Євген Чикаленко: Ставлення до Гетьманату та до Директорії

**Євген Чикаленко** – один з найвпливовіших людей серед української інтелігенції та політиків часів Визвольних змагань 1917-1921 року, відомий меценат та землевласник. Він став одним з ініціаторів створення Української Центральної Ради. Хоча він не брав участі в політичних інтригах в Україні, але деякі його разом з Міхновським бачили як кандидата в гетьмани. Він також став свідком зародження та краху Гетьманату Павла Скоропадського, а також приходу до влади Директорії. То як він ставився до Гетьманату та до Директорії?

## Початок існування Гетьманату

29 квітня 1918 року стався гетьманський переворот. УЦР було розпущено, а гетьманом став Павло Скоропадський. В цей час Чикаленко повернувся з Канева разом із своїм знайомим. Ось як він писав про переворот в своїх мемуарах:

> *«….Коли ми вступили на берег, то тут вже довідались, що арештовано Ц. Раду і міністрів, але подробиць ніяких не знали. Коли я коло Ц. Ради побачив великий натовп, то скочив з трамвая і підійшов до есера Стасюка, єдиного там бувшого знайомого, то він мені на моє запитання з серцем коротко сказав, що за поміччю Шеметів сталась німецька окупація, тоді мені якось полегшало на душі. Дома від Левка та Володимира Кириловича (Винниченка. - Ред.) я довідався, що арештовано тільки військового міністра, а Раду на засіданні лиш потрушено і одібрано в кого було оружжя. Сталось це все, як кажуть, ось з яких причин. Несподівано хтось украв з дому фінансиста Доброго, про якого я вже казав, як про представника великої буржуазії, який був в товарообмінній комісії, і з'явилось підозріння, що цей арешт зроблено по наказу міністра внутрішніх справ Ткаченка. Потім, в деяких частинах города були напади і убито скілька душ німців; німцям донесено, що військовий міністр Жуковський та Центральна Рада агітують проти них. Тоді Ейхгорн видав наказ про заснування німецьких польових суддів, які будуть судити за всі уголовні та політичні вчинки, а українському суду лишаються дрібні справи та цивільні. Цей наказ страшенно обурив всіх членів Ц. Ради і вони в закритому засіданні постановили звернутись в Берлін з протестом проти втручання тутешнього німецького командування в українські внутрішні справи. Під час цього засідання увірвались в залу німці, потрусили членів Ц. Ради і забрали протокол засідання. А тим часом з Шеметівським з'їздом українських хліборобів-демократів трапилась така оказія. Київська організація всеросійського союзу землевласників, довідавшись з газет про те, що на 29-те назначено в Купецькому зібранні зїзд хліборобів-демократів, назначила на це число і свій з'їзд в Києві, в цирку, вживши всіх заходів, щоб з'їхалось побільше великоземельних власників та подбавши-всякими правдами і неправдами, щоб переманити до себе тих, що приїхали на український з'їзд. Це їм вдалось дуже добре, через темноту та несвідомості наших селян і в результаті на з'їзді всеросійської (чи як вони назвались “всеукраїнської") організації зібралось, кажуть, до 8 тисяч народу, які постановили скинути Ц. Раду; одмінить всі універсали про земельну власність і вибрали і на Софійській площі висвятили на Гетьмана придворного царського генерала Павла Скоропадського, нащадка колишнього гетьмана “Насті''159, який вже має скласти кабінет міністрів і за поміччю німців розігнати Ц. Раду. Виходить, що справа стоїть далеко гірше, ніж мені сказав Стасюк, бо тепер нема певності, що вдержиться українська державність.»*
>
>

Перші дні ісування Гетьманату він згадував так:

> *«….Кажуть, що Скоропадський ніяк не може скласти кабінету з українців, бо ні одна партія українська не хоче працювать під Гетьманом; з Шеметами ж він розійшовся через інцидент з з ’їздом, а тим часом німці не згоджуються на кабінет з росіян, бо бояться російської орієнтації. Сьогодні, довідавшись про це, до головного німецького військового генерала Гренера їздила депутація від есдеків (Винниченко), від соціалістів-федералістів(С. Єфремов), від соц. революціонерів (Салтан) і Макаренко від самостійників, в справі - чи не можна скинуть Скоропадського і організувати ділове українське міністерство. Гренер одповів, що вже пізно; що вони давно говорили Голубовичу, що треба вести іншу земельну політику і не ворогувати з німцями, а Ц. Рада підняла вкупі з Голубовичем ґвалт проти першого наказу Ейхгорна, хоч з Голубовичем німецький уряд радився про цей наказ і він нічого проти того не мав…. Вчора й сьогодні В. К. Винниченко та Левко зранку до вечора були на нарадах з соц.-фед. , все умовляють їх взять портфелі вже хоч від гетьмана Скоропадського, бо інакше їх заберуть неукраїнці. Але певне нічого з того не буде, бо Скоропадський оголосив вільну продаж землі, т. є. повернув всю землю попереднім власникам, а с. фед. думають обмежитись 50-ма десятинами.….»*
>
>

