Náboženství

## Celestiálové

Celestiálové jsou souhrnné označení pro služebníky božstev pobývající v božských sférách existence. Některé kulty tzv. negativních božstev nerozlišují mezi celestiály a ďábly a všechny považují jednoduše za mimomateriální služebníky bohů.

## Cézar

Cézar, patriarchální vychovatel, válečník ochranitel. Kult je soustředí kolem paladinského řádu Zlatá čepel, oblíbeného hlavně mezi aristokraty. Řád je plný zlaté mládeže nafrněných zbohatlíků, je to celý hodně neblejskaný.

hrdinství, odvaha, odpovědnost, vůdcovství nebo soutěživost.

## Ďáblové

Ďáblové vstoupili do řady panteonů a kultů jednotlivých božstev většinou jako elementy zosobňující ideu čistého chaosu. Jedná se o bytosti jen zřídka pobývající v organizované společnosti. Ďáblové jsou jednak entity obývající „stínopád“, jednak označení pro posluhovače božstev vnímaných jako síly negativně ovlivňujících pořádky materiální sféry. Monoteisté, vyznavači Forsetiho nebo ***xxx*** nečiní takové rozlišení. Naopak mezi uctívači Cézara se najdou takoví, kteří chápou ďábly jako limitní reprezentaci individualismu – koliduje to však s obecným přesvědčením o podstatě ďáblů jako podvodníků.

Ďáblové obývající „stínopád“ jsou v zásadě pasivní entity, jejichž aktivita se projevuje teprve na základě kontaktu s vnějšími elementy, ať už božstvy nebo pozemšťany. Vlastní cíle sledují výhradně na základě zkušenosti z takové aktivace.

## Forseti

Forseti jako bůh je garantem vesmírné rovnováhy a zajišťuje, že sféry mezi světy neupadnou do chaosu. Dobro a zlo jsou přirozené součásti světa a ani jedna z těchto sil díky Forsetimu nikdy nemůže tu druhou zcela porazit. Věčný boj mezi nimi je explikací Forsetiho moci a jako Bůh spravedlnosti je jeho povinností bojovat proti chaosu, který je ztotožněním zla. Dobro jako důsledek řádu pak vlastně brání tento svět před invazí chaotických sil. Bytost, která sem přišla ze sféry chaosu není zlá o sobě, jedná podle své přirozenosti, ale ta není v souladu s přirozeností našeho světa a je tedy správné ji z něho vyhnat. To umožňuje hypotézu, že se sem dostane chaotik, který se domestikuje a bude jednat v souladu s pravidly tohoto světa a nebude konat zlo. Pro běžné stoupence řádu je to ale jen toeretický důsledek ontologické struktury světa a reálně se to nikdy nestalo a nestane a většina uctívačů Forsetiho bije taková stvoření od pohledu.

V sedmizemí je úcta k Forsetimu rozšířená, je oficiálním božstvem v Oserajónu, kde je kult rovněž institcionalizován. Paladinové, mniši a klerici se většinou na vlastní pěst toulají světem a konají dobro takovým způsobem, podle přísahy jako složili. Čas od času se pak vracejí do svého kláštera, aby se poradili s vyššími kněžími o směřování své cesty. Prakticky jde o opatření aby je kněží kontrolovali, že nesměřují na cestu padlého paladina a případně jim nařídí delší pobyt ve svatyni a teoretické studium a pokání než jim opět povolí cestu do světa.

Obecně se ví, že existuje ještě jeden řád v hlavním městě císařství. Ten je však mnohem uzavřenější vůči světu a jeho členy jsou scholastici; mniši a klerici, kteří zkoumají mystické umění komunikace mezi sférami a věří, že lze uzavřít naši sféru, tak aby do ni nemohli vstoupit chaotické bytosti. Dle jejich učení to zajistí našemu světu perfektní rovnováhu kterou již nebude možné narušit.

Bůh Forseti je většinou vyobrazován vsedě jako vrchní rozhodčí všech sporů s trestajícím prstem namířeným proti hříšníkům jako symbol odplaty. Druhou ruku má položenou otevřenou dlaní na srdci jako symbol odpuštění a smíření pozemských sporů.

