Max Weber a modernita

*Představte si na chvíli život před více než pěti sty lety. Řekněme, že jste v Evropě na konci středověku. Kdybyste měli jmenovat největší změnu mezi tehdejší dobou a současností, co byste si vybrali? Možná internet, industrializaci nebo neuvěřitelný pokrok ve zdravotnictví a medicíně. Možná byste si vzpomněli na Marxe nebo Durkheima a řekli byste, že to byl přechod od feudalismu ke kapitalismu. To všechno jsou dobré odpovědi. Ale Max Weber měl jinou. Nejdůležitější změna nebyla technická, ekonomická ani politická. Největší změnou - tou, která nejlépe odlišuje moderní svět od tradičního - byl podle něj rozdíl ve způsobu myšlení.*

Stejně jako většina teoretiků, které jsme dosud studovali, žil Max Weber na konci 19. století a bouřlivé změny této doby ho ovlivnily stejně jako všechny ostatní. Žil v době formování prvního německého národního státu a sledování tohoto procesu z první ruky v něm vyvolalo zájem o pochopení moderní společnosti. Weber tedy ve svém díle zkoumal některé charakteristické rysy moderního světa, které dnes sociologové již více než sto let zkoumají a o kterých se dohadují: Zaměřil se na myšlenky jako racionalizace, byrokracie a sociální stratifikace. A když viděl, kam modernita směřuje, byl opravdu znepokojen. Abychom však pochopili, čeho se tak obával, je třeba pochopit, jak jsme se k modernitě vůbec dostali. A pro Webera byly skutečnými určujícími rysy přechodu od tradicionalismu k modernitě způsoby myšlení. Ne způsoby výroby nebo sociální integrace, ale myšlenky. Myslet tradičně znamená brát základní uspořádání světa jako dané.

Jinými slovy, tradicionalismus vidí svět jako svět, který má základní řád, a tento řád je způsob, jakým by věci měly být. Velmi zřetelně to můžeme vidět na feudalismu a božsko-právních monarchiích: Panovník je chápán jako osoba pomazaná Bohem a vy mu dlužíte oddanost bez ohledu na to, zda je ve své práci dobrý nebo špatný. Otázka, zda si svou funkci zaslouží, nebo ne, nikdy nepřichází v úvahu. Ale jestliže tradicionalismus považuje věci za samozřejmé, modernost nikoli. V modernitě je všechno k mání. Weber při pohledu na dějiny viděl, že společnosti i lidé se stávají racionálnějšími. Procházely procesem racionalizace. A Weberova definice racionality zahrnovala tři konkrétní věci: vypočítavost, metodické chování a reflexivitu. Vypočitatelnost znamená, že pokud známe vstupy, můžeme znát i výstupy. Stačí si představit mísu vyrobenou v továrně a mísu, kterou si vyrobíte sami: Každá mísa vyjde z továrny úplně stejná, zatímco žádné dvě mísy, které vyrobíte ručně, se nebudou zcela shodovat. Důvodem, proč známe výstupy, pokud známe vstupy, je to, že se jedná o metodické chování - postup, který je třeba dodržovat. V továrně je tato metoda ve strojích. Takže výsledky budou stejné bez ohledu na to, kdo tahá za páky. A konečně, racionální myšlení pro Webera znamenalo přemýšlet o tom, co děláte, jinými slovy, myslet reflexivně. Neustále hledáte nové způsoby, jak zlepšit proces, nové a lepší a efektivnější způsoby, jak vyrábět misky. Tradiční společnost je tedy společností jednotlivých řemeslníků, z nichž každý má svůj vlastní postup, a tak se to dělalo vždycky.

