שהכל נהיה בדברו

**שהכל נהיה בדברו** הוא הראשון באלבומי עזי שרעבי. הוא יצא ב-25 במרץ 1995.

## תקציר השירים

האלבום מתחיל בשיר גגות ורעפים, שמדבר על כך שיש גגות ורעפים שהם יפים וצבעם לבן וצהוב ומוצאם (ככל הנראה) ברוסיה. לקראת סיום השיר, עזי מראה פחד שהרעפים ייפלו ויפגעו בו. השיר נגמר לאחר שעזי חוזר על ההברה האחרונה במילה רעפים ("פים") - זה עשוי להיות שימוש סמוי במילה fim, שפירושה סוף בפורטוגזית. זהו השיר הראשון שעזי שרעבי אי פעם הוציא. בשיר זה, עזי נשמע צוחק, מה שלא קורה באף שיר אחר. גם קולו של רזי אלבני, שהיה יחד עמו באולפן ההקלטות, מופיע לפרקים.

השיר השני באלבום הוא זעם, שמדבר על כך שלפעמים מרגישים תחושות שקשה להתמודד איתן. הוא מציג לאחר מכן גם את החוסר ההסתדרות שלו עם חברים שלו, ואת הזעם שנגרם לו כתוצאה מכן. הוא קן קינה לזעם ("זעם, זעם...") ומתוודה בבכי עם כך שקשה לו להשלים עם העובדות, ומציין שלכל אדם יש זעם (למשל לנהג מונית ברמזור).

השיר השלישי באלבום, שמתחיל במעין קריאת קרב, או זעקת שבר, הוא האש הבוערת באף הנשמה של הלב. השיר מתאר את הקונספט של אש שבוערת באף של הנשמה של הלב. הוא אומר שהיא לא עוזבת ומדבר על המאה העשרים, רעמים וברקים וכלבים וחתולים במה שנשמע כמו משחק אסוציאציות, או לחלופין התקף חרדה. בסיום השיר, עזי חושף שהאש בוערת באף הנשמה של הלב של העורב. בשיר זה מופיעים שני אזכורים של המילה ששטוס - שבשנת 1995 עדיין הייתה פינה יומית בתוכנית "הכיתה המעופפת" וטרם הפכה לתוכנית טלוויזיה משלה.

השיר הרביעי, דילמה, מספר סיפור מחייו של עזי שרעבי ומשוחק כמונולוג שלו. הוא מציג את הדילמה שהייתה לו כשביקר במסעדה, והמונולוג מסופר למלצר. עזי שואל את המלצר מה כדאי לו להזמין, האם נהוג להשאיר טיפ בסיום הארוחה (אולי ספציפית בהקשר של הסיוע של המלצר בבחירת המנה), ולבסוף פונה (ככל הנראה) לקהל המאזינים ושואל למה הוא נעזר במלצר במקום להיעזר בשף. בסיום הוא מתנהג בגסות רוח כלפי המלצר. בשיר זה נשמעת פתיחה של דלת לקראת הסוף. ייתכן שזוהי אקספוזיציה לכך שהמלצר עזב את המקום.

בורות הוא השיר החמישי באלבום. בשיר זה, עזי מספר על כך שמישהו הזהיר אותו בעבר מפני בורות שנמצאים ברחוב. עזי אומר שהאדם המדובר צדק, אבל גם טעה. לטענתו, יש להיזהר מהבורות, אבל מצד שני אין שום בורות.

בשיר השישי, איזה יום, עזי מתאר את החוויה שלו מהיום בו הוא הקליט את השיר הזה. הוא אומר שמדובר ביום חמישי, שהוא יום לא טוב. הוא אומר עליו שהוא יום מלא בעצב, יום של אכזבות ויום של קצב. לאחר מכן, הוא מתקן את עצמו ואומר שאין שום קצב ברחובות. עזי מרחיב לספר שכולם "הולכים עם הפרצוף מטה" מספר פעמים ומיילל בצורה אופרטית.