### Forsetiho řád v Oserajónu

Má jasně danou hierarchii. V jeho čele stojí (ale následuje Forsetiho a většinou sedí) senešal Arťom Statečný. Ten má kolem sebe radu tří opatů (klerik, mnich a paladin) a dále je součástí stálého osazenstva svatyně a asi padesát mnichů a kleriků. Dále zde bývá přítomno 20-50 členů řádu. Paladinové, mniši a klerikové jsou na stejné úrovni, rozhoduje služební stáří. Vedle toho si ale může každý z nich za prokázané skutky v boji se zlem vysloužit až tři frčky, které jsou nadřazené služebnímu stáří. Frčky jsou na první pohled patrné, mniši nosí uzly na provaze, klerici nosí kameny na náhrdelníku a paladinové si zdobí štíty a zbraně bronzovými, stříbrnými a zlatými lemy, záštitami a rukojeťmi. Frčky se udílejí jen zřídka, slavnost probíhá jednou až dvakrát za rok.

Řád má svou svatyni (lávru) na skále vystupující z jezera asi dva dny cestu od Osergorodu, kde sídlí kníže Sergej Oserovič. Dle legendy zde jeho prapředek Kyril Oserovič potkal po skončení epidemie moru na břehu jezera sedět na kameni samotného Forsetiho a ten mu vyjevil pravou podstatu světa a dobra a pověřil ho soudit ostatní vládce této země. Kyril na oplátku nechal vystavit svatyni na tomto místě a předal jí již tehdy existujícímu řádu. Oserovičové těží svou legitimitu jako fundátoři Forsetiho lávry a ostatními vláci Sedmizemí jsou ctěni jako vrchní sudí soudního tribunálu, do jehož gesce spadají arbitráže překračující pravomoce jednotlivých knížectví. Senešaly řádu se pravidelně stávají mladší sourozenci vládnoucího knížete.

## Hyrsam

Dionýzský kult. Nejen veselý bakchant, ale i obávaný bakchant. Tam, kam chodí svými písněmi rozsévá anarchii a vzpouru proti zavedeným pořádkům a říká se, že už díky jeho vlivu padlo nejedno království, když se party pořádně rozjela.

The Satyr Prince Hyrsam, he sings / Of times more than mere story— / Before gods or masters or kings, / Before death, fate, or glory. / Why does he cry for days gone by / Beneath locks curl’d and tawny? / He smiles wry as he’s heard to sigh / “’Twill be all nonny, nonny!”

### Emrys a Sidéron

Emrys není božstvo, ale hérós spojený s Hyrsamem. Má poměrně rozšířený kult. Zatímco přímí uctívači Hyrsama jsou dost výjimkou, Emrys je populární bájnou postavou, která je připomínána velmi často ve spojení s vínem a hudbou.

Emrys pochází z divočiny na severu od říše – podle nejrozšířenější verze příběhu byl synem krále / náčelníka kmenového svazu a ženské numinózní bytosti – vodní víly, patronky řeky v tamních vřesovištích. Vyrůstal s matkou, od mala se poslouchal naslouchat zpěvu ptáků, stromů, a všech bytostí, zpíval s nimi. Jak chodil světem a hrál na svou lyru tak krásně, jako nikdo předním, následovaly ho zástupy – všichni zpívali s ním. V zástupech nebyli jen lidé a ostatní humanoidní rasy, ale i satyrové, duchové přírody, víly. Dvořané Hyrsamova dvora v něm našli obzvláštní zalíbení a říká se, že po světě nikdy nechodil žádný smrtelník, který by měl takový dar naslouchat příběhům a předat je formou hudby dál ještě krásnější a pravdivější, než kdy byly.

Emrysův průvod jednou došel do Anatolisu – který se tenkrát jmenoval jinak, nebyl severovýchodní výspou říše, ale mocným a hrdým starobylým městem, hegemonem oblasti, která zahrnovala i Sedmiměstí. V Anatolisu vládnul pevnou rukou samovládce Sidéron (v epické starořečtině železo) – dárce zákonů, za jehož vlády byl vliv Anatolisu největší a očekávalo se, že je jen otázkou času, než si podmaní okolní města a sjednotí je pod svou vládou. Podle některých verzí mýtu byl Sidéron bratrem Emryse – vyrůstal s otcem a stal se vládcem Anatolisu – ale to je jiný dlouhý příběh.

