Co drží státy pohromadě a co je rozbíjí?

*Země je jako krasobruslař. Vydržte chvíli se mnou. Když dvojice krasobruslařů jede do spirály smrti, jeden bruslař se otáčí kolem středového bodu a drží se paže druhého bruslaře, který se otáčí, přičemž je v podstatě rovnoběžně s ledem. Bruslař ve středu působí jako dostředivá síla, o které jste možná slyšeli ve fyzice, protože táhne druhého bruslaře směrem ke středu. A stejný termín můžeme použít i v geografii, když mluvíme o silách, které spojují lidi. Zároveň - pravděpodobně zatímco jim před očima probíhá život, protože mně by se to určitě stalo, kdyby se mnou někdo při krasobruslení houpal - bruslař rovnoběžně s ledem je jako odstředivá síla, která se snaží bruslaře od sebe odtrhnout. Technicky vzato odstředivá síla ve fyzice v reálném životě neexistuje, ale v geografii můžeme stále používat pojmy pro vizualizaci toho, jak mohou existovat síly, které táhnou stát zevnitř k sobě a ohrožují stabilitu státní moci. Napětí, jaké vidíme na příkladu spirály smrti, existuje všude - ve fyzice, v krasobruslení i mezi mnoha odstředivými a dostředivými silami v geografii. A žádná událost nebo síla nestačí k tomu, aby se stát rozpadl nebo spojil. Stát musí zvládnout vlny vnějších sil a vnitřních potřeb svých sousedů a občanů. Proto je vytváření stability a míru křehkým balancováním. Jmenuji se Alizé Carrère a vysílám pořad Crash Course Geography.*

Země je většinou jen jiný název pro stát nebo vládní jednotku, která kontroluje hranice. Ale státy drží pohromadě mocenské systémy. Dnes se tedy ponoříme do geopolitiky, což je termín, který používáme pro studium mezinárodních vztahů v prostoru. Budeme se zabývat vztahy přes hranice, ale také uvnitř hranic, protože to, jak si stát buduje vztahy s jinými státy, je často podbarveno tím, jak si buduje vztahy vnitřní. Snaha udržet si moc je velkou součástí toho, jak každý stát komunikuje s národy nebo skupinami lidí se společným etnickým nebo kulturním zázemím uvnitř svých hranic a se státy za svými hranicemi. Jak jsme se již dříve dozvěděli, moc není nikdy v rovnováze. Můžeme tedy hovořit o soudržnosti státu nebo o tom, jak je stát stabilní, a uvědomit si, že státy se snaží vyvažovat řadu faktorů, aby vytvořily stabilitu. To však není tak snadné, jak to zní, protože neexistuje žádný striktní vzorec, který by vytvořil stabilní stát.

Kdyby existoval, bylo by ve světě mnohem více míru. Nemuseli bychom ani opouštět formální region, jako je Latinská Amerika, což je oblast, která obsahuje podobné charakteristiky, abychom našli příklady měnící se dynamiky státní soudržnosti. Vezměme si Kostariku. Za 200 let od získání nezávislosti na Španělsku se zde vystřídalo několik různých typů vlád. Což zní nestále, ale Kostarika je v Indexu křehkých států, každoroční zprávě, která hodnotí, jak jsou státy náchylné ke konfliktům nebo kolapsu, považována za stabilní stát. Jedním ze způsobů, jakým Kostarika dosáhla stability, je typ vlády, který ti, kdo jsou u moci, vytvářejí. Současná kostarická ústava vstoupila v platnost v roce 1949 a tvoří demokratickou republiku, což znamená, že alespoň část občanů má možnost rozhodovat o tom, kdo je u moci. Jedná se o formu demokracie, která má vztah mezi lidmi a zvolenými úředníky prostřednictvím hlasování a občanské angažovanosti.

Lidová podpora vedení je jednou z dostředivých sil a stát si udržuje moc tím, že hledá způsoby, jak udržet většinu lidí spokojených. Na počátku 20. let 20. století byla Kostarika schopna řešit většinu skupinových stížností poměrně adekvátně, nebo alespoň dostatečně adekvátně na to, aby byla většina lidí spokojena. I když to může znamenat, že menšinové skupiny nesdílejí pocit politické jednoty. Ve stabilních státech však často působí i jiné dostředivé síly, například společný soubor kulturních znaků, jako je jazyk a náboženství, i když různorodost nemusí vytvářet napětí. Například Kostarika je považována za stabilní a je to poměrně rozmanitý stát, který je oblíbeným místem pro přistěhovalce hledající práci, což v jiných státech může zvýraznit rozdíly a přinést neshody. Kostarika je také známá tím, že má silnou infrastrukturu - jako je čistá energie, vzdělávání a zdravotní péče -, což zase umožňuje poměrně stabilní ekonomiku. A jak silná infrastruktura, tak stabilní ekonomika jsou sjednocujícími silami. Kostaričané také usilují o ochranu svých deštných pralesů a ekoturistika je další významnou složkou ekonomiky.

