Sociální skupiny

*"Kdyby všichni tvoji kamarádi skočili z mostu, skočili byste také?"  Je to nářek mnoha rozčilených rodičů, ale je to také hluboká sociologická otázka.  Když totiž mluvíte s rodiči, odpověď je vždycky ne.  Ale se správnou partou kamarádů se možná docela rádi ponoříte do vody.  Jde o to, že když jste součástí skupiny, jste jiný člověk, a v různých skupinách jste jiný člověk.  Rodina, skupina přátel, kteří si jdou zaplavat, obchodní schůzka a pěvecký sbor jsou různé druhy skupin.  A stejný člověk může být členem všech z nich.  Chceme-li tedy pochopit, v čem se tyto skupiny liší, a dokonce i v čem jsou si podobné, musíme mluvit o tom, co jsou sociální skupiny a proč jsou důležité, a to jak pro lidi, kteří jsou jejich součástí, tak pro lidi, kteří jimi nejsou.*

Sbor, shromáždění, přátelé a rodina jsou příklady sociálních skupin.  Sociální skupina je prostě soubor lidí, kteří mají něco společného a kteří věří, že to, co mají společného, je významné.  Jinými slovy, skupina je částečně definována tím, že se její členové cítí být součástí skupiny.  To je samozřejmě dost široká definice.  Má však své meze a ty můžete vidět, pokud srovnáte sociální skupiny s agregáty a kategoriemi.  Agregát je soubor jednotlivců, kteří se shodou okolností nacházejí na stejném místě ve stejnou dobu.  Všichni lidé, kteří v pátek v jednu hodinu odpoledne procházejí hlavním nádražím, jsou agregátem, ale nejsou skupinou, protože nesdílejí pocit sounáležitosti.  Kategorie se mezitím skládají z jednoho konkrétního druhu osob v čase a prostoru.  Jsou to soubory lidí, kteří sdílejí podobné charakteristiky.  Jednoduchým příkladem jsou rasové kategorie.  Pocit, že patříte do skupiny, je tedy definičním znakem skupiny.  Pomáhá však také rozlišovat druhy skupin, konkrétně mezi primárními a sekundárními skupinami.  Primární skupiny jsou malé a úzce propojené, spojuje je velmi silný pocit sounáležitosti.  Rodinné a přátelské skupiny jsou primární skupiny.

Jsou to vzájemně se podporující místa, kam se členové mohou obrátit pro emocionální, sociální a finanční pomoc.  A pokud jde o členy skupiny, je skupina cílem sama o sobě.  Existuje proto, aby byla skupinou, nikoliv za jiným účelem.  U sekundárních skupin je tomu však naopak.  Jedná se o velké a neosobní skupiny, jejichž členy spojuje především společný cíl nebo činnost, nikoli silné citové vazby.  Dobrým příkladem sekundární skupiny je podnik:  Zaměstnanci jsou spolu často volně nebo formálně spojeni prostřednictvím svých pracovních míst a obvykle o sobě navzájem vědí jen málo.  Existuje zde tedy pocit sounáležitosti, ale je mnohem omezenější.  To neznamená, že spolupracovníci nikdy nemají citové vztahy.  Ve skutečnosti se sekundární skupiny mohou časem stát skupinami primárními, protože soubor spolupracovníků spolu tráví čas a stává se primární skupinou přátel.  A přestože parta přátel a firma mají zjevně mnoho rozdílů, mají také přinejmenším jednu velkou podobnost:  Obě skupiny jsou dobrovolné - pokud do nich patříte, je to proto, že jste se k nim rozhodli připojit.  Existuje však také spousta nedobrovolných skupin, v nichž je členství přiděleno.  Vězni ve vězení jsou členy nedobrovolné skupiny, stejně jako odvedení vojáci.  Nyní, když už trochu rozumíme tomu, co jsou skupiny, můžeme začít studovat, jak fungují - počínaje skupinovou dynamikou neboli způsobem, jakým jednotlivci ovlivňují skupiny a skupiny ovlivňují jednotlivce.  Pokud chceme přemýšlet o tom, jak jednotlivci ovlivňují skupiny, je dobré začít u vedení.