Mnohasethlavý průvod vedený Emrysem vstoupil do města a byl nejprv vítán. Sidéron však byl nespokojen s vlivem, který Emrys ve městě měl – lidé méně pracovali, byl rušen noční klid, nebyly respektovány nové hranice, které vyměřil ve svém zákoníku. Občané města zvali Sidérona aby se připojil k oslavám, ten to však odmítal – takovéto cizí křepčení nemá ve slušné společnosti co dělat. Nějakou dobu stoupalo napětí, až toho měl Sidéron dost a dal Emryse zatknout. U soudu se Emrys hájil před obžalobou, kterou vedl Sidéron – tato událost je oblíbeným literárním a filosofickým námětem. Sidéron obviňoval, že Emrysovým vlivem je celé město poblázněno a dělá šílenosti a vykázal jej pryč. Emrys oponoval, že bláznovstí není zpívat a radovat se z krásy světa. Bláznovství je se domnívat, že je možné žít ve zcela racionální a nalinkované společnosti a popírat existenci věcí, které překračují každodení řád. Odmítnul odejít a vyzval Sidérona, aby se přidal k chóru tisíců hlasů a tančil s ním. Sidéron se strašně naštval, že Emrys ignoruje jeho rozsudek a rozsekal jej svým mečem na malé kousky. Anatolisem se rozhostilo hrobové ticho. Aby Emrysovi následníci nemohli tělo zkoušet obživit nebo uctívat nechal Sidéron kusy Emrysova těla zakopat na různých místech a to i v dalekých krajích.

Další rok na na místech, kde bylo zakopáno Emrysovo tělo, vyrostla zvláštní rostlina – první vinná réva. Anatolané to viděli a přinesli Sidéronovi ukázat krásné hrozny, co vyrostly a vyzvali jej, ať ochutná – on však ihned poznal, že víno je spojené s Emrysem začal zuřit a hrozny rozdupal – tím z nich vytekla šťáva, kterou lidé zachytili a zavřeli do sudů – Sidéron sudy našel a znechuceně do nich naplival. Šťáva tak zkvasila a vzniklo víno. Když lidé pijí víno, promlouvá Emrys z nich, a vypráví dál své příběhy. A zve opilé k tanci. Kdo pije víno, stává se tak znovu součástí Emrysova průvodu.

Podle souvisejícího příběhu poté začaly Sidérona pronásledovat harpyje (nebo jiné bytosti značící pomstu) – on před nimi prchal v prohlubujícím se šílenství. Teprve časem se dozvěděl, že je to trest za největší zločin – bratrovraždu – kterou sám nevědomky spáchal a porušil tím zákony, které sám napsal.

Říká se, že Sidéron byl proklet / požehnám Hyrsamem, stejně jako jeho bratr Emrys – aniž by to věděl či zamýšlel, jeho činy vedly k větší slávě Hyrsama na tomto světě. Jako starý muž prý Sidéron pochopil, že není v moci člověka dohlédnout, kam jeho činy povedou. Jako bláznivý stařík se jal chodit po světě bez jasného cíle. Smál se bez jasného důvodu a radoval se, i když nebylo z čeho. I Sidéron je tak často uctíván a chápán jako vyvolený Hyrsama. Ale zdaleka ne tak často jako Emrys. Emrys je připomínán při různých slavnostech vína. Je také patronem pohostinství – lidé spolu společně sedí, pijí a vyměňují si příběhy. Nejvýznamější vinné oblasti – mezi nimi je přední Anatolis – se hlásí k tomu, že jejich réva vyrostla z Emrysova těla – a často se dokonce jmenují nebo odvozují svůj znak podle části těla, která měla na tom daném místě být zakopána.

Když pijeme víno, pijeme Emrydovu krev. Mnoho z nás, co Emryda uctíváme, věří a doufá, že víno má velikou moc. Že víno může překonat propasti mezi lidma, který by jinak překonat nešli. Že když teče víno, nemusí týct krev.

Existuje tradice, která tvrdí, že když Sidéron svého bratra Emryda zabil a roztrhal, naplňoval tím jen jeho plán. Že se tím Emrys sám obětoval, aby na sebe vzal hříchy všech lidí. Vypráví se, že od nepaměti zužují lidstvo Erýnie, chtónické bohyně šílenství, které nesnáší vše, co chodí po povrchu země na světle světa a mstí se, za nějaké dávně hříchy, které si smrtelníci předávají z generace na generaci. Lační po naší krvi a našeptávají nám slova o odplatě. A když z těchto jejich slůvek vyklíčí skutečné násilí, ony vypijí krev zavražděných, která se vsákne do země.

Emrys s nimi měl dlouhou historii, a znal, jak umí člověka trápit – ony jej obzvlášť nenáviděli, od doby, kdy z podsvětí vyvedl svojí lásku. Ale to je příběh, který ti povím jindy. Stačí říct, že jej dlouho a usilovně pronásledovaly.

Když z kusů Emrydova těla vyklíčila réva, a lidstvo dostalo víno – které je Emrydovou krví, dostali jsme tím možnost zlomit moc Erynií nad pokoleními smrtelníků. Když člověk udělá úlitbu, mohou se Erýnie napít Emrydovi krve, a přestanou lačnit po krvi smrtelníků.

### Duma Mhoto

Duma Mhoto byl lokálním vládcem v Císařství. Mhoto se prý podobně jako Siderón dostal do konfliktu s Hyrsamovou družinou, která procházela jeho panstvím. Mhoto je obvinil z loupeží, vražd, sexuálních zločinů a z tzv. duševní zkaženosti, tj. právního přečinu, na jehož základě byla celá družina odsouzena k smrti. Když se Hyrsam dozvěděl, že Mhoto nechal zabít jeho družiníky, přišel k němu a zničil jeho panství. Rodiny se postavili proti sobě a v zemi propukla občanská válka. Mhoto sám Hyrsamovým zásahem zešílel a bloudil sám světem.

Podle alternativního konce, Mhoto nezešílel, nýbrž uprchl před Hyrsamovým hněvem a po pádu panství se vydal hledat pomstu.

### Jám

Jedním z Hyrsamových blízkých společníků byl Jám. Jméno dostal podle mantry, kterou sám rád pomáhal uvádět Hyrsamovy následovníky do tranzu. Jám naléhal na Hyrsama, aby důsledně prosazoval své hodnoty, a sám dováděl před věřícími Hyrsamovo učení do extrému. V posledku někteří jeho následovníci trvali na totální destrukci světového pořádku a nastolení nové hyrsamovské společnosti. Jeho fanatismu se zalekl dokonce i Hyrsam a vyhnal ho ze svých kruhů.

## Kámen

"Kde byl člověk, když bohové stvořili zemi? Teprve poté, co byly zapuštěny její podstavce a položen úhelný kámen, vyvalila moře ze svého lůna a sevřelo je vraty. Za oděv mračno, za plénku temný mrak. Pak jitřní hvězdy společně zaplesaly a nakonec i synové a dcery boží propukli v hlahol."

Trpaslíci uctívají kámen jako božskou entitu, jako pralátku, z níž vzešel veškerý další život. Příroda vznikla teprve na kamenných základech země. Kult doprovázel hloubení a budování Bergsteinu.

## Kulty tieflingů

Tieflingové věří v ledasco podle lokálních, rodinných nebo osobních preferencí. Hodně z nich se vůbec nezabývá otázkami ďábelského původu a své fyzické rysy považuje za běžnou věc v multirasovým a multikulturním promíšeným mnohosvětě.

1. Nicméně existuje silný původně tieflinský kult, relativně hojně zastoupený v bývalé komunitě v Poříčí. Když stvořitelské božstvo dělalo svět (podle jednoho výkladu se jedná o božstvo císařských monoteistů), posadilo praotce a pramatku inteligentních druhů do svojí zahrady. Ti však porušili pravidla a byli vyhnáni. Dostali tehdy znamení ďábla – rohy a ocas – padli totiž stejně jako on, když dávno před nimi odpadl od nebešťanů. Současní tieflingové jsou podle tohoto kultu vyvoleným národem, který nese znamení na památku prvního hříchu a který svůj původ odvozuje přímo od prvních stvořených bytostí. Kult má vliv na řadu kulturní praktiky nesouvisejících přímo s projevy zbožnosti, ale spíše se zaběhnutými zvyky (typicky tieflingové často užívají tradiční jména).