Díky investicím do svých lidí a životního prostředí tak Kostarika vytvořila místo, kde se lidé cítí propojeni a kde je o ně pečováno. To však neznamená, že se tak cítí všichni lidé - například se objevily problémy s vytlačováním původního obyvatelstva z území deštných pralesů. Ale dost Kostaričanů se cítí podporováno, takže Kostarika je považována za stabilní stát. Pokud však některá z těchto sjednocujících sil začne slábnout - zejména když je méně ekonomických příležitostí a potřeby lidí přestanou být uspokojovány, nebo když se vedení necítí být legitimní a komunikace napříč státem začne váznout - pak odstředivé síly nejednoty získají převahu. Udržet stát jednotný je těžká práce! A v celém zbytku Latinské Ameriky je více křehkých než stabilních států, protože koloniální historie každé země vytvořila obtížnou ekonomickou situaci. Venezuela patří k těm méně stabilním státům. Od poloviny dvacátých let 20. století je venezuelská ekonomika založena na vývozu ropy - o níž si myslíme, že přináší velké bohatství. Když je však celá ekonomika závislá na cenách ropy, stává se extrémně zranitelnou vůči poklesu cen ropy, což se poprvé stalo v 80. letech 20. století.

Tento pokles vedl k politickým reformám, které ve skutečnosti závislost venezuelské ekonomiky na ropě nezměnily, a když se ceny ropy v roce 2014 opět propadly, způsobilo to komoditní krizi a posílilo to, jak zranitelné jsou ekonomiky petrostátů. A poté, co se politickému hnutí za reinvestice do zemědělství nepodařilo vybudovat silnou, diverzifikovanou ekonomiku, a poté, co se dále snížily jejich schopnosti rafinovat ropu, zažila Venezuela v roce 2019 prohlubující se hospodářskou krizi, která pokračuje i v roce 2020. A vzhledem k tomu, že více než dvě třetiny obyvatelstva trpí vícerozměrnou chudobou, je vláda náchylná k nestabilitě. Vnitřní stabilitu mohou narušit i katastrofy - ať už přírodní, nebo způsobené lidmi, jako je válka nebo kolaps některého hospodářského odvětví. Zejména pokud země nemá infrastrukturu a kapacity, které by lidem po katastrofě pomohly. V reakci na to lidé ve velkém emigrují nebo se stěhují z Venezuely. V současné podobě roku 2021 je tedy Venezuela rozvrácena zevnitř. Odstředivé síly však mohou přicházet i z vnějšku státu. Existuje celá řada ekonomických sankcí nebo způsobů, jak omezit obchod a ekonomické příležitosti, které vnější skupiny uvalily na Venezuelu z mnoha důvodů, například kvůli zapojení Venezuely do obchodu s drogami.

Sankce však byly uvaleny také proto, že země nesouhlasí se stále restriktivnější socialistickou vládní strukturou, což v tomto případě znamená, že ekonomika je strukturována tak, že stát vlastní a kontroluje její velkou část. A další vnější síly, jako jsou dohody se skupinami, jako je Mezinárodní měnový fond nebo Světová banka, mohou být také významnými odstředivými silami, které vytvořily velké napětí po celém světě. Takže ano, udržet stabilitu země není snadný úkol, ale je opravdu fascinující zkoumat vzájemně propojené síly, které vedou k tomu, že lidé spolupracují, nebo se naopak od sebe odtahují. Političtí geografové v průběhu devadesátých let 20. století dokonce vypracovali modely, které se snažily předvídat potenciální konflikty tím, že mapovaly neshody mezi státy, zejména ohledně zdrojů, jako je zemědělská půda, a šíření různých politicko-ekonomických systémů, jako je komunismus nebo kapitalismus. Jedna z myšlenek, která z této práce vyplynula, je, že často existuje centrální oblast moci a pak zóna kolem této oblasti, která je méně stabilní, protože se nachází mezi těmito dvěma většími mocnostmi.

To je známé jako pásmo roztříštěnosti. Můžeme to vidět na způsobu, jakým se Spojené státy a Rusko vzájemně ovlivňovaly prostřednictvím Kuby počínaje 50. lety 20. století. V roce 1959 se SSSR a Spojené státy nacházely uprostřed studené války, což je geopolitický konflikt, který se vede nepřímo pomocí ekonomiky a vojenské konkurence. A uprostřed toho proběhla na Kubě komunistická revoluce, která ji spojila se SSSR. Komunismus je ekonomický a politický model, který usiluje o nahrazení soukromého vlastnictví a ekonomiky založené na zisku veřejným vlastnictvím a společnou kontrolou, no, všeho. A k tomu patří i to, že se nakonec zbavíme společnosti, která má třídní rozdělení... nebo vládu! Technicky vzato je komunismus jednou z forem socialismu, i když ne všichni socialisté jsou komunisté. Nejblíže k socialistickému hospodářství máme nyní v Norsku... tak trochu. Kapitalismus je naproti tomu ekonomický systém volného trhu, který je běžně spojován s demokraciemi. Na rozdíl od komunismu, který se snaží oprostit od zaměření na zisk, jsou v kapitalismu jednotlivci motivováni ziskem a vše, z čeho mají zisk, vlastní jednotlivci, nikoli vlády nebo kolektivy.

