In Our Beautiful Garden

לנו, בני האדם יש בעיה מאוד רצינית. אנחנו נוטים להאמין כמין, ולאו דווקא כיחידים, ברעיון שאנחנו יודעים הכל על הכל. גם אני הייתי כזה עד לא מזמן, הייתי בטוח שכל ההשכלה שלי מדברת על המציאות שלנו. חשבתי שכל מה שלימדו אותי המורים לאורח חיי, מההורים בתקופת העריסה ועד לעמיתים ותיקים בעבודה, האמנתי שכולם צדקו בנוגע למה שאמרו. טוב, בדברים שרוב בני האדם מסכימים עליהם לפחות, מסתבר שטעיתי, שכולנו טעינו. ומי ידע שאדם אחד,  שספק גדול שנותרה בו עוד שפיות יהיה זה שיפקח את עיניי בנוגע לאמת על המציאות שבה אני חיי כפרט, ועל המציאות כולה ככלל.

אני הייתי עד לא מזמן פסיכיאטר, להתעסק עם מטופלים הסובלים מהפרעות נפשיות לא פשוט. זה כמו להתעסק עם ילדים, ילדים שלפעמים חזקים ממך וגדולים ממך. ההבדל הרציני באמת הוא שהילדים, במרכאות, שאיתם אני הייתי צריך לעבוד היו אנשים שיכלו בן רגע להפוך למסוכנים מאוד, אם לא לסביבה אז לעצמם. זה נורא קל לדמיין מרכז רפואי פסיכיאטרי כמקום חשוך עם ציורים וכתמי דם על הקירות, תנאים שאינם תנאים, חלקי גופות בכל מיני מקומות וכל מיני חדרי עינויים שבהם יש מכונות ומכשירי אימה רבים, אבל המציאות לא יכולה להיות הפוכה מכך יותר. אולי לפני מאה שנה כך נראו מרכזים פסיכיאטרים, כי אז לא באמת ידענו מהן מחלות נפשיות ואיך לטפל בהן, אבל היום המצב שונה לגמרי. על מנת לאפשר למטופלים חוויה נעימה. כמו כן המצב כזה גם כדי שלנו הרופאים, תהיה חווית עבודה נעימה יחסית. בעיקר עקב העובדה שסביבה תמימה ולא מזיקה מרגיעה אנשים, אפילו כאלו שסובלים מניתוק עם המציאות. עכשיו כשאני חושב על זה, קשה לי להאמין שיש באמת אנשים שמחוברים למציאות כמו שהיא.

בכל אופן, המרכז שבו עבדתי נראה כמו בית חולים רגיל, קירות בהירים, כל מיני ציורים, מכונות שתייה, משרדים, חדרי מטופלים, קפטריה וכולי, ההבדל הגדול היה העובדה שבמקום היו המון המון חדרי לינה – למטופלים כמובן, וגם כמה חדרים בשביל הסגל, שלעתים היה צריך להישאר במרכז יממות שלמות. העבודה הייתה מסודרת לפני שלוש משמרות ביום, אני העדפתי שלא לעבוד במשמרות הלילה, ולא, זה לא בגלל שבלילה מתחילים המטופלים להשתגע, להפך, השקט... השקט במקום היה הדבר הכי נוראי שאפשר לדמיין. אולי זה בגלל שאפילו אני, אדם מבוגר ומנוסה בעניין עדיין איפשהו עמוק במעמקי נשמתו רצה להאמין שפתאום, בגלל שזה לילה, מטופל כלשהו יברח מהחדר שלו, יתפוס איזה חפץ קשיח או יותר נורא, חד ויתגנב בשקט בשקט למשרד שבו אני יושב רק כדי להכות בי ולצחוק צחוק מרושע.

הלוואי וזה מה שקרה, לפחות לא הייתי צריך לעבור את מה שעברתי.

לילה אחד, ישבתי במשרד שלי, וקראתי ספר, אין כל כך מה לעשות בלילות במרכז שבו עבדתי, והמטרה של משמרות הלילה היא להשגיח שלא יקרה שום דבר למטופלים במהלך הלילה. לא שקורה משהו בדרך כלל. אבל הלילה ההוא היה שונה, הכל התנהל כרגיל. בשעה עשר התחלתי את המשמרת, וידיתי בשעה אחד עשרה שכל המטופלים הולכים לישון, כיביתי את האורות בכל המסדרונות, ווידאתי שאין אף אחד שמסתובב בקומה שלי, המרתף. כן, כן, המרתף, לכאורה המקום הכי מפחיד במקום כזה, היה למעשה המקום הכי שקט – גם בלילות וגם בימים, למרות שמהטופלים כאן היו הקשים ביותר. בכל אופן, הכל היה כשורה, אחרי שווידאתי שהכול תקין חזרתי למשרד שלי בקצה המרתף, הכנתי לעצמי כוס קפה והתחלתי לקרוא את הספר שלי, שעתיים מאוחר יותר התחלתי לשמוע דפיקות במורