אדגר ודוקטור גרסיה במנזה בבית החולים

***זמן סיפור: יום שני  7.1.1980 (בוקר)***

לאחר מספר פעמים בהם אדגר ניסה לקבוע עם דוקטור גרסיה אך זה, כמו כל הרופאים, היה סופר עמוס, אדגר לקח את הנושא על כתפיו, שם פעמיו לבית החולים ושם התבצר במנזה כשהוא מחכה לדוקטור שיעבור.

המנזה עצמה מכילה שולחנות ארוכים לידם יש כסאות מברזל פשוטים. כל המנזה צבועה בצבעי חאקי משעממים ואפשר לראות מבקרים ועובדים  יושבים מסביב. המנזה גדולה והיא מרכזית בתוך הבניין הגדול שבבית החולים כך שמכאן אפשר לראות את רוב באי בית החולים, בינהם, כך אדגר רואה לאחר מספר שעות של המתנה, דוקטור גרסיה עובר ככתפיו שמוטות ועייפות חקוקה אל תוך פניו.

אדגר, שישוב בין מתמחים (ומהם הוא שנורר ארוחת צהריים) קם וניגש לגרסיה. במרחק בטוח הוא שואל "*הי אחות, מה נשמע*" וקורץ עם חיוך.

מבעוד מועד, הוא ביקש מאחת המתפעלות של המקום לשמור שולחן פנוי (מדהים מה שחמישה דולרים משיגים), דיבר עם כמה מתמחים השולחנות שונים כדי לעניין אותם בנושאי שיחה אצל אחרים וכך ייצר שטח יחסית פנוי סביב השולחן הפנוי אליו הוא מנסה לגרור את גרסיה המותש.

חיוך עולה על פניו העייפות של גרסיה, והוא ניגש אליך, לרגע נראה שהוא מתכוון לחבק אותך, אבל אז הוא נזכר היכן שניכם נמצאים והוא לוחץ לך את היד בחום. "*אדגר, כמה נעים לראות פרצוף שונה כאן. מה שלומך? מה אתה עושה כאן?*".

"*וואו, הבנתי שאתה עסוק אבל מה קורה? אתה נראה גמור! שב איתי לכמה דקות על קפה? נדבר על משהו אחר?*". הוא מוביל את הדוקטור לשולחן המבודד ומוודא שהוא יושב.

"*מה להביא לך? מסתבר שברנדה שם יודעת גם לעשות גרסאות מחוזקות כשצריך*"

כשהוא ניגש לברנדה, הוא ממלמל "*אז ג'יני, עכשיו נוודא שלא מפריעים לנו... אני אדחוף את הכסא הזה פה כדי שתומס מפנימית ימעד עליו עוד רגע ויגרום לברונו שם לצחוק עליו, אני אזרוק שם מילה למנחם שזה היה מסוכן אבל בכל מקרה לא נורא כמו המקרה ההוא במיון והוא כמובן יאלץ להתערב עם הסיפור כי זה מה שהוא עושה... נרמוז לברנדה, אחרי שתערבב לנו הפוך אירי, אבל עדין, כי הוא עדיין במשמרת, שכדאי לדחוף את החבורה הרועשת הזו החוצה וגם ככה מתחיל הסבב הבא עוד 20 דקות. כשיתפנה הרעש, אשב ליד גרסיה ונוודא שהביפר שלו על שקט וכך נקבל פרטיות ל 20 הדקות שצריך.*"

כל התקשורת הפנימית של אדגר עם ג'יני מצליחה כאשר תומס בדיוק הולך ומועד על הכסא. הדבר לא מוביל לצחוק, כמו שהוא קיווה, אלא ברונו מיד רץ לעזור לו ואדגר נשאר עם שתי הבנות, אחת כתובה מג'יני שבה כתוב:

> "יכולת 'סיבה ומסובב' עלתה ב 1%"
>
>

והשניה היא שתורת הסיכויים היא עוסקת בסיכויים, ולעיתים הדברים יתגלגלו שונה ממה שהוא מצפה.

