Pohlaví a Sexualita

*Promluvme si o sexu.  Je úplně v pořádku, jestli se vám z toho chce brečet.  Koneckonců většina lidí vám řekne, že sex je soukromá věc, o které se běžně nemluví, alespoň ne ve třídě.  Kromě toho je sex obvykle považován za hlubokou, prazvláštní součást nás samých.  Je to záležitost pudů a instinktů, biologie a psychologie.  A pokud jsou sex a sexualita zároveň prvotní a soukromé, může nám o nich něco říct společenská věda?  Samozřejmě, že může.  Protože bez ohledu na to, jak přirozené a soukromé si myslíte, že jsou, sex a sexualita jsou stále součástí každé společnosti.  A jak říkám už od začátku tohoto kurzu: společnost se dostane všude.*

Abychom mohli mluvit o sexu, musíme si ujasnit některé pojmy, počínaje sexem.  Ne sex jako akt, ale sex jako kategorie.  Pohlaví je biologická kategorie, která rozlišuje mezi ženami a muži.  A z biologického hlediska je základní příčinou pohlaví pár chromozomů: XX u žen a XY u mužů.  Tyto chromozomy mají za následek dva druhy viditelných rozdílů:  Existují primární pohlavní znaky, které se projevují jako pohlavní orgány zapojené do reprodukčních procesů a které se vyvíjejí v děloze.  A pak existují sekundární pohlavní znaky, které se vyvíjejí v pubertě a nejsou přímo zapojeny do reprodukce, jako je ochlupení, zvětšená prsa nebo ochlupení na obličeji.  Nyní máme tendenci přemýšlet o pohlaví jako o jednoduchém pevném dvojčlenu: Buď jste muž, nebo žena.  Ale tak to není.  Značná část populace je intersexuální, tedy "lidé, [kteří] se narodili s pohlavními znaky, které neodpovídají typickým binárním představám o mužském nebo ženském těle".  To může znamenat mnoho různých věcí.  Například to může znamenat, že mají různé kombinace pohlavních chromozomů - jako u Klinefelterova syndromu, který vytváří chromozomy XX a Y, nebo u syndromu Triple-X, jehož výsledkem je chromozom XXX.  Intersexuální stav může také znamenat, že tělo reaguje jinak na hormony nebo že pohlavní orgány nejsou plně vyvinuté.  Díky této široké škále intersexuálních stavů je obtížné určit počet obyvatel.  Pokud je intersex definován striktně ve smyslu atypických genitálií při narození, pak tomuto popisu odpovídá 1 z 1500-2000 narozených.  Pokud se však definuje šířeji, tedy tak, aby zahrnoval všechny stavy, které jsem právě zmínil, objevují se intersexuální stavy až u 2 % populace.

A různé společnosti samozřejmě reagují na intersexuální osoby různě.  V některých společnostech jsou přijímáni jako přirozená odchylka.  Západní společnost a medicína však dlouho chápaly pohlaví jako neměnnou binární jednotku, takže intersexuální lidé nebyli vnímáni jako přijatelná odchylka, ale spíše jako odchylka, která potřebuje nápravu.  Některé intersexuální stavy skutečně vyžadují lékařský zásah v zájmu zdraví pacienta, ale mnohé ne.  A léta lékaři prováděli zbytečné operace intersexuálních dětí, aby je učinili přijatelnými podle kulturních představ o pohlaví.  Společnost tedy hraje roli v biologické kategorii pohlaví.  Ale pokud jde o pohlaví, jsou tyto rozdíly záležitostí společnosti.  Pohlaví je soubor sociálních a psychologických charakteristik, které společnost považuje za správné pro své muže a ženy.  Soubory charakteristik přisuzované mužům jsou maskulinita a ty, které jsou přisuzovány ženám, jsou feminita.  Mnoho lidí má problém pochopit rozdíl mezi pohlavím a genderem, ale doufejme, že tato definice to objasní.  Gender je samostatná věc, oddělená od pohlaví.  Někteří lidé si ani nechtějí připustit, že by pohlaví bylo něco jiného než biologické, ale sociologie je tu od toho, aby vám řekla, že tomu tak opravdu není.  Místo toho je to záležitost sociální konstrukce.

