1 Kolmesta päättyy hyvin

Tällä sivulla kerrotaan kolme meikän keksimää kauhutarinaa, muuten varoitus jo siitä etteivät ne tule ollenkaan pelottamaan ketään ja ne on aika lällyjä. Niin onnea lukukokemukseen vaan, koska sitä et täältä löydä

Tarinoiden nimet ovat, Järvi, Koti? ja Yksin, en tahdo paljastaa niistä liikaa muta nimistä voisit jo perustella etteivät ne aivan laatu settia ole.

## Järvi

Kiira katseli järveä, syksy oli jo edennyt täydellisesti seka metsissä jotka ympäröivät valtavaa järveä. Kaislat olivat valloittaneet rannat ja maa oli sammaleista ja soista rannasta. Kiira katseli järven liikkumatonta mustan rusehtavaa pintaa. Teijan isä veti vedestä katistaa, kaislan korret heiluivat ja taittuivat. Vihreä verkko katiska oli paksun vanhan oranssin narun päässä kiinni rannalla sijaitsevaan nuoreen ruskeaan koivun versoon kiinnitettynä.

Kun Katistaka oli rannassa siellä ei taaskaan ollut mitään, vain puoliksi syötyjä mätiä kaloja. Haju oli kuvottava ja eikös äkkiäkin kun vielä hengissä olleet puoliksi kohmettuneet kärpäset kiipesivät puolikuolleina kalojen päälle. Isä otti kala katiskasta pois ja viskasi ne agressiivisesti maahan. Kiira säikähti ja melkein kompastui takana olevaan kitukasvuiseen katajaan.

"Isä, mennäänkö sisälle?" Kiira kysyi varovaisesti. Kiiran isä ei katsonut tytärtään tämän kasvot olivat kääntyneet järvelle päin ja tämä mutisi jotain. "Isä?" Kiira yritti saada isänsä huomiota. "Isä on kylmä, mennäänkö sisälle, jooko?" Kiira yritti, häntä alkoi jo ahdistaa. *Miksei isä vastaa? Huomaa minut, olen tässä. On kylmä, miksei hän vastaa?*

"ISÄ!" Kiira huusi. "Ei nyt" Tämä murahti. Kiiraa pelotti vain isän omituinen käytös. *Ehkä hän vain on vihainen koska joku aina ehtii meitä ennen katiskan kimppuun ja syö kalat..* Hän yritti järkeillä.

Kiira ja hänen isänsä asuivat kahdestaan keskellä lapin metsää, kahden kilometrin päässä kyllä oli kylä ja toisen kahden kilometrin päässä olii vain erämaata. Kiira päätti mennä sisälle, hänellä alkoi jo tosiaan olla kylmä eikä isä edes kääntänyt päätään vaikka olin yrittänyt puhua hänelle. Kävelin parisataa metriä hiekkaisella maalla, ja ylitin mukulaisen hiekkatien.

Kun olin päässyt kotiin ripustin takin naulakkoon, talo oli pimeä ja vain eteisen valo oli päällä. Pihalla jo alkoi pimetä muttei Kiira välittänyt siitä, hän vain meni keittiöö ja laittoi valot päälle. Hän voiteli ruis leivän ja laittoi päälle maksamakkaraa. Kiira ei ollut missään nimessä tarkoittanut sitä itselleensä, vain isälleen. Ehkä Isä olisi minnyt vain autotalliin korjaamaan jotakin juttuaan. Kiira istui sohvalle ja teki olonsa mukavaksi, hän avasi televisionsa ja alkoi katselemaan sitä.