דוקטור גרסיה מרים את מבטו כשאדגר חוזר, לוקח את הקפה ומחמם את ידיו על הכוס, "*אתה מלאך*" הוא אומר לאדגר, "*זה בדיוק מה שאני צריך. אני פשוט מסיים 17 שעות של משמרת כולל שני ניתוחים גדולים ולפני, ממש בקרוב, עוד ניתוח...*". הוא שותה מהקפה בניחותא ופולט "*אההההה*" מסופק. "*ומה שלום המלאך שלי?*" הוא שואל את אדגר.

"*בא לשמור, אני מניח*" ומגחך קלות. "*רוצה הארה רפואית לגבי הניתוח הקרוב או סתם ללהג על הא ודא? אם כי מזג האוויר בעיר בקושי ראוי לנשימה, שלא לומר כנושא לשיחה..*".

כשמשתררת דממה לדקה או שתיים, אדגר מוסיף "*אם תרשה לי להציע הארה רפואית אחת בכל זאת, מהסוג שלדעתי צריך גם אם לא רוצים? אתה צריך לספר למישהו מה עובר עליך. כי אתה קמל פה, ו..*.

...

*ואני מישהו? מישהו שלפחות רוצה להאזין גם אם לא אוכל לעזור?*"

"*כן.*.." אומר הדוקטור, "*זה נכון, אבל לא זה הזמן ולא המקום. שמע, אני משתחרר מהניתוח בעוד כחמש-שש שעות ואני אמור לסיים משמרת.  אני לא בטוח אם עדיין תהיה כאן, אבל אם כן, בוא פגוש אותי בחדר 754 בבניין המרכזי, אישתי, דונה, נמצאת שם, ככה אוכל גם לפגוש אותה למעט זמן וגם אותך. ואני חושב שאתה תחבב אותה*" הוא מחייך אליך. "*אבל כעת עלי לרוץ לניתוח. תודה לך על משב רוח רענן שהבאת לרגע*". הוא לוחץ על כתפך בחום, קם וממשיך לניתוח.

"*בהצלחה! אנסה להגיע!*"

***זמן סיפור: יום שני  7.1.1980 (ערב)***

בערב, באורח מפתיע, ג'ק מצליח להגיע, עם פרחים והוא מחכה בקצה המסדרון על מנת שגרסיה יראה אותו

גרסיה, נראה עוד יותר עייף, עיגולים שחורים סביב עיניו, כתפיים נפולות והליכה איטית, עדיין, כאשר הוא רואה אותך הוא מחייך, מחבק אותך ולוקח אותך לתוך החדר שם אישתו נמצאת.

"*הי בובה*" הוא אומר ונושק לה בעדינות, "*תכירי חבר חדש שלי - המלאך החדש שלי - אדגר. אדגר זו **דונה דאין  (Dona Dain)**, אישתי. מה שלומך?*"

היא מרימה מבט אליו ועם יד חלושה תופסת את ידו ומהנהנת בראשה.

קשה לפספס את יופיה של **דונה** לפני שהמחלה אכלה אותה. שער בלונדי, עיניים כחולות וגוף עם מתניים עגלגלות. אולם כרגע, עם כל המכשירים מחוברים אליה עם גוף אכול, רזה ונפול נשאר רק צל חיוור של מי שהיא הייתה.

גרסיה מכוון אותך לכסא שנמצא בחדר, "*בדרך כלל אני מקריא ל**דונה** מעט מחדשות היום, היא תמיד התעניינה מאד במה שקורה, זה בסדר?*" הוא מראה לך את הגוטהם דיילי שבידו.

"*הי **דונה**; הייתי אומר ששמעתי עליך רבות אבל זה יהיה שקר - הבחור שלך פה, קסם כמה שלא יהיה, שומר אותך רק לעצמו!*" הוא אומר, ושואל את גרסיה בעיניו האם מותר לו להסתכל בגליון הרפואי שבדופן המיטה.

(בראש מתנגן בינתיים https://youtu.be/oMCfAtSCwsQ)

**דונה** מחייכת במאמץ רב, אפשר לזהות בעיות של ניוון שרירים ברורות הן בגופה והן בפרצופה. החיוך שלה הוא חצי חיוך חצי עיוות. היא ממלמלת משהו לא ברור, שאותו אדגר מתרגם לך ל: "*היא אומרת שהיא שמחה שהגעת. היא שואלת מהיכן אתה מגיע?*" והוא מחווה בידו שאתה יכול להסתכל בגליון הרפואי.