Moderní společnost je však společností jednoznačných návodů a standardizovaných, metodických postupů, které jsou neustále reflektovány a vylepšovány. Co tedy způsobilo tento masivní posun v myšlení lidí? Co odstartovalo tento proces racionalizace? Weber zde dal odpověď, která se může zdát nepravděpodobná: náboženství. Ve své knize Protestantská etika a duch kapitalismu Weber tvrdil, že přechod od tradicionalismu k modernitě začal protestantskou reformací. Po stovky let dominovala středověké Evropě katolická církev, dokud v roce 1517 německý kněz Martin Luther neodsoudil korupci v církvi. To odstartovalo řadu nových náboženských hnutí, která se radikálně postavila proti katolickým dogmatům. To byla protestantská reformace. A právě v těchto nových hnutích spatřoval Weber původ moderní racionality. Katolicismus byl přece základem tradičního světonázoru. Všechno ve středověkém životě - od struktury společenského řádu až po způsob hospodaření - bylo takové, jaké bylo, protože to tak chtěl Bůh. Naproti tomu v luteránství máš sice stále své místo ve světě, které bylo schváleno Bohem, ale poprvé se stala důležitou otázka, jak dobře plníš svou roli. Tato myšlenka - osobní odpovědnosti - otevřela cestu další významné postavě Weberova pohledu na dějiny: Jana Kalvína. Kalvín nevěřil, že by se Bůh mohl zajímat o cokoli, co může udělat jeden ubohý človíček. Místo toho Kalvín věřil v predestinaci, tedy v myšlenku, že váš osud, ať už jste spaseni, nebo zatraceni, byl již od počátku vesmíru určen Bohem. A nic na tom nemůžeš změnit: buď patříš mezi "vyvolené", nebo ne. Jak to tedy víte? Prostřednictvím toho, čemu kalvinisté říkali "důkaz vyvolení".

A tady přichází na řadu osobní zodpovědnost: Důkazem toho, že jsi byl spasen, je to, jak žiješ svůj život. Takže smyslem tvého života už nebylo to, že byl určen Bohem - stal se otázkou toho, jak dobře nebo jak moc pracuješ. A v návaznosti na tuto logiku se důkazem vyvolení stal i samotný úspěch: Pokud jste finančně úspěšní, pak to bylo znamením, že jste byli Bohem požehnáni! Najednou jste nepracovali jen tak dlouho, dokud nebyly uspokojeny vaše potřeby, jak tomu bylo v tradiční společnosti. Nyní byla práce cílem sama o sobě a vy jste pracovali, abyste nashromáždili co největší bohatství, protože bohatství dokazovalo, že jste spaseni. To je sociologický důsledek protestantské reformace, který Weber studoval a pochopil: Proměnila komunitní, tradiční společnost v individualistickou, kapitalistickou společnost - společnost zaměřenou na ekonomický úspěch. A nevím, jestli jste si toho všimli, ale moderní kapitalismus není nic jiného než racionální. Zamyslete se nad tím: Musíte metodicky pracovat na svém povolání. Musíte neustále přemýšlet o své práci, abyste pracovali efektivněji a produktivněji. A jako vypočitatelné měřítko svého úspěchu používáte zisk. Racionalizace má tedy svůj počátek v náboženství, kolem otázek, jak pracujeme. Weber však strávil svou kariéru tím, že ukazoval, jak se celá společnost racionálně organizuje. Pokud jste někdy byli na dopravním inspektorátu, viděli jste to, co Weber považoval za jeden z největších dopadů racionalizace ve společnosti: vznik byrokracie.

Byrokracie je klíčovou součástí přechodu od tradičního k modernímu státu a Weber identifikoval šest rysů, které ji činí mimořádně racionální a zároveň velmi efektivní: Skládá se z hierarchie pozic s extrémně jasným řetězcem příkazů. Tato hierarchie se skládá z řady velmi specializovaných funkcí a drží pohromadě díky formální písemné komunikaci. Lidé v byrokracii vykonávají svou práci s odbornou kompetencí, podle podrobných pravidel a předpisů a dělají ji bez ohledu na konkrétní lidi, kterým slouží - jinými slovy, dělají ji neosobně. A nenapadá mě lepší příklad všech těchto vlastností než byrokracie, kterou můžete vidět na dopravním úřadě. Pracovníci vykonávají svou práci kompetentně a podle pravidel a jednají s vámi stejně jako s kýmkoli jiným, bez ohledu na vaše osobní vlastnosti, tedy neosobně. Nedochází však pouze k této změně ve způsobu fungování státu, ale také ke změně ve způsobu, jakým je stát poslouchán. V tradiční společnosti podle Webera stát vládl na základě tradiční legitimity: lidé následovali krále, protože se to tak vždycky dělalo.