Ne všechny skupiny mají formálně přidělené vůdce, ale i skupiny, které je nemají, mají často de facto vůdce, jako jsou rodiče v rodině.  Vůdce je prostě někdo, kdo ovlivňuje ostatní lidi ve skupině.  A obecně existují dva typy vůdcovství: instrumentální vůdce se zaměřuje na cíle skupiny, vydává příkazy a vytváří plány, aby těchto cílů dosáhl.  Naproti tomu expresivní vůdce usiluje o zvýšení harmonie a minimalizaci konfliktů ve skupině.  Nesoustředí se na žádný konkrétní cíl, snaží se pouze podpořit blaho členů skupiny.  A stejně jako se vedoucí mohou lišit v tom, čeho se snaží dosáhnout, tak i oni mohou postupovat různými způsoby.  Mluvím zde o stylech vedení, které máme tři.  Autoritářští vedoucí vedou tak, že vydávají příkazy a stanovují pravidla, jejichž dodržování od skupiny očekávají.  Takový vůdce si získává respekt a může být účinný v krizových situacích, ale na úkor náklonnosti členů skupiny.  Demokratičtí vůdci naproti tomu vedou tak, že se snaží dosáhnout konsenzu.  Místo vydávání příkazů zvažují všechny názory a snaží se dospět k rozhodnutí.

Takoví vůdci jsou v krizi méně efektivní, ale díky tomu, že zvažují různé úhly pohledu, často nacházejí kreativnější řešení problémů.  A je u nich větší pravděpodobnost, že si získají náklonnost členů své skupiny.  A konečně, laissez-faire vůdci vedou nejméně.  Jsou extrémně tolerantní a většinou nechávají skupinu, aby fungovala sama o sobě.  To znamená velkou volnost, ale je to nejméně účinný styl při podpoře skupinové solidarity a nejméně efektivní v krizových situacích.  Vedení je tedy jedním ze způsobů, jakým jednotlivci ovlivňují skupiny, ale skupiny také ovlivňují jednotlivce.  Obzvlášť zřetelně je to vidět na skupinové konformitě, kdy se členové skupiny drží skupinových norem a standardů.  Skupinová konformita je v podstatě důvodem, proč s přáteli skáčete z mostu.  A to bylo prokázáno na několika fascinujících experimentálních výsledcích.

Milgramův experiment provedl americký psycholog Stanley Milgram v roce 1974 a byl prezentován jako experiment s tresty a učením, kterého se účastnili dva lidé.  Jedním účastníkem byl učitel, který nahlas přečetl řadu dvojic slov a poté požádal druhého účastníka, studenta sedícího v jiné místnosti, aby si je vybavil.  Student byl připoután k židli a napojen na elektrody.  Za každou špatnou odpověď dal experimentátor, který stál vedle učitele, učiteli pokyn, aby studentovi uštědřil bolestivý elektrický šok.  S každou špatnou odpovědí se intenzita zvyšovala, od nepříjemných několika voltů až po 450 voltů, což byl potenciálně smrtelný šok.  Experiment však nebyl o trestu ani o učení.  Student byl ve skutečnosti herec, konfident experimentátora, a šoky nebyly skutečné.  Cílem experimentu bylo vyzkoušet, jak daleko učitel zajde v podřizování se autoritě.  V určitém okamžiku experimentu měl konfident předstírat extrémní bolest a prosit učitele, aby přestal.  Pak se odmlčel.  Pokud by učitel v některém okamžiku odmítl šokovat, experimentátor by trval na tom, aby pokračoval.  Nakonec se 65 % účastníků pokusu dostalo až do konce a udělilo pravděpodobně smrtící šok o napětí 450 voltů.  A to se obvykle uvádí jako důkaz, že lidé mají tendenci poslouchat rozkazy, ale je v tom mnohem víc.  Pokud experimentátor vydal přímý příkaz učiteli, například "Musíte pokračovat, nemáte jinou možnost", vedlo to k nedodržení příkazu.  Tehdy učitel s větší pravděpodobností odmítl.  Podněty, které vedly k vyhovění, byly ty, které naopak apelovaly na hodnotu experimentu - ty, které říkaly, že podání šoků je nezbytné, aby byl experiment úspěšný a měl smysl.  V tomto případě tedy byla hodnota experimentu, vědy, silně zastávanou skupinovou hodnotou a pomohla přesvědčit pokusné osoby, aby pokračovaly, i když možná nechtěly.