השיר השביעי נקרא אף אחד. בשיר זה עזי שרעבי מתלונן בפני בן אדם כלשהו, אולי מר הופנבאך, על כל מיני דברים שעשה. הוא אומר שלא ביקשו ממנו להגיד שום דבר, שלא אמרו לו שזה בסדר להתערב, שלא ציוו עליו להתפקד בתחנת המשטרה, שלא אמרו לו לחגוג את פסח בצורה אורתודוכסית. כל הטענות האלו מנוסחות כשאלות: "מי בכלל...?" ובסוף השאלות נענות: אף אחד לא אמר לו לעשות את הדברים האלו. לא עזי, ולא אשתו.

שמו של השיר השמיני הוא חשבון נפש, והוא מדבר על הגעת יום שבת, על כך שלא מתקשרים לעזי ועל כך שעזי עושה קצת חשבון נפש. תהליך , השיר חשבון הנפש אינו מוסבר, אך עזי שרעבי חוזר על הטענה שהוא עושה אותו שוב ושוב, לפני שהוא מתחיל להתעמק בטענה שאף אחד לא מתקשר אליו ושדור העתיד בסכנה משום שלא נעשה שימוש בטכנולוגיה.

השיר התשיעי, תשלים עם האמת, הוא שיר כועס וקצבי בו עזי שרעבי מבקש ממר הופנבאך באופן חוזר ונשנה להשלים עם האמת. מאוחר יותר, עזי חושף שהיום יום כיפור. זהו השיר הראשון בו עזי מזכיר את שמו של מר הופנבאך. לא ידוע מהי האמת איתה מר הופנבאך צריך להשלים.

כשהגשם ייפסק הוא השיר העשירי באלבום. בו, עזי שרעבי מונה אנשים שישכחו את האדם אליו הוא שר, ככל הנראה מר הופנבאך (בהמשך לשיר הקודם), כהשלכה ישירה של הפסקת הגשם. בין האנשים שישכחו את הנמען של השיר - עזי שרעבי עצמו, דנית, רווית, חבית, דני (במלרע), דוד, רביב, מרים, הנמען עצמו ודרדס. נחשף מאוחר יותר שלנמען יש רטייה על הסנטר, שזה לא מקום למקם בו רטייה. הגשם, לפי השיר, יגרום לאנשים לשכוח מי הנמען היה, מי הוא יהיה בעתיד, מה הוא המעמד שלו ובמה מדובר. הגשם עתיד להיבלע ולהפוך לזיכרון מן העבר. עזי מסביר לאחר מכן שהסיבה לכך שאנשים ישכחו את נמען השיר היא שיש לו רטייה על הסנטר.

בשיר מה לעשות, השיר ה-11 באלבום, עזי שרעבי משווה בין דברים ומסכם שצריך לעשות בחיים העדפות של דברים מסוימים על דברים אחרים ושאין להתכחש לכך. הוא מכריע שאוזן אחת יותר קשובה מהאוזן השנייה, שיחה אחת יותר חשובה מהשיחה השנייה, ושהבת האחת שלו, שירן, יותר טובה מהבת השנייה שלו גליה. בשיר זה מופיעות לראשונה שירן וגליה.

השיר ה-12, שסוגר את האלבום, נקרא כל המוסיף גורע. שם זה הוא אירוני, משום ששיר זה לא חיוני בשום צורה לאלבום ולמעשה גורע ממנו משמעותית. אין בשיר זה מילים, ועזי שרעבי צועק צלילים והברות אקראיות יחד עם איזשהו קצב שהוא מכתיב תוך כדי שירה. בשיר זה משתמש עזי בתיגוף, שמהווה אינסטרומנט יחיד בכל האלבום. מסיבה זו אלבום זה לא נחשב לאלבום אקפלה, וזו עוד סיבה שהשיר הזה אכן גורע מהאלבום.