Sovětský svaz upřednostňoval komunismus a USA jsou prokapitalistické. A vzhledem k tomu, že Kuba je od Miami vzdálena jen něco málo přes 500 kilometrů - což je jen skok, skok a skok ve srovnání s tím, jak daleko byl SSSR -, dostala se tím komunistická vláda do nárazníkové zóny demokracie, kterou se USA a jejich spojenci snažili vytvořit, aby zabránili šíření komunismu do dalších zemí. Tomu se říká teorie zadržování. I více než 60 let po komunistické revoluci na Kubě je způsob, jakým USA komunikují s vládami v celé Latinské Americe, do značné míry ovlivněn teorií zadržování. Snaha zadržovat různé vlády a hospodářské politiky znamená neustálé vyjednávání a obnovování spojenectví a je součástí překreslování mapy toho, kdo má moc a kdo ne v průběhu času. Kromě studené války se v důsledku nejednoty způsobené takovými silami, jako je hospodářský neúspěch v komunistických nebo kapitalistických státech, může objevit další síla způsobující nejednotu: populismus. Populismus je ideologie, která tvrdí, že vyjadřuje vůli lidu, který nějaký nepřítel - například současný vůdce nebo systém - údajně utlačuje. Když lidé ztratí důvěru ve vládu, mohou prosazovat k moci lidi, kteří se chovají, vypadají nebo sdílejí podobné názory, v naději, že vytvoří vládu, která bude vstřícnější k jejich ekonomické nebo politické situaci. Jako v Brazílii, kde měli jen od začátku 21. století dvě různá populistická hnutí.

Prvním z nich byl typ ekonomického populismu na počátku roku 2000, kdy se k moci dostali vůdci slibující vytvořit lepší ekonomickou situaci pro průměrného člověka. V roce 2017 začali lídři využívat také kulturní napětí a ti, kteří se dostali k moci, kandidovali na platformě slibující konec korupce ve vládě a snížení migrace. Nyní jsme mnoho sil, o kterých jsme hovořili, jako je infrastruktura nebo ekonomika, označili za sjednocující nebo rozdělující, ale stát je mnohem složitější. Vezměme si například nacionalismus, což je ideologie zaměřená na sjednocení obyvatel státu. O nacionalismu můžeme uvažovat jako o posuvníku, který měří, nakolik je stát jednotný, s plnou soudržností na jedné straně a rozdělujícím chaosem na straně druhé. Na jedné straně je nacionalismus něco vlasteneckého, pocit sounáležitosti a mít hlas v národě.

Je to nejtypičtější obrázek celé komunity, která společně slaví svůj oblíbený svátek, doplněný průvody a pikniky. Pokud je však, zejména v mnohonárodnostních státech, tato oslava nebo událost určena jen pro část obyvatelstva a smyslem je potvrdit, že jiná část obyvatelstva k nim nepatří, pak nacionalismus ukazuje svou zlověstnější, rozdělující stránku. Temnou stránku nacionalismu vidíme i v globálním měřítku, když prohlubuje dynamiku my versus oni mezi lidmi z různých států. Nikde není řečeno, že ideologie nebo síly nemohou spolupracovat. Populismus se často spojuje s nacionalismem jako reakce na ekonomickou nebo reprezentační frustraci. To může znamenat, že ti, kdo jsou u moci, tlačí proti obchodním dohodám nebo jsou součástí aliancí, jako tomu bylo v případě brexitu. Nebo to může znamenat větší tlak na kulturní krajinu, aby se upevnila do jedné identity a násilně marginalizovala ostatní, zejména ty, které jsou považovány za hrozbu pro ekonomický blahobyt populistické skupiny. Od globálního finančního kolapsu v roce 2008 zažil svět nárůst populismu a nacionalismu, které společně vytvářely napětí a násilí mezi různými národy po celém světě.

A to ovlivnilo i naše formy vlády. Kombinace nacionalismu a populismu vedla na počátku roku 2000 k tomu, že se do zemí stále více vkrádá autoritářství. Stejně jako Brazílie na počátku 20. let měla silného ústředního vůdce se slabými podpůrnými institucemi a systémy kontroly a rovnováhy se rozpadají. Takže křehká rovnováha, kterou vidíme u krasobruslařů, kteří dokážou udělat dokonalou spirálu smrti, je podobná veškerému úsilí, které se vynakládá na řízení sil uvnitř státu. To, co se děje politicky a ekonomicky uvnitř státu, je nesmírně důležité, protože to ovlivňuje jeho fungování, stabilitu a vztahy s ostatními státy. Jakmile se změní ekonomické podmínky nebo vypukne válka či katastrofa, objeví se nové vlny problémů, které musí stát zvládnout, aby si udržel vlastní moc. Jako političtí geografové se stále můžeme ptát "proč se to děje tady a ne tam?". -- jen se nyní zaměřujeme na to, kde a proč moc utváří soudržnost státu a kde mohou vznikat konflikty. A jak si příště ukážeme více, existují zákonitosti toho, jak se státy chovají a o co bojují - a ty se neustále mění.