Щодо створення нового уряду під керівництвом гетьмана він ставився скептично, бо знав що майже всі україніські політ.сили були рішуче проти Скоропадського і відмовлялись від посад, які їм пропонував гетьман. Він також знав і про те, що більшість членів уряду будуть колишніми російськими чиновниками, які звісно будуть байдужі до відбудови Української Держави. Він звинувачує колишніх членів УЦР в тому, що вони вони відмовилися від «портфелів», а коли українські політики почали щось робити в цьому питанні, то вже було пізно.

## Подальше правління Гетьманату та останні дні

Євген Чикаленко хоча і ставився скептично до гетьманського уряду, але він був проти підбурювання членами УЦР народу до повстання та до терору по відношенню до німців та гетьманського уряду. В своїх мемуарах він писав:

> *«….Вчора на понеділку у мене розмови вертілись все коло тих розрухів та повстання, що тепер широко розлились по Україні. І дивно, що всі розказують або слухають про це з злорадісним виразом: «так, мов, тобі, проклятий німець, і треба, заводиш обрусительно-чорну реакцію, то не дістанеш хліба і багато твоїх солдат вже ніколи не побачать своєї рідної країни!». А чим винні оті Йогани та Міхелі, ких послано сюди вигонити большевиків і помагати українцям відбудувати свою державу? Нащо на їх нацьковують наших темних селян, нащо проповідують аграрний терор; кажуть, для того, щоб звернуть увагу германського уряду й рейхстагу на те, що тут діється. Але ж нащо для того робить руїну, нащо убивать ні в чім не повинних німецьких солдат; коли хочете звернути увагу німецького уряду, то беріть самі бомби і кидайте в Мумма, Ейхгорна, у Тренера, чи в кого іншого, хто дійсно винен і ризикуйте самі своїм життям, а не підбивайте темний народ, стоючи самі в безпечному місці, на те, щоб його розстрілювали, випалювали йому оселі і взагалі робили на Вкраїні руїну. Якби бомба пошкалювала трохи отих екселенців, то це справді звернуло б увагу не тільки німців, а й всього світу на те, що діється на Україні і, може, звернуло б німецьку політику з цього реакційно-обрусительного шляху. Коли вчора про це зайшла мова, то виявилось, що вже організовується якась безпартійна національна терористична організація, яка має впоряджати терористичні акти проти окремих особ нашого уряду, щоб одбить охоту займать посади в цьому правительстві. Але терор, як система, ніколи не давав позитивних результатів, а приводив ще до більшої реакції, так само буде й тут. Будуть пояснять появу його тим, що на Україні більшовизм, не маючи тієї сили, яка є у Леніна і К°, прийняв стару безсилу форму протесту, з якою треба боротись теж терором. Бідна Україна! Не доросли ми ще до своєї державності, нема у нас людей з державним розумом, а вся інтелігенція наша складається з політичних младенців, які ще не мали життєвої практики…..»*
>
>

Проте Чикаленко був проти більшості членів уряду, які проводили русофільську політику. Особливо він був проти військового міністра, О.Рогози, яку Євген вважав людиною, яка є лояльною до російських землевласників з «Протофісу», а також до С.Гербеля. Він також звинуватив військового міністра в знищенні армії.

> **«….***А пан гетьман вірить щирості Рогози і К°, що всякі офіцерські “Дружини” організуються тільки для боротьби з большевиками. Я глибоко певен, що як тільки буде скинуто в Московщині большевиків, то на другий день росіяни скинуть і п. гетьмана і його уряд і тим самим скінчиться вся справа з українською державністю принаймні наяких-небудь пять-десять років.»,-* **писав Чикаленко в «Щоденнику»**
>
>

Щодо самого Скоропадського то в Чикаленка було неоднозначне ставлення. Якщо на початку він негативно до нього ставився, вважаючи його лише авантюристом та «малоросом», то в кінці його правління він вважав його мало не «єдиним щирим самостійником в цьому уряді». Він писав:

> *«….Я вже раз висловив думку, що гетьман робить враження найщирішого самостійника в теперішньої урядові. Чим далі, тим більше це підтверджується такими фактами, як інцидент з новим законом про земство, який я записав вчора. Вчора мені В. М. Шемет розказав і про другий цікавий факт. Якось в розмові з гетьманом Шемет висловив думку, що в інтересах Української Держави треба провести демократичну аграрну реформу, щоб великоземельні маєтки з російських та польських рук перейшли до українських, щоб таким робом збільшити і підсилити дрібну українську буржуазію, на якій власне і треба ґрунтуватись ЗІ серпня гетьманському урядові. Гетьман згодився з цією думкою і запропонував Ше- метові увійти в аграрну комісію при Міністерстві земельних справ, на що Ше- мет охоче згодився. Пройшло скілька часу, і Шемет, не одержуючи запросин в цю комісію, рішив піти до гетьмана, але його три рази не пустили. Випадково він зустрівся з Устимовичем, який йому сказав, що гетьман дивується, чому Шемет не обзивається на його запрошення і не приходить до нього. Коли, нарешті, Шемет добився до гетьмана і розказав йому, що він по своїй ініціативі добивався побачення з гетьманом, щоб розказати, що він досі не одержує запросин в аграрну комісію, то гетьман був страшенно здивований і обурений на своє оточення. Він почав скаржитись Шеметові на те, що українці одмовля- ються приймати посади при його особі, що, слідом за Міхновським, одмовився і Павлюк, що його оточують росіяни, ворожі до української державності і він нічого не може зробити з ними, бо він їм обов’язаний своїм вибором на гетьманство і що йому нема на кого опертись. Так само гетьман скаржився, що ні громадянство, ні уряд не підтримали його в боротьбі за автокефалію української церкви, а коли Шемет розповів йому, що цензура, дозволяючи писати все проти автокефалії, забороняла все, що писалось за самостійність української церкви, був дуже здивований, бо йому про це ніхто не докладав і не давав читати заборонених гранок, хоч він це раз у раз вимагає від своєї канцелярії. Очевидно, гетьман безвольна неенергійна людина, і велика шкода, що Міхновський одмовився взяти посаду особистого секретаря гетьманського, що гетьман і висловив в розмові з Шеметом….»*
>
>

Підтверджує це також член Директорії О.Андрієвський. Він згадував:

> *«Є.Х,Чикаленко, коли довідався, що В.К.Винниченко організовує повстання, у розпачі не говорив, а кричав: не зачіпайте Скоропадського: він більше самостійник-українець за вас»*
>
>

Щодо Федеративної Грамоти, то Чикаленко висловився иішуче проти неї, але не змінив своєї думки щодо Скоропадського.

> **«…***Я й досі думаю, що гетьман був щирим самостійником, а тільки служив несвідомо куклою в руках “Протофіса”, яку вони виставили вкупі з Тренером і К°, щоб обманути берлінський уряд, який додержувався Берестейської умови, про що я не раз писав в цих записках. Але я гадаю, що коли б українці були мудріші, то можна було б за цей час багато зробити для українізації нашого життя; на мою думку, не треба було і вчора подаватись нашим міністрам в од- ставку, лучче було б зоставатись, поки їх не викинули б з кабінету, на що, певне, протофісяни і не рішилися б; тоді Антанта застала б у нас хоч наполовину кабінет українським, а тепер українці самі здали позиції. Гетьман, очевидно, побачив вже нарешті, що його одурено, що всякі російські офіцерські організації захоплять владу і думав урятувати своє становище організацією козацтва, аграрною реформою і буквально щодня підганяв Леонтовича швидше опублікувати якомога демократичнішу реформу, але вже все це було “zu spat”, як казали німці українцям…», —* **писав Чикаленко та додав,** *— «…Вчора я стрів О. Я. Шульгіна, болгарського посла, який мені розказав, що коли він розповів гетьманові про свої переговори з антантськими агентами в Болгарії і що Антанта нічого не має проти самостійної України з гетьманом на чолі, то він, опустивши голову, сумно одповів: "Якби я про це знав чотири дні тому назад!” і став докоряти Шульгіну, що той не подавав ніяких вістей з Болгарії, а Шульгін виправдувався тим, що він нічого не знав про те, що тут діється і навіть тільки в Одесі довідався про революцію в Германії. Нарешті гетьман сказав Шульгіну: "Ви історик і коли будете писати історію сього моменту, то завважте собі, що зрадником я не був”. І я цілком вірю йому. Будучи людиною честолюбивою, він охоче згодився бути гетьманом, коли землевласники, порозумівшись з Тренером, посадили його на гетьманство, але на заклики Устимовича та Василенка українці не схотіли признати…..»*
>
>

За день до зречення Скоропадським влади він написав в свому «Щоденнику»:

> *« Поживем, то побачимо, чим це все скінчиться, але втішного нічого з того не буде. Коли візьме гору Директорія, то напевно вона не зможе заспокоїти тих “духів”, що викликала на повстання і нарешті і на Україні буде большевизм. Вчора я казав Костю Леонтовичу, що у всьому винна тутешня буржуазія, бо вона не задовольнилась тим, що німці їй вернули весною землю, а захотіла ще й єдиної Росії і, покладаючись на прихід Антанти, примусила й гетьмана взяти курс на “єдиную” і в результаті загубить землю, як її загубили поміщики в Московщині, і не з'єднає Росії. На мою думку, Бог би з нею, з тою землею, проживем і без неї, аби збереглась Укр. Держава, але боязко, щоб вона не об'єдналась з совдепською Росією, бо це буде не краще для нас, як монархічна Росія; народ “хозяин земли русской” схоче бути “хозяином” при всякому устрою Росії.»*
>
>

## Ставлення до приходу Директорії

Як вже згадувалось, до повстання він ставився негативно. Також він ще до повстання негативно відреагував на пробільшовиці погляди Винниченка.

> *«… Кажуть, що Нац. союз під впливом Володимира Кириловича починає схилятись до большевицької орієнтації. Ще недавно В. К. був гарячим прихильником германської орієнтації, що й висловив в своїй запальній статті в “Робітничій газеті”; під час гетьманського перевороту він гаряче умовляв есефів брати портфелі і в запалі казав, що він сам готов вийти з с.-децької партії і йти на послуги до гетьмана, аби будовати свою державу. Тепер, коли германська міць захиталась, коли єсть небезпека, що на Україну прийде Антанта, В. К. хапається за більшовизм, думаючи за поміччю Совдепії врятувати Укр. Державу. Але даремні це надії. Коли справді німців розіб'ють вщент і вони заберуться з України, то большевики великоруські і наші недовго попанують тут, бо їх скоро розгромить Антанта з добровольцями-монархістами. Тоді нам доведеться бути пересіяними раз через большевицьке сито, а другий через - монархічне і від укр. інтелігенції не зостанеться нічого….», —* **згадував він**
>
>

Але після повалення Гетьманату він почав покладати надії на Директорію

> *«…Я почуваю себе зовсім здоровим і спокійним. Слава Богу, мої мрії, мрії всього мого життя, здається, здійсняться: Україна буде жити та ще й як самостійна держава. Тепер я можу сказати “нині отпущаєши” і оселитись десь в Криму, в теплі доживати віку. Аби тільки не прийшла сюди зараза больше- визму, бо тоді загине Україна у всеросійській совдепії!»*
>
>

Але надії були розвіяні. Спочатку він став проти ультралівої політики Директорії, а пізніше проти налагодженння відносин з більшовиками. Коли більшовики почали наступ на УНР Чикаленко згадув:

> *«Сумно проходять Різдвяні свята; всі певні, що незабаром сюди прийдуть московські большевики. Директорія, як і Ц. Рада торік, щоб врятуватись від чужих большевиків, намагається сама повести найяскравішу большевицьку політику і вже оголошено, що вся земля без викупу перейде селянам, фабрики і заводи будуть націоналізовані і т. д. Замість того, щоб опертись на дрібну буржуазію, яка в Україні самий надійний клас, Директорія, так як і Ц. Рада, хоче спертись на анархічну голоту, яка здатна тільки руйнувати державу, а не будувати. При такому курсі уряду, натурально, що голота скрізь бере гору над заможнішим селянством, залякує його, тероризує і примушує ховатись і труситись. А через те скрізь по селах і городах грабежі, розбої, повна анархія; армія не слухає своїх начальників; та й не диво, бо вона організується сама собі; по селах збираються ватаги головорізів, які єднаються з такими ж з другого села, висовується якийсь отаман, чи полковник, точнісінько так, як за часів Хмельниччини….»*
>
>

## Висновок

Ставлення Чикаленка до Гетьманату було неоднозначним. Хоча він і ставився негативно до більшості членів уряду Скоропадського, які були проросійської орієнтації, але він звинувачує в цьому не гетьмана, а представників української інтелігенції, які через свою впертість та ненависть до гетьмана відмовились від посад в уряді. Він негативно ставився до бажання Винниченка та інших членів УНС скинути Скоропадського, бо воно би привело до занепаду Української Держави та приходу до влади більшовиків. На жаль він виявився правим. Після приходу до влади Директорії, Совдепія напала на УНР, а повстанські отамани, які підтримали Директорію, почали виступати проти неї. В Україні почалась громадянська війна, результатом якої стала остаточна втрата незалежності України.

## Джерела

* Є.Чикаленко «Щоденник»(1918-1919) (Видавництво «Темпора»);
* «Українська Держава — жорсткі уроки. Павло Скоропадський. Погляд через сто років»(Видавництво «Lікбез»);
* Андрієвський О. «Професор в «пророках» // Українська дійсність» ІІ частина (Прага)