Začněme tím, jak se oblékáme.  Obchodní oblek je považován za mužský. Sukně je ženská.  A mělo by být zřejmé a nesporné, že jde o čistě společenskou konvenci: Protože například byste těžko vysvětlovali objektivní rozdíl mezi sukní a kiltem, kromě toho, že jedno je ženské a druhé mužské.  A to platí i pro věci, které by se mohly zdát být více biologicky podmíněné.  Například fyzická práce, jako je stavebnictví, je obvykle chápána jako mužská.  A mohlo by se zdát, že to má své biologické vysvětlení, protože muži jsou v průměru větší a mají více svalové hmoty než ženy.  Ale i při průměrném rozdílu mezi pohlavími se také mnohé překrývá.  Spousta žen je větší a silnější než spousta mužů.  A drobné rozdíly v průměrné velikosti a síle nemohou vysvětlit, proč byla některá povolání rozvrstvena podle pohlaví.  Skutečnost je taková, že drobné, průměrné biologické rozdíly jsou používány jako ospravedlnění pro rozsáhlou stratifikaci podle pohlaví, která rozděluje muže a ženy do různých zaměstnání, koníčků a konstrukcí identity.  A společnost pak na tuto výslednou stratifikaci poukazuje jako na "důkaz" základního rozdílu v biologické realitě, i když tato realita ve skutečnosti neexistuje.

Jedním ze způsobů, jak přemýšlet o genderu, je, že jde o sebeprezentaci, o výkon, na kterém je třeba neustále pracovat.  To, co nosíme, jak chodíme a mluvíme, dokonce i naše osobní vlastnosti - jako je agresivita nebo empatie - to vše jsou způsoby, jak "předvádět" gender.  Jsou to způsoby, jak si nárokovat mužskost nebo ženskost, které lidé uvidí a snad i budou respektovat.  A pokud gender neděláme správně nebo dostatečně dobře, můžeme být sankcionováni.  Přesně to se děje, když je muž nazván "slabochem" nebo je ženě řečeno, že "by se opravdu měla více usmívat".  Toto pojetí genderu jako výkonu se nazývá genderové vyjadřování.  Gender je však víc než to, je to také otázka identity.  Genderová identita se vztahuje k vnitřnímu, hluboce zakořeněnému pocitu člověka o jeho pohlaví.  Nikdo skutečně, dokonale neodpovídá kulturnímu ideálu mužskosti nebo ženskosti.  A spousta lidí si své pohlaví konstruuje jinak, než jsou tyto konvenční představy.  Zejména transgenderové osoby jsou ty, jejichž genderová identita neodpovídá biologickému pohlaví, které jim bylo přiřazeno při narození.

 Naproti tomu genderová identita cisgenderových lidí odpovídá jejich biologickému pohlaví.  Přesto jak trans, tak cis lidé mohou svou identitu vyjadřovat různými způsoby, ať už konvenčními, nebo jinými.  A to by mělo jasně ukázat, že gender, stejně jako pohlaví, není binární.  Existuje mnoho způsobů, jak vykonávat femininitu, a mnoho způsobů, jak může být člověk maskulinní.  Nyní, když máme základní představu o pohlaví a genderu, můžeme se konečně dostat k sexualitě.  Sexualita je v podstatě zkratka pro vše, co souvisí se sexuálním chováním: sexuální akty, touha, vzrušení - celý prožitek, který je považován za sexuální.  Jednou ze součástí sexuality je sexuální orientace neboli to, kdo vás sexuálně přitahuje, nebo nepřitahuje.  Většina lidí se identifikuje jako heterosexuální, což znamená, že je přitahují lidé druhého pohlaví.  I když je to nejčastější orientace, značný počet lidí je homosexuálních - přitahují je lidé vlastního pohlaví nebo genderu.  Ve skutečnosti se však jedná pouze o póly na kontinuu, přičemž spousta lidí je přitahována jak k vlastnímu, tak k jinému pohlaví, což je případ bisexuálů nebo pansexuálů.  A někteří lidé jsou asexuální a sexuální přitažlivost neprožívají vůbec.

Tyto definice se mohou lišit od člověka k člověku, stejně jako se liší společnost od společnosti.  To a skutečnost, že společenské normy mohou vést lidi k tomu, že si přejí udržet svou orientaci v tajnosti, činí odhady počtu homosexuálů a bisexuálů nutně nepřesnými.  Na základě dostupných průzkumů se však za gaye, lesby nebo bisexuály označují přibližně 4 % americké populace.  Tento podíl se však zvýší na přibližně 10 %, pokud se místo toho zeptáme, zda osoba někdy zažila přitažlivost ke stejnému pohlaví nebo se zapojila do homosexuálních aktivit.  Co nám tedy mohou jednotlivá tři sociologická paradigmata říci o sexualitě?  Začneme symbolicko-interakcionismem, protože jeho poznatky jsou nejzásadnější:  A to, že sexualita, tato silně soukromá a údajně prapůvodní věc, je sociálně konstruovaná.

