Марта Якобчук

## Біографія

Зазвичай довкола тематики ворожби ходить чимало чуток. Багато хто вважає, що це     обов’язково щось страшне, чорне, і надзвичайно небезпечне, тому і осуджує тих, хто має до цього будь-який стосунок.

Такими нехтує суспільство. Таких бояться. Таких зневажають.

Сотні магів, чаклунів, ворожбитів, шаманів потерпали від всезагального осуду та непорозуміння. Чимало з них наклали головою за своє захоплення. Багато хто ставав жертвою людських пліток і їх долі просто ламалися.

Так було завжди. За будь-яких часів життя наділеної магією людини перетворювалось на виживання. Це може підтвердити будь-хто, а надто Марта Якобчук.

Потомок достатньо відомої ворожки Марини Якобчук на прізвисько Мара.

У тридцятих та сорокових роках минулого століття ця жінка була легендою.

Героїнею, що допомагала усім знедоленим, які потерпали від радянської влади та її режиму.  Вона врятувала сотні життів, всіма силами переховувала та доглядала людей різних національностей, заснувала таємну спілку жінок-чарівниць, що разом з Марою надавали медичну допомогу усім пораненим та хворим, а дехто з них сміливо допомагав партизанам. Крім того вона знала, що рано чи пізно її сила перейде до внуків. Марина написала великий посібник для потомків, де описані усі тонкощі ворожби і деталі щодо існування магічного світу за її життя.

Онучка славетної Мари з гідністю прийняла той факт, що володіє такою силою, тому з раннього дитинства намагалася вправлятися і тренуватися.

На щастя, мати Марти - Ганна знала багато чого, тому і стала дочці за наставницю.

Якобчуки мешкали на Волині і зазвичай відсторонено від сусідів, за що люди і пліткували про сім’ю, але ніхто з її представників не зважав на дурнуваті теорії, і навіть легенди, якими було огорнене їхнє прізвище.

Отож, страждання маленької Марти почалися тоді, коли хлопець, в якого вона була закохана, вирішив перевірити чи справді вона відьма, як називали її місцеві, і знаючи, що він їй небайдужий нагло використав дівчину. Вдавши, що хоче її поцілувати натомість запхнув їй до рота часник, і коли Марта почала давитись ним з несподіванки і перестраху, він лише посміявся і виголошував прокльони в її сторону, мовляв, нечиста  сила в ній пробудилася.

Вперше в житті Марта відчула сором за своє походження і певний час намагалася знайти спосіб позбутися своєї сили, але рідні вчасно її підтримали, і все стало знову як було, окрім насмішок селян. Якобчуки хоч і трималися осібно, але спілкуватися вміли, особливо представники чоловічої статі, які охоче провели виховну бесіду із винуватцем цього гармидеру.

Минуло  достатньо багато часу, аби люди забули про цю ситуацію, і в нашої дівчинки нарешті з’явились подруги. На той момент у місцевих дівчат ніби стало модно і престижно товаришувати з Мартою, і кожна прагнула привернути її увагу до себе і неодмінно сподобатись. Цілими днями дівчата тільки те й робили, що пустували та розважалися, а дехто навіть просив навчити їх ворожити, на що Марта відповідала відмовою, мовляв, вона не є досвідченою ворожкою, та й наскільки їй відомо, сила зазвичай передається по спадковості. Щодо першого аргументу вона була впевнена стовідсотково, а от на рахунок другого - ні. І хоч як дівчата не просили її, Марта була незворушна. Отож, коли прохати вже не було сили, її товаришки прийняли відмову за звичне зухвальство, пихатість і небажання ділитися знаннями.

Тринадцяте грудня - день Андрія, став для Марти повним сюрпризів і прикрощів. Коли дівчата перестали з нею спілкуватися,  вона дуже здивувалась, побачивши їх у себе вдома. Як виявилося, вони прийшли помиритися і запропонувати їй поворожити разом. Гомонячи, товаришки побігли до озера.

В той вечір Марта додому не повернулася.

По селу ходили чутки, що на Андрія молодша Якобчук намагалась втопитися в озері.

Приятельки взялися витягати її, але та чинила опір як могла.

Бідна Марта тремтіла від холоду коли батько на руках приніс її додому.

Ніхто з сім’ї не вірив, що вона здатна на таке. А в цілому, і справді не здатна.

Тільки в тому не було вже сенсу розбиратись.

Було вирішено - Марта їде.

Подалі звідси.

Львів привітав маленьку ворожку досить тепло, як на середину грудня.

Разом з сестрами Марта зупинилась у своєї тітоньки.

До міста лева вона приїхала щоб навчатись.

Зараз їй тільки шістнадцять і не зважаючи на складне минуле вона сміливо вступає до кола магічного світу.

Її приймають.

Все місто гуде про онучку легендарної Мари.

Чи стане вона такою ж, як її бабуся? Чи виправдає очікування стількох людей?

Своє навчання дівчина розпочинає у Роксолани Подольської  - сильної чарівниці, що крім неї навчала ще двох учнів. Максим та Оксана найкращі. До них приєднується Марта і вони не одразу добре сприйняли появу новенької, а дізнавшись чия вона родичка взагалі озлобились, розуміючи що перевершити її буде важко.

Конкуренція розгорілался.

Виснаження, відкрита ненависть, глузування - усе це відчула наша Мартуся.

Знову їй було важко.

Але вона проявила витримку та силу волі.

Вчилася на рівні з найсильнішими, поводилась скромно, ніколи не використовувала своє прізвище задля своїх цілей.

За це її  стали поважати ще більше.

Тож за кілька років вона стала кращою версією себе.

Влаштувавшись до дитячого притулку допомагала дітям і вчила всього, що знає сама.

Крім того, слідкувала за тим, аби нікого не цькували і усі були щасливі.

Своєю опікою, турботою та любов’ю вона огортала кожного, за що і назвали її Марта Милосердна.

Згодом, вона отримала листа-запрошення на посаду вчительки ворожіння у Вогнечарі і радо погодилась.