כבר בדף הראשון מסתבר הכל, דונה חולה בטרשת אמיוטרופית צידית

(https://he.wikipedia.org/wiki/%D7%98%D7%A8%D7%A9%D7%AA\_%D7%90%D7%9E%D7%99%D7%95%D7%98%D7%A8%D7%95%D7%A4%D7%99%D7%AA\_%D7%A6%D7%99%D7%93%D7%99%D7%AA)

מחלה חשוכת מרפא. וקל לראות שללא המכשירים השונים היא כנראה כבר לא הייתה בין החיים. כל הסימנים השונים במצב רע, הלב בקושי מתפקד, הריאות יחסית בסדר, אולם השרירים הארוכים בידיים וברגליים נפגעו יחסית. האינדיקציות של הכבד מראות על כשל שעומד להגיע בחודשים הקרובים.

יתרון של שדים הוא שהבעות ורגשות לא רצוניים פשוט לא מופיעים על פניהם ועל כן אדגר שומר על הארשת הקלילה על פניו ואומר: "*הו, אני ממש לא מפה; למעשה הגעתי העירה ממש לאחרונה ודי התחלתי לאבד תקווה לגבי גותהם עד שהגבר שלך הראה לי שלא הכל נורא פה. אני מניח שאני צריך להודות לך שאת מכריחה אותו לצאת מידי פעם?*"

דונה מהנהנת בחולשה וממלמלת משהו, הפעם הדוקטור לא מתרגם את זה אלא מסתכל עליה במבט חודר ואומר "*לא, את יודעת שזה לא יקרה*" הוא מתקרב ומחזיק את ידיה ולוחש לה "*אני איתך עד הסוף*". היא מסתכלת עליו כמה שניות ואז מסתכלת עליך. לא נראה שהיא עומדת להגיד עוד משהו.

לאחר כדקה או שתיים היא פשוט נרדמת מול עיניך. כנראה היא על תרופות חזקות או משהו.

הדוקטור מתישב לידה ואומר לך בקול שקט "*היא לא מתעוררת לזמן רב, יש גם פגיעה מוחית קלה, זה לא פוגע ביכולת המחשבה שלה, אבל היא לא ערה זמן רב...*".

"*בכל מקרה אני מנסה לבלות כמה שעות כל יום לידה, גם אם היא ישנה, זה יכבד את שנינו אם תוכל לשבת כאן איתנו לשעה קלה*" הוא מחייך אליך חיוך מאומץ.

אדגר נשאר עם הזוג גרסיה ומדובב את הדוקטור לספר לו הכל על המחלה וההתמודדות - סהכ לדבר עם מישהו זה משחרר. בסוף הערב הוא אומר "*שמע, אני לא יודע איך אתה עומד בזה. כאיבדתי את הורי היה לי לפחות הדוד שלי שעזר לי להשאר על הרגליים*", הוא מחבק אותו. "*אני לא יודע איך אבל אני רוצה לעזור, בן אדם לא צריך להתמודד עם זה לבד*".

דוקטור גרסיה נאנח "*תודה*, " הוא אומר "*אבל זו מחלה חשוכת מרפא ואין שום דבר שאפשר לעשות חוץ מלעזור לה לעבור לעולם הבא בצורה הנעימה ביותר שיש*." והוא מחבק אותך בחזרה ויוצא מהחדר, יחד איתך.

הכפתור הזהוב מצד ימין למעלה מהבהב, מבט חטוף של אדגר פותח את ההודעה:

> עדכון על בחירת איש קשר - דוקטור גרסיה.
>
>

> מצב: הסתיים בהצלחה
>
>

> הסבר: בזמן קצר אך אינטנסיבי הגעת לכדי מערכת יחסים עמוקה עם פרופסור גרסיה וכעת אתה יכול לסמוך עליו שהוא יתן לך מידע או יעזור בעת צרה.
>
>

> דוקטור גרסיה מקוטלג חברתית כ"קונטקט" של אדגר.
>
>

\*\*\*\*\*\* סוף סצנה \*\*\*\*\*\*