הליכה על הדגם ברבמה

**‎תפריט האתר: אמבר , פרקי הסיפור , דמויות , בני המשפחה , מועדים ואירועים , ממשל ומשטר , ההיסטוריה המוכרת , גאוגרפיה ומקומות , כוחות**

"ואז ניצבנו במקום בו הדבר שקרוי דגם מתחיל, ליד פינת החדר. זזתי קדימה והתבוננתי בקו האש המשורטט שהחל ליד בנקודה בה הצגתי את רגלי הימנית. הדגם היה המאור האחד בתוך החדר. המים סביבי היו קרים.

פסעתי קדימה והצגתי את רגלי השמאלית על השביל. רגלי הוקפה בגצים כחולים-לבנים. אחר-כך הצגתי עליו את רגלי הימנית, וחשתי בזרם שראנדום דיבר עליו. צעדתי עוד צעד.

נשמע פיצפוץ ואני הרגשתי כיצד שערי מתחיל לסמור. עוד צעד. ואז החל להתעקל בפתאומיות ולחזור על עצמו. צעדתי עשרה צעדים נוספים, ודומה היה שלנגדי הופיעה התנגדות מסויימת. זה היה כאילו צמח לפני חיץ שחור, עשוי מחומר כלשהו שהדף אותי עם כל מאמץ שעשיתי כדי לחצותו ולעבור קדימה.

נלחמתי בו. זה היה הצעיף הראשון – התחוור לי לפתע.

להגיע אל מעבר לו פירושו הישג, סימן טוב, המורה כי הנני באמת חלק מהדגם. נזקקתי למאמץ עצום כדי להעלות את רגלי ולהורידה וגצים שצפו משערי.
התרכזתי בקו האש. הילכתי עליו, מתנשם בכבדות.

לפתע הוקל הלחץ. הצעיף נפתח לפני, באותה פתאומיות בה הופיע. הדעתי אל מעבר לו – והשגתי משהו.

זכיתי בחלק מעצמי...
ראיתי את העור דמוי הניירואת העצמות שדמו לכפיסים מסוקסים של מתי אושוויץ... זכרתי... חיי בין הצללים...

צעדתי צעד נוסף.
בחזרה אל המתים... כלל לא זכרתי מי אני, ומה עשיתי שם, כך זה החל.

נמצאתי במרכזו של הדגם, והגצים הבליחו בלא הרף סביב רגלי, ולעיתים אף התרוממו עד לגובה ברכי. כבר לא ידעתי לאיזה כיוון אני פונה או היכן עומדים ראנדום, דיירדרה ומויר. הזרמים שטפו אותי ונדמה היה לי כי אישוני עיני נמלאים בתנודות. אז הרגשתי מדקרות סיכות ומחטים בלחיי, וקור על עורפי. חשקתי את שיני לבל ינקשו...
צעדתי עוד שישה צעדים מהירים, הגעתי לסופה של קשת ולהתחלתו של קו ישר.

הנחתי את רגלי ועם כל פסיעה שפסעתי קם למולי חיץ נוסף.
זה היה הצעיף השני.
אז היתה פניה חדה לימין, ועוד אחת, ועוד אחת...

עיקול נוסף החל, וכשנעתי בו באטיות נדמה היה לי שאני מהלך בתוך דבק.

אחת, שתים, שלוש, ארבע... הרמתי את מגפי הלוהטים והורדתי אותם שוב. בראשי הלמו פטישים, וליבי כאילו עמד להתפוצץ לרסיסים.

אמבר!

ושוב היתה הדרך קלה, ואני זכרתי את אמבר...

עשרה צעדים – ולמול פני תרה אש מתערבלת. ניסיתי לעבור בה, וזיעה נעלמה בתוך המים באותה מהירות בה הופיעה.

זה היה כה מסובך וכה חמקמק, ונדמה היה שכל מימי החדר נעים לפתע בזרמים חזקים שאיימו לסחוף אותי מהדגם. נאבקתי, התנגדתי לזרמים. ידעתי באורח אינסטינקטיבי שאם אעזוב את הדגם לפני שאשלימו יגרום הדבר למותי. לא הרהבתי להרים את עיני ממקור האור שהיה למולי כדי לראות כמה עברתי, וכמה עלי ללכת.

הזרמים שככו וזכרונות נוספים שבו אלי...

יצאתי מתוך מסך האש וצעדתי על פני העיקול הפיתול הגדול. הכוחות המעצבים את היקום נחתו עלי וצרו אותי בדמותם...

עברתי שלשה עיקולים נוספים, קו ישר אחד, וסדרת קשתות חדות, ושוב היתה בי מודעות לאותם דברים שבעצם לא אבדו לי: בידי היה הכוח לשלוט בצללים.

עשר פניות חדות הותירוני סחרחר, אחריהן עוד קשת קצרה, קו ישר – והצעיף האחרון.

כל תנועה היתה יסורים. הכל ניסה לדחוק אותי הצדה. המים היו קרים, ואחר כך רותחים; נראה היה שהם דוחפים אותי בלי הרף. נאבקתי, הצגתי רגל אחת לפני האחרת. בשלב זה הגיעו הגצים עד למתני, ואחר כך לחזי ולכתפי. אחר כך נכנסו בעיני וסבבו אותי כולי. בקושי יכולתי לראות את הדגם עצמו.

אחר כך היתה קשת קצרה שהסתיימה בחשיכה מוחלטת.

אחת, שתים...לצעוד את הצעד האחרון היה כמו לחדור קיר בטון.

עשיתי זאת.

אז הסתובבתי לאטי והשקפתי על מסלול שעשיתי. לא יכולתי להרשות לעצמי את המותרות שבקריסה על הברכים...

עתה ידעתי את כוחו של הדגם. לא תהיה זו חכמה גדולה לחזור באותה דרך.

אך בעצם, למה לטרוח?
חפיסת הקלפים שלי לא היתה בידי, אבל כוחו של הדגם של הדגם יכול לשרתני באותה מידה...

וכך עצמתי את עיני והרכנתי את ראשי...
פקחתי את עיני וניצבתי במרכזו של אותו דגם, אלא שזה היה מהופך... מהדגם יכולתי להעביר את עצמי לכל מקום אליו רציתי להגיע באמבר."

(קורווין, תשעה נסיכים לאמבר, עמ' 85-91)