Možná si myslíte, že je to přílišné tvrzení, protože sexualita je záležitostí vrozených pudů.  Některé věci jsou prostě sexuální.  Ale pokud se skutečně začneme ptát "co je sexuální?", pak je konstruovaná povaha sexuality velmi rychle zřejmá.  Můžeme si například myslet, že orální sex je prostě sexuální.  Ale to nemusí být nutně pravda ve všech společnostech.  Například u Sambiů z východní vysočiny Papuy-Nové Guineje mladí chlapci provádějí orální sex se staršími muži a požívají jejich sperma, což je součástí rituálu přechodu do dospělosti.  K orálnímu sexu rozhodně dochází, ale není jasné, zda by měl být považován za sexuální v tom smyslu, jak ho chápeme my.  A také bychom se mohli přiklonit k označení tohoto rituálu jako "homosexuálního chování", ale stále to není zcela totéž jako homosexualita, jak ji chápeme v USA.  Fyzicky totožné úkony tedy mohou mít radikálně odlišný společenský a subjektivní význam.  Částečně to můžeme vysvětlit pomocí konceptu sexuálních skriptů.  Jedná se o kulturní předpisy, které určují, kdy, kde, jak a s kým se má sex provozovat a co tento sex znamená, když k němu dojde.  Například představa, že sex se odehrává doma mezi dvěma ochotnými partnery, je součástí obecného sexuálního scénáře v naší společnosti.  Stejně tak sex mezi dvěma lidmi, kteří se potkali v baru, může mít jiný scénář - a tedy i jiná společná očekávání - než sex mezi dvěma lidmi, kteří se znají dlouho.

Tím se dostáváme ke strukturálnímu funkcionalistickému pohledu.  Protože sexuální reprodukce je nezbytná pro reprodukci společnosti, říká tento pohled, že sex musí být nějakým způsobem organizován, aby společnost mohla fungovat.  A společnost organizuje sexualitu pomocí sexuálních skriptů.  Než se rozšířila antikoncepce, byly to právě tyto normy, které určovaly, kolik lidí se narodí, tím, že určovaly, kdy a jak často mají lidé sex.  A tím, že kontrolovaly, kdo s kým má sex, také obecně zajišťovaly, aby se tyto děti rodily do rodin, které je dokážou uživit.  To je jedna z funkcí univerzálního tabu incestu, zákazu sexu mezi blízkými příbuznými.  Rozmnožování mezi členy rodiny by nakonec rozbilo příbuzenské vztahy.  Nebylo by možné udržet jasný soubor příbuzenských povinností, kdyby například váš bratr mohl být zároveň vaším otcem.  Z pohledu teorie sociálních konfliktů je však regulace sexuality také záležitostí vytváření a posilování nerovností.  Zejména naše společnost je tradičně postavena na heteronormativitě.  To je představa, že existují pouze dvě pohlaví, že pohlaví odpovídá biologickému pohlaví a že jediná přirozená a přijatelná sexuální přitažlivost je mezi těmito dvěma pohlavími.

Heteronormativita vytváří dojem, že heterosexualita přímo souvisí s biologickým pohlavím, ale heterosexualita je stejně tak sociální konstrukcí jako jakákoli jiná sexualita.  Je definována dominantními sexuálními scénáři, privilegována zákonem a normalizována společenskými praktikami, jako je náboženské učení, takže je chápána jako přirozená způsobem, jakým jiné sexuality nejsou.  Teorie queer tuto přirozenost zpochybňuje a zejména ukazuje, jak jsou gender a heterosexualita svázány dohromady.  Heteronormativita je založena na představě dvou protikladných pohlaví, která k sobě přirozeně patří jako póly magnetu:  Podle této logiky tedy muži pronásledují, ženy jsou pronásledovány, muži jsou dominantní, ženy submisivní.  To vše je však sociálně konstruované; pohlaví nejsou protiklady, jsou jen dvě na obou koncích spektra, spolu s celou řadou variací mezi nimi.  Ale představa opačných pohlaví nám pomáhá, aby nám heterosexualita připadala přirozená.  A tak vidíte, jak spolu pohlaví, gender a sexualita souvisejí a jak jsou všechny sociálně konstruovány.  A vidíte, jak se společnost dostává všude, dokonce i mezi tyto zdánlivě soukromé a prapůvodní věci.  A tyto věci zase pomáhají strukturovat společnost, vytvářejí a udržují nerovnosti a dávají jim nátěr přirozenosti.  Ale sociologie nám je může pomoci rozebrat.

Dnes jsme se dozvěděli, co nám sociologie může říci o sexu a sexualitě.  Mluvili jsme o biologické klasifikaci pohlaví a o tom, že je to složitější, než si obvykle myslíme.  A probrali jsme sociální konstrukt pohlaví a něco málo o tom, jak funguje.  Nakonec jsme hovořili o sexualitě a sexuálních orientacích a o tom, co nám o nich mohou říci tři paradigmata sociologie.