2. Ustálené náboženství tieflingů vychází z teze, že praotec tieflingů porazil ďábla a zkrotil jeho moc.

3. Existují zkazky o tajné sektě hlásající, že tieflingové a další bytosti jsou menší běsové a jejich úkolem je připravit půdu pro světovládu pána pekel.

4. Folklorní povídačky často zpracovávají motiv ďábelského paktu, v jehož důsledku vznikli tieflingové. Neexistuje žádné kanonické vyprávění.

## Orel Krial a vlk Pohltitel

Orel Krial a vlk Pohltitel jsou božskými bytostmi severozápadních hor.

## Kustod

Kustod je starobylé božstvo uctívané v Sedmizemí jen velmi zřídka. Kulty Kustoda mizely především po rozsáhlé morové epidemii. Kustod je uctíván jako božstvo dohlížející na udržování pořádku, prvotního řádu, matematické jistoty a neměnných zákonistostí světa. Kustodovu hlavní doménu "řád" převzal do správy Forseti.

## Lyska

Božský pták smrti a zrození. Lyska na podzim odvádí duše do zásvětí a na jaře přívádí nové duše. Bílá lysina černého ptáka je nadějí na reinkarnaci. V Oserajónu se slaví svátky začátku a konce zimy ve spojistosti s migrací lysek. Lysky žijící na oserajonském jezeře jsou považovány za posvátné. Pečovat o lysky na jezeře je prestižní funkcí mezi kněžkami a kněžími kultu lysky, který je rozšířen po celém Oserajónu.

## Monoteismus

Monoteismus je dominantním náboženstvím v císařství. Monoteisté věří v jediného božského Stvořitele. Uznávají existenci dalších božstev, tj. bytostí disponujících božskou mocí (mocí stojící svou podstatou mimo materiální sféru světa), ale tato božstva jsou v jejich perspektivě entitami čerpajícími svou moc ze síly jediného Stvořitele. Věřící jiných božstev nejsou v tomto smyslu primárně pohané věřící v neexistující bohy nebo falešné proroky ani modláři v tom smyslu, že by se podřizovali falešné, ve skutečnosti neexistující moci modly. Monoteisté na ně pohlíží jako na „modláře“, kteří se upínají k jedné bytosti disponující objektivně boží mocí a kteří ale přehlížejí vztah svého „menšího“ božstva ke Stvořiteli, jenž mi laskavě věnoval nadpřirozenou moc. K věřícím ale někteří monoteisté přistupují i jako k naivům, kteří si něco neuvědomují nebo jim například nebylo dáno Stvořitelem, aby tajemství světa nahlédli. Někteří k ostatním věřícím přistupují s laskavou tolerancí, jiní s přehlíživou tolerancí. Někteří monoteisté vystupují jako aktivní misionáři, jiní chladně a pragmaticky.

Monoteistický kult nicméně není zcela unifikovaný, protože přímo jsou vyznávání spíše hrdinní světci (sv. Jiří, bojovník proti bestiím ohrožujícím civilizované věřící; sv. Michaela, bojovnice proti ďáblu; sv. Karla, nesmířlivá misionářka; sv. Vavřinec, trpitel boží; sv. Kryštof, ochránce cestovatelů a hledačů víry; sv. Albertina, patronka vzdělávání a vnitřního intelektuálního a etického zdokonalování člověka na cestě k bohu; sv. Julianus, patron učenců). Světci jsou chápáni jako dokonalí následovníci boží zosobňující úctu ku Stvořiteli. Jejich příběhy, a tedy ideály úcty ke Stvořiteli, přitom nemusí být nutně ve shodě a zosobňují různé výklady monoteistické víry (např. Karlino krvavé šíření víry a Vavřincova nastavená tvář).

V Poříčí je Jiří běžná věc, kromě kláštera dokonce svatojiřská kaple v knížecím paláci. Vedle Poříčí je ještě komunita mnichů a kleriků sv. Vavřince v Útočišti. Do Aneriky odcestovala skupina vyznavačů sv. Jiří. Žádnej monoteistickej patriarcha pro Sedmizemí neexistuje, jsou to jednotlivý ostrůvky. Mají ovšem vazby na mateřská centra v císařství.