Tato myšlenka skupinových hodnot nás upozorňuje na další důležitý koncept pro pochopení konformity: myšlenku skupinového myšlení.  Skupinové myšlení je zúžení myšlení ve skupině, při němž její členové dospějí k přesvědčení, že existuje pouze jediná možná správná odpověď.  Navíc v mentalitě groupthinku je dokonce navrhování alternativ znakem neloajality ke skupině.  Dalším způsobem, jak pochopit skupinovou konformitu, je přemýšlet o referenčních skupinách.  Referenční skupiny jsou skupiny, které používáme jako měřítka pro posuzování sebe sama a ostatních.  To, co je pro vás "normální", je částečně určeno referenčními skupinami.  In-skupiny jsou referenční skupiny, ke kterým cítíte loajalitu a se kterými se ztotožňujete.  Můžete se však srovnávat i s out-groups, což jsou skupiny, ke kterým cítíte antagonismus a se kterými se neztotožňujete.  A dalším aspektem sociální skupiny, který může ovlivnit její dopady a dynamiku, je její velikost.

A zde platí obecné pravidlo: čím je skupina větší, tím je stabilnější, ale méně intimní.  Skupina dvou lidí je samozřejmě nejmenší a nejintimnější druh skupiny, ale je také nejméně stabilní.  Protože pokud jeden člověk odejde, skupina už neexistuje.  Větší skupiny jsou stabilnější, a pokud dojde k neshodám mezi členy, jsou nablízku další členové, kteří mohou být prostředníky mezi nimi.  Velké skupiny jsou ale také náchylné k tomu, aby se v nich vytvářely koalice, což může vést k tomu, že se jedna frakce spojí proti druhé.

Velikost skupiny má význam i v jiných ohledech, například z hlediska sociální rozmanitosti.  Větší homogenní skupiny mají tendenci obracet se dovnitř a soustřeďovat vztahy uvnitř skupiny, místo aby se spoléhaly na meziskupinové kontakty.  Naproti tomu heterogenní skupiny, neboli skupiny, které v sobě mají větší rozmanitost, se obracejí směrem ven a jejich členové častěji navazují kontakty s lidmi zvenčí.  Nakonec je třeba zdůraznit, že sociální skupiny nejsou jen oddělené shluky lidí.  Skupiny lze chápat i jinak, a to z hlediska sociálních sítí.  Tento pohled vnímá lidi jako uzly, které jsou vzájemně sociálně propojeny.  Můžete si představit "okruh přátel", kteří jsou navzájem různým způsobem propojeni, někteří silnými vazbami v klice nebo podskupině, zatímco někteří jsou propojeni mnohem slabšími vazbami.  A vazby mezi všemi uzly můžete sledovat směrem ven, k přátelům přátel a známým, kteří existují na okraji sítě.

Sítě jsou důležité, protože i jejich slabé vazby mohou být užitečné.  Vzpomeňte si, kdy jste naposledy vytvářeli sítě a sledovali všechny vazby, které jste měli, abyste například získali pracovní pohovor.  Bez ohledu na to, zda o skupinách uvažujete jako o sítích a vazbách, nebo jako o ohraničených množinách, je jasné, že mají důležitý vliv na lidi uvnitř i vně.  Kdybyste se na společnost dívali jen jako na skupinu jednotlivců, unikly by vám všechny způsoby, kterými skupiny ovlivňují naše životy - tím, že fungují jako referenční skupiny, tím, že ovlivňují naše rozhodnutí prostřednictvím skupinové konformity, a mnoho dalšího.  A skupiny jsou důležité i pro to, jak je organizována samotná společnost.  Příště si tedy povíme o jedné velké součásti: o formálních organizacích a byrokracii.

Prozatím jsme se učili o sociálních skupinách.  Mluvili jsme o tom, co jsou sociální skupiny a jaké jsou jejich druhy.  Poté jsme diskutovali o skupinové dynamice: jak jednotlivci ovlivňují skupiny a jak skupiny ovlivňují jednotlivce.  Dozvěděli jsme se o vedení, skupinové konformitě, referenčních skupinách a dopadech velikosti skupiny.  A nakonec jsme hovořili o skupinách jako sítích a o tom, proč jsou sítě důležité.