Moderní stát však funguje jinak: Vládne prostřednictvím kombinace toho, co nazýváme legálně-racionální a charismatickou legitimitou. Legálně-racionální legitimita je v podstatě víra v samotný systém. Řídíte se pravidly, protože to jsou pravidla. Pracovník dopravního úřadu tedy nepožaduje určitý kus papíru, protože se to tak vždycky dělalo. Dělá to proto, že mu to tak nařizuje postup. Kdyby se zítra manuál přepsal, udělal by to místo toho takhle. Ale s právně-racionální legitimitou a s byrokracií obecně je problém: Pokud jde o dodržování pravidel, někdo je musí vytvořit. A právě zde nastupuje charismatická legitimita. Řídíte se příkazy charismatického vůdce díky mimořádným vlastnostem této osoby. Moderní stát je tedy aparátem pravidel, která jsou nakonec řízena skupinou charismatických vůdců. Například ve Spojených státech, když jdeme každé čtyři roky k volbám, rozhodujeme se o tom, kdo bude řídit byrokracii, a rozhodujeme se na základě vlastností kandidujících osob. A zde je další z Weberových významných přínosů sociologii: V tomto případě se jedná o myšlenku, že lidé, kteří kandidují na vedoucí pozice v naší byrokracii, tak činí s podporou politických stran.

Pro Webera byly politické strany klíčovým příkladem sociální stratifikace, tedy rozdělení lidí ve společnosti podle toho, jakou mají moc. Weber se nedomníval, že společnost je rozdělena čistě na základě ekonomických tříd nebo vašeho vztahu k výrobním prostředkům, jako to dělal Marx. Tvrdil, že systém je složitější a skládá se ze tří prvků. Stejně jako Marx do nich zahrnul třídy, ale nemyslel si, že třídy mají sjednocující zájmy. Weber do nich zahrnul také politické strany, které definoval obecně jako skupiny usilující o společenskou moc. A konečně zahrnul statusové skupiny, definované společenskou ctí, která zahrnuje věci jako respekt a prestiž. Všechny tyto tři věci, třída, moc a status, ovlivňovaly místo člověka ve společnosti. Důležitější je, že každý z těchto prvků sociální stratifikace se mohl lišit nezávisle na sobě. Mohl by tedy existovat například chudý kněz, který má vysokou společenskou prestiž, ale patří do nízké třídy. Nebo výherce v loterii, který patří k vysoké třídě, ale má nízké postavení. Nebo úředník politické strany, který má určitou míru politické moci, ale ne nutně peníze nebo postavení. A pak jsou tu ti, kteří mohou svou slávu nebo postavení proměnit v politickou moc. Na rozdíl od Marxe Weber nezaujímal ke stratifikaci společnosti nijak zvlášť kritický postoj.

To však neznamená, že neviděl její problémy. Pro Webera byla racionalizace charakteristickým rysem moderní doby a měl z ní velké obavy. Nezapomeňte, že racionalizace se týká tří věcí: vypočítavosti, metodického chování a reflexivity. Je však opravdu snadné ztratit reflexivitu - přestat reflektovat svou práci nebo svou roli - a místo toho se uzavřít do vypočítavé rutiny, která se stává nesmyslnou a bezmyšlenkovitou. Weber se obával, že systémy, které racionalizace vybudovala, za sebou zanechají myšlenky, které je vybudovaly, a že se prostě budou donekonečna nesmyslně valit pod svou vlastní hybnou silou. Obával se, že budeme uzavřeni v tom, co nazval "železnou klecí" byrokratického kapitalismu, z níž se nedá uniknout; naše životy se stanou jen sérií interakcí založených na racionalizovaných pravidlech, za nimiž nebude žádný osobní smysl. Tato obava o smysl a starost o ideje a o to, jak utvářejí naši realitu, je jedním z velkých vlivů, které Weber předal budoucím sociologům. Na mikroúrovni tyto myšlenky převzalo tzv. paradigma symbolické interakce a teoretici jako Erving Goffman. Mezitím teoretici jako Talcott Parsons a Jürgen Habermas převzali makro verzi těchto otázek a zabývali se procesy, jako je racionalizace a byrokratizace, a kulturou obecněji. O kultuře a o tom, co je to kultura, si povíme více příště. Prozatím jste se však dozvěděli o Maxi Weberovi a jeho chápání moderního světa.

Mluvili jsme o racionalizaci a přechodu od tradiční k moderní společnosti. Probrali jsme byrokracii, legitimitu a sociální stratifikaci v moderním státě. A viděli jsme, proč se Weber tolik obával moderního světa.