סוס כחול והרים מרקדים

## "Blue Horse, Dancing Mountains" (Wheel of Fortune, edited by Roger Zelazny, 1995)

**נקודת הזמן של הסיפור**: סיפור קצר על קורווין לאחר שהוא יצא ממלכות הכאוס, אירוע שתחילתו בספר העשירי, נסיך התוהו (1991).

הלכתי ימינה בבארות הבוערות וברחתי מרוחות רפאים מעבר לגבעות של ארטין. הרגתי את המנהיג הקרטס של שרן כשהשבט שלה הטריד אותי במקומות הגבוהים של הקניונים של המקום הזה. האחרים נטשו את הספורט, ועברנו תחת גשם ירוק מתוך שמיים בצבע צפחה. הלאה ומטה, למקום שבו המישורים הסתחררו ואבק שקע על הסלעים שמסביבי. לבסוף הרוחות נפלו ושסק, חיית הרכיבה הקטלנית שלי, סוס כחול מתוך הכאוס, האט עד לעצירה לפני חולות ורמיליון.

"מה זה משנה?" שאלתי.

"אנחנו חייבים לחצות את האיזור הזה של המדבר כדי להגיע להרים הרוקדים," השיב שסק.

"וכמה זמן מסע זה יכול להיות?"

"רוב שאר היום," אמר.

"כאן הכי צר. כבר שילמנו חלקית על הפינוק הזה. השאר יבואו שנהיה בהרים עצמם, לעת עתה עלינו לעבור במקום שבו הם פעילים מאוד".

הרמתי את הממיה שלי וטלטלתי אותה.

"שווה את זה," אמרתי,

"כל עוד הם לא באמת רוקדים במונחים של ריכטר."

"לא, אבל בחלוקה הגדולה בין הצללים של אמבר לצללי הכאוס יש איזו פעילות משתנה טבעית במשחק שבו הם נפגשים."

"אני לא זר לסופות צל, וזה מה שזה נשמע - חזית סופת צל קבועה. אבל הלוואי שנוכל פשוט להמשיך הלאה ולהחנות שם."

"אמרתי לך כשבחרת בי, לורד קורווין, שאני יכול לשאת אותך רחוק יותר מכל הר אחר ביום. אבל בלילה אני הופך לנחש שלא זז, מתקשה לאבן וקר כמו לב של שד, ההפשרה שלי מגיעה רק בשחר."

"כן, אני זוכר," אמרתי, - "ושירתת אותי היטב, כפי שמרלין אמר שאתה יכול. אולי עלינו ללון בצד הזה של ההרים ולחצות מחר."

"החזית, כפי שאמרתי, זזה. סביר להניח שבשלב מסוים זה יגיע אליך במרגלות הגבעות או לפני כן. ברגע שאתה מגיע לאזור, לא משנה היכן נבלה את הלילה. הצללים ירקדו מעלינו או לידנו. עכשיו בבקשה, רד, פתח את האוכף והסר מעלי את הציוד שלך, כדי שאוכל לשנות את צורתי".

"למה?" שאלתי בעודי יורד אל לקרקע.

"יש לי צורת לטאה שתתמודד בצורה הטובה ביותר עם המדבר הזה."

"בכל האמצעים, שסק, תהיה נוח, תהיה יעיל. תהיה לטאה."

התחלתי לפרוק ממנו את הציוד. טוב להיות חופשי שוב.

שסק בתור לטאה כחולה היה מהיר מאוד ולמעשה בלתי נלאה. הוא העביר אותנו את החולות בשמן שעות אור היום, וכשעמדתי לידו והתבוננתי בשביל שהוביל מעלה במרגלות הגבעות, הוא דיבר בטון צונן:

"כפי שאמרתי, הצללים יכולים לתפוס אותנו בכל מקום כאן, ועדיין יש לי כוח להרים אותנו לשעה בערך לפני שאנחנו חונים, נחים ואוכלים. מה הבחירה שלך?"

"לך," אמרתי לו.

עצים שינו את העלווה שלהם במהירות עצומה בזמן שצפיתי בהם. השביל היה לא סדיר בצורה מטורפת, שינה את מסלולו, שינה את אופיו מתחתינו. עונות באו והלכו - שלג שלג ואחריו פרץ של אוויר חם, ואז אביב ופרחים פורחים. מרחוק היה אפשר לראות מגדלים ואנשי מתכת, כבישים מהירים, גשרים, מנהרות שנעלמו ברגע. ואז הריקוד כולו התרחק ועלינו שוב על שביל.