Aika kului kuin siivillä eikä isästä kuulunut mitään, telkkari oli lumonnut Kiiran eikä hän ollut muitanut katsoa kelloa. Kun hän jo lopetteli kello oli jo yhdeksän ja pihalla oli jo pilkkopimeää. Isästä ei vielä ollut kuulunut mitään.. *Mikä hänellä kesstää.* Kiira hermostui. Hän käveli olohuoneesta keittiöön ja katseli keittiön ikkunasta mustaan pimeyteen. Ei näkynyt mitään eikä ketään, Kiira halusi varmistaa yhden jutun. Hän katsoi lämpömittarista miten kylmä ulkona oli, mutta saikin järkyttyä. Ilma oli viilennyt -18 astetta. Isällä ei ollut mitään lämmintä päällä silloin.

*Mutta ehkä hän on naapurissa kyläilemässä...* Kiira meni lopulta nukkumaan, häntä ahdisti ja huolesstutti isän kohtalo. *Ehkä hän on kotona kun herään..*

Tyttö herösi aamun sarastukseen, hän katsoi kelloa. Kello oli 3:00. Kiira kympi ylös sängystä, hän viiletti huoneestaan ulos isän huoneeseen. Kukaan ei ollut siellä, sänky oli tyhjä ja kylmä. Silloin tämä alkoi penkoa taloa ja huoneita, muttta isää ei näkynyt missään. Lopulta kiira luovutti. *Ehkä kuitenkin isä olisi vain jossain kaverilla kylässä, yö kylässä...* Ovikello soi. Ja soi, ja soi. Joku pimpotti sitä vimmatusti. Se alkoi jo olla ahdistavaa käyttäytymistä..

Kiira ei olisi koskaan avannut ovea mutta tämä oli poikkeus. Hän kurotteli ovenkahvaa kohti ja avasi oven sitten hetkisen epäröinnin jälkeen. Oven takana ei ollut Kiiran isää, vain tuntematon mies joka tuijotti kiiraa. Kiira muisti nähneensä tämän miehen joskus isänsä seurassa, hän taisi olla Kiiran isän kaveri. "Onko Matti kotona?" Mies kysyi. "Ei" Kiira sai sanottua "Onko hän jonkun kylässä?" Mies kysyi taas "Ei" Kiira sai taas sanottua "Missä sitten hän on?" Kiira "En tiedä" Vanha mies oli hetken hiljaa "Onko hän järvellä?" Tämän ääni oli ennen minkin kähähdys. Kiira oli tyrmistynyt ja samalla hämillään, miten hän arvasi ekalla yrityksellä ja aivan napakympiin. "Oli kun viimeksi näin" Kiira rohkaistui.

Vanhan miehen ilme oli tulkitsematon, se oli muuttunut ilmeettömäksi mutta silmät kuvastivat pelkkää kauhua. "Kuule nuori neiti. ÄLÄ koskaan mene yksin rannalle!" Vanha mies yhtäkkiä rähisi "ÄLÄ KOSKAAN! KUULITKO! ÄLÄ KOSKAAN!" Kiiran yritti peitellä tärinänsä, miksi mies oli huutanut hänelle? Eihän hän ollut mitään pahaa tehnyt. Vanha mies kääntyi poistuakseen. "Katson onko isäsi siellä" Tämä sanoi aivan normaalilla äänen sävyllä ja vaikutti aivan niinkuin ei olisi koskaan rähjännyt Kiiralle. (Jatkuu)

## Koti?

Miiko ja Petra leikkivät pihalla. Mutta niinhän he aina tekivät. Miiko kävi aina Petran luona kylästelemässä koska Miiko oli Petran paras kaveri, Petralla oli isoveli nimeltä Lenne, hän yleensä pysytteli sisällä ja nukkui paljon. Äidin mukaan lenne oli maseentunut, ja tarvitsi rauhaa. Mutta Petra ei siitä kauheen piitannut.

Nyt kuitenkin Lenne makoili ottamassa aurinkoa noja tuolissa. "Petra, voitaisiinko mennä tänään metsään leikkimään ja otettaisiin sun isoveli mukaan?" Lenne oli aina ennenkin leikkinyt Petran ja miikon kanssa ja miksi ei tällä kertaakaan?