעורר את הזיכרונות של ויאל מאותם ימים. אז פשוט אמרתי, "בסדר. אני אנסה את זה."

החלטתי למרוח אותו בהתחלה, לתת לו זמן לחשוב, להבין שאני לא לבד, ולא להזכיר שום דבר מחילופי הדברים הקודמים שלנו. המראה השונה שלי אמור לעזור גם בזה.

הבטתי בטראמפ והגעתי ליצירת קשר.

ראשית, הקור, ואז תחושת אישיות ערנית פתאום.

"מי זה?" הרגשתי את השאלה עוד לפני שהדמיון קיבל עומק וחיים.

"לוק ריינארד, הידוע גם בשם רינלדו," עניתי, כשהטראמפ הופיע לפתע והרגשתי את הבחינה שלו, "מלך קשפה ובעל תואר B.S. בניהול עסקים, מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי."

המבטים שלנו ננעלו. הוא נראה לא לוחמני ולא ידידותי.

"רציתי לדעת אם הפיקוח שלך על הספיקארדים נשאר ללא פגע."

"לוק-רינלדו," הוא אמר, "בדיוק מה הדאגה שלך ביחס לזה, ואיך הגעת לדעת על העניין?"

"אמנם אני לא מאמבר," השבתי, "אבי היה. אני יודע שזה יהפוך בקרוב לעניין של דאגה במקום ההוא, בגלל שמרלין, בנו של קורווין - כנראה הבא בתור בירושה של כס המלכות בממלכות הכאוס".

"אני יודע מי זה מרלין," אמר דלווין. "מי אבא שלך?"

"הנסיך בראנד".

"ואמא שלך?"

"הליידי ג'אסרה, מלכת קשפה לשעבר. עכשיו, אולי נדבר קצת על העניין הזה?"

"לא," אמר דלווין. "אנחנו לא."

הוא הזיז את ידו קדימה כאילו כדי לשבור את המגע.

"חֲכה!" אמרתי. "יש לך מיקרוגל?"

הוא היסס.

"מה?"

"זה מכשיר דמוי קופסה שיכול לחמם ארוחה תוך דקות ספורות. חיברתי אותו לחש כללי שיאפשר לו לפעול ברוב הצללים. אם יצא לך להתעורר באמצע הלילה עם רעב לתבשיל טונה לוהט, אתה מוציא אחד מהמקפיא, פותח אותו ומכניס אותו פנימה."

"מה זה מקפיא? "

"שמח ששאלת."

"זו עוד קופסה, עם חורף נצחי בפנים. מאחסנים שם ארוחות ואפשר להוציא אותם בכל פעם שרוצים. וכן, אני יכול לספק גם את המקפיא. אתה לא רוצה לדבר עצים, בוא נדבר עסקים. אני יכול לתת לך עסקה על המכשירים האלה, בכמות, שתעמוד או תנצח את המחיר של כל אדם אחר שיכול לספק אותם - ואני לא חושב שזה יהיה דבר קל למצוא ספק אחר. אבל זה לא כל מה שאני יכול לעשות בשבילך-"

"אני מצטער," אמר דלווין. "אין לי מה לדבר גם עם עורכי דין." היד שלו זזה שוב.

"חֲכה!" זעקתי.

"אני אציע לך הצעה שאתה לא יכול לסרב לה!"

הוא ניתק את הקשר.

"תחזור," התחננתי לעברו, אבל דמותו התלת ממדית הפכה לדו מימד והטראמפ התחממם שוב לטמפרטורת החדר.

"סליחה," אמרתי לוויאל.

"ניסיתי את הסיכוי הטוב ביותר שלי, אבל הוא לא קנה".

"אם לומר את האמת, לא חשבתי שתחזיק אותו אפילו כל כך הרבה זמן. אבל יכולתי להגיד שהוא מתעניין בך עד שהזכרת את אמא שלך. ואז משהו השתנה".

"לא תהיה הפעם הראשונה," אמרתי. "יש לי חשק לנסות אותו שוב מאוחר יותר."

"במקרה כזה, שמור על טראמפ."

"אני לא צריך את זה, ויאל. אני אכין את שלי בבוא הזמן."

"אתה אמן ואמן טראמפים?"

"טוב, אני כן מצייר. די ברצינות לפעמים."

"אז אתה חייב לראות את כל העבודות שלי בזמן שאתה מחכה. אני מעריכה את דעתך."

"תענוג שלי," אמרתי.

"את מתכוונת בזמן שאני מחכה- -עבור קורווין."

"אה, פשוט. תודה."

"אתה יכול להיות הראשון להשתמש באחד מהחדרים החדשים. עשינו הרבה שחזור ושיפוצים מאז שהלוגרוס והדגם היו בעימות שלהם".

"שמעתי על זה," אמרתי. "טוב מאוד. מעניין מתי הוא יגיע?"

"בקרוב, אני מרגישה," היא אמרה. "אני אזמין משרת שיסדר אותך עכשיו. אחר יביא אותך לסעוד עימי מאוחר יותר, ונוכל לדון באמנות."

"זה יהיה בסדר."

תהיתי לאן כל זה יוביל. נראה היה שהתמונה הגדולה עומדת להשתנות שוב באופן דרסטי.

שמח שדלווין לא התעניין בתנור המיקרוגל. הכישוף הזה היה קשה לעזאזל.