לבסוף, הקמנו מחנה באזור מוגן ליד הפסגה. עננים הצטברו בזמן שאכלנו, וכמה רעמים התגלגלו למרחוק. הכנתי לעצמי מקום נוח להסתתר מהגשם. שסק הפך את עצמו לנחש גדול בעל ראש דרקון, מכונף, מכוסה נוצות, והתפתל בקרבת מקום.

"לילה טוב לך, שסק," קראתי, כשהטיפות הראשונות נפלו.

"וגם לך-קורווין," הוא אמר בשקט.

נשכבתי לאחור, עצמתי עיניים ונרדמתי כמעט מיד. כמה זמן ישנתי, אני לא יודע. התעוררתי בבהלה מרעש רעם אדיר, שנראה שהתרחש ישירות מעל ראשי.

מצאתי את עצמי מייד מתיישב, לאחר שהושטתי את יד אל גרייסואנדיר. התישבתי והקשבתי.

נראה היה שמשהו חסר ולא יכולתי לקבוע מה.

הגיע הבזק אור ורעש רעמים נוסף. נרתעתי וישבתי והמתנתי לעוד, אבל רק שתיקה באה אחריהם.

שתיקה…

הוצאתי את ידי מחוץ למקום המסתור שהכנתי, ואז את ראשי. הגשם הפסיק לרדת. זה היה הפריט החסר - נתז הטיפות.

מבטי נמשך אל הזוהר שהגיע מעבר לפסגה הסמוכה. נעלתי את המגפיים ויצאתי מהמכסה. בחוץ, חגרתי את חגורת החרב שלי והידקתי את הגלימה שלי. הייתי צריך לחקור. במקום כזה, כל פעילות עלולה להוות איום.

כשחלפתי על פניו נגעתי בשסק - שאכן היה קשה כאבן, עשיתי את דרכי למקום שבו היה השביל. הוא עדיין היה שם, למרות שהצטמצם ברוחבו, ואני דרכתי עליו, טיפסתי במעלה. נראה שמקור האור שאליו נעתי זז מעט. כעת, בקול חלוש, מרחוק, ששמעתי את קול הגשמים. אולי הגשם יורד בצד השני של הגבעה.

ככל שהתקדמתי, השתכנעתי שיש סערה לא רחוק מהמקום בו אני נמצא. עכשיו יכולתי לשמוע את אנקת הרוח בתוך הגשם הניתז.

פתאום הבזק מעבר לפסגה סונוור אותי. אחריו הגיע קול חזק של רעם. עצרתי רק לרגע, אוזני צלצלו, חשבתי ששמעתי צחוק מתגלגל.

צעדתי קדימה, הגעתי סוף סוף לפסגה. מיד, הרוח תקפה אותי, כשהיא נושאת מטען מלא של רטיבות. סגרתי את הגלימה שלי והידקתי אותה ועשיתי את דרכי קדימה.

כמה צעדים לאחר מכן, הבטתי בשקע, שמשמאלי. הוא היה מואר בצורה מוזרה על ידי כדורים ברק מרקדים. היו שתי דמויות בתוכו - האחת ישבה על הקרקע, והשנייה, משוכלת רגליים, תלויה הפוך באוויר ללא אמצעי תמיכה נראית לעין, מולו. בחרתי במסלול הכי נסתר שיכולתי והתקדמתי לעברם.

הם אבדו לשדה הראיה שלי בחלק ניכר מהדרך, מכיוון שהדרך שעברתי נשאה אותי דרך אזורים של עלווה צפופה למדי. אולם בפתאומיות ידעתי שאני קרוב כאשר הגשם חדל לרדת עלי וכבר לא הרגשתי את לחצי הרוח. זה היה כאילו נכנסתי לעין הדוממת של סופת הוריקן.

בזהירות, המשכתי להתקדם, מציץ בין ענפים על שני הזקנים. שניהם התייחסו לקוביות הבלתי נראות של משחק תלת מימדי, חלקים תלויים מעל לוח על הקרקע ביניהם, ריבועים של עמדותיהם האוויריות היו מוקפים קלות באש. האיש שישב על האדמה היה גיבן, והוא חייך, ואני הכרתי אותו.

זה היה דוורקין ברימן, האב הקדמון האגדי שלי, מלא בעידנים של חוכמה וכוחות כבירים, יוצר אמבר, הדגם, הטראמפים, ואולי המציאות עצמה כפי שהבנתי אותה. לרוע המזל, במהלך חלק גדול מההתמודדות שלי איתו בתקופה האחרונה, הוא גם היה קצת מטורף.

מרלין הבטיח לי שהוא החלים עכשיו, אבל תהיתי.

ישויות של דמויות כמעט אלוהים מחזיקות לעתים קרובות במידה מסוימת של רציונליות לא מסורתית. נראה שזה פשוט הולך עם התפקיד. לא הייתי קושר את השפיות של לחיפוש שלי אחר סוף פרדוקסלי כלשהו.

האיש השני, שגבו היה אליי, הושיט יד קדימה והזיז כלי שנראה כפיון.

זה היה ייצוג של חיית הכאוס הידועה כמלאך אש. כשהמהלך הושלם שוב הבזיק הברק והרעם רעש ובגופי עלה עקצוץ. ואז דוורקין הושיט את ידו והזיז את אחד היצירות שלו, וויברן. שוב, הרעמים והברקים, העקצוצים.

ראיתי שחד קרן תפס את מקומו של המלך בין הכלים של דוורקין,

כלי אחר ייצג את הארמון של אמבר במקום שלידו.

המלך של היריב של דוורקין היה נחש זקוף,

ובמקום שלצידו הונח התלבן (Thelbane) - הארמון הגדול דמוי המחט של מלכי הכאוס.

יריבו של דוורקין קידם כלי וצחק תוך כדי כך.

"מנדור", הוא הכריז, "חושב עצמו שהוא מריונטאי וממליך מלכים".

לאחר רעש נוסך וסנוור, דוורקין הזיז כלי. "קורווין," הוא אמר.

"הוא שוב חופשי."

"כן. אבל הוא לא יודע שהוא במרוץ עם הגורל. אני בספק אם הוא יחזור לאמבר בזמן כדי להיתקל באולם המראות. בלי הרמזים שלהם, עד כמה הוא יהיה יעיל?"

דוורקין חייך והרים את עיניו. לרגע נראה שהוא מסתכל ישר עליי.

"אני חושב שהתזמון שלו מושלם, סוהוי," הוא אמר אז, "ויש לי כמה חלקים מהזיכרון שלו שמצאתי לפני שנים נסחפים מעל הדגם ברבמה. הלוואי והיה לי סיר מוזהב לכל פעם שזלזלו בו".

"מה זה ייתן לך?" שאל השני.

"קסדות יקרות לאויביו."

שני הגברים צחקו, וסוהוי הסתובב 90 מעלות נגד כיוון השעון.

דוורקין התרומם באוויר ונטה קדימה עד שהיה מקביל לקרקע, מביט מטה על לוח.

סוהוי הושיט את ידו לעבר כלי של דמות נשית מהרמות הגבוהות, ואז משך את הכלי לאחור. בפתאומיות הוא הזיז שוב את מלאך האש.

אפילו כשהאוויר נשרף והוכה, דוורקין עשה מהלך, כך שהרעם המשיך להתגלגל והבהירות הברק הייתה תלויה שם.

דוורקין אמר משהו שלא יכולתי לשמוע בגלל ההמולה.

תגובתו של סוהוי לשם שנאמר לו הייתה, "אבל היא דמות כאוס!"

"כך? לא קבענו כלל נגד זה. תורך."

"אני רוצה ללמוד את זה," אמר סוהוי. "יותר מקצת."

"קח את זה איתך," ענה דוורקין. "תחזיר את זה מחר בלילה?"

"אני אהיה עסוק. בלילה שאחרי?"

"אני אהיה עסוק. שלושה לילות מכאן?"

"כן. עד אז?"

"-לילה טוב."

הפיצוץ וההתרסקות שבאו בעקבות עיוורו אותי והחרישו אותי לכמה רגעים. פתאום הרגשתי את הגשם והרוח. כשהראייה שלי התבהרה, ראיתי שהשקע ריק. נסוגתי, עשיתי את דרכי חזרה על הפסגה וירדתי למחנה שלי, נראה שהגשם שוב מצא גם אותו.

השביל היה רחב יותר כעת.

קמתי עם עלות השחר והאכלתי את עצמי בזמן שחיכיתי ששסק יתארגן. מעשי הלילה לא נראו כמו חלום.

"שסק," אמרתי מאוחר יותר, "אתה יודע מה זה רכיבת-גיהינום (hellride) ?"

"שמעתי על זה," הוא ענה, "כאמצעי קסום לנסיעה במרחקים גדולים בזמן קצר, אמצעי בנו נעשה שימוש על ידי בית אמבר. אמרו שהוא מסוכן לבריאותו הנפשית של הסוס".

"אתה נראה לי יציב במיוחד, רגשית ואינטלקטואלית."

"למה, תודה - אני מניח. מה הבהלה הפתאומית, לאן אנו ממהרים?"

"אתה ישנת במהלך מופע נהדר," אמרתי, "ועכשיו יש לי דייט עם חבורה של השתקפויות אם אצליח לתפוס אותם לפני שהם יתפוגגו."

"אם זה חייב להיעשות..."

"אנחנו מרצים אחר סיר השתן הזהוב, ידידי. קום ותהיה סוס."