### Sv. Jiří

Stvořitel ukázal lidem úrodnou zemi, aby společným úsilím přetvořili panenskou krajinu v úrodnou zahradu. Stvořitelova díla se ale chopil drak, bral si bezohledně, co se mu zachtělo, a drancoval poklady bezbranné země. Lidé se draka obávali, odmítali pokračovat na své cestě a prosili své vůdce, aby je vedli jinou cestou a nemuseli se s drakem střetnout. Vůdcové osadníků dlouze rokovali, jedni chtěli draka otrávit, druzí navrhovali vlichotit se do drakovy přízně, jiní hodlali s drakem rozdělit boží dary a další chtěli povolat věhlasné drakobijce znalé slabin draka. Hádali se, přesvědčovali jeden druhého, kupčili své hlasy, když do tábora osadníků přišel Jiří, nejodvážnější z průzkumníků. Jiřího skromnost, odvaha a upřímné cíle imponovala všem osadníkům. Přestože si mnozí přáli, aby vstoupil do zlaceného stanu mezi vůdce expedice, Jiří spával na jehličí pod hvězdnatou oblohou a bezelstně následoval Stvořitele. Zatímco jedni obraceli hlavy a hledali boční cesty, Jiří vyrazil vpřed vstříc nestvůře vybaven jen svým kopím a modlitbou. Ve strašlivém boji jiří draka zabil a osadníci následně zúrodnili krajina, do níž lidská noha nevkročila, a vystavěli města a kostely k poctě Stvořitele a Jiří.

interpretace:

1. přímé jednání a pravdomluvnost, odvaha a statečnost, zodpovědnost, vznešenost, nezištná pomoc druhým
2. kultivace divoké přírody, kultura proti přírodě a barbaství –> řád a hierarchie proti chaosu
3. příběh vykládá osídlení současného císařství, aktualizace příběhu v souvislosti s válkou proti seveřanům
4. vyznavači sv. Jiří v Poříčí přirovnávají sebe ke skautům osidlujícím prostou zemi; ještě intenzivněji se podobně stylizují paladinové a klerikové v Anerice.
5. vzácně též Jiří jako mužná síla dobývající panenskou přírodu, příroda je potenciál ale bez rozhodného muže se nerozvinou její plody určené pro Stvořence (pojem pro humanoidy Stvořitelovy?).

medovína nerozumí tomu rozporu mezi civilizací a divočinou

**sv. Vavřinec**

komunita mnichů a kleriků žije v Útočišti.

## Ocílek

bůh kovářů, takových ovládajících magii a schopných pronikat skrze výheň do jiných sfér

## Tři lotky

Božstvo štěstí se vyobrazuje v avataru tří dívek podávajících s úsměvem ruce svým šťastlivcům. Kult koliduje s kultem Štěstěny a rovněž s málo rozvinutou úctou k Roldovi Večerníkovi.

## Vědaba

bohyně učeneckého lékařství. hlavně si mejte ruce!

## Žnečka

Božstvo úrody bez pohlavních rysů. V Poříčí a okolí přezdíváno Sekáč. Zobrazuje se v jako osoba oblečená do snopu obilí a plody místo vlasů.

## Žoš

Hadí bůh Žoš obývá prastaré hlubiny země. Některá náboženství ho považují za boha smrti, u něhož se shromažďují duše zemřelých, než se rozhodne o jejich dalším osudu. Některé kulty ho považují za pána podzemní říše a jako bohu smrti mu dokonce odevzdávají krvavé obětiny.

Žoš svléká kůži z duší zemřelých a dává jim kůži novou. V kořenech stromů, na dně hlubokých jezer a moří, ve skalních dutinách a v zemských průrvách, Žoš prochází mezi světy a ukazuje duším jejich novou cestu. Žoš je spravedlivý, nerozlišuje mezi chudákem a boháčem, mezi králem a pohůnkem. Žoš je nesmrtelnost, svléká starou kůži a obléká novou. Žoš je nesmlouvavý, co pohltí, už znovu nevydá.

**Žoš je jediné božstvo mezi yuan-ti**, podle nich stvořitel. Polohad, polohumanoid. Strašlivý vládce, tyransky dohlížející, vztyčená kobra. Yuan-ti jsou jeho otročtí služebníci. Had je nedotknutelné zvíře, avatar a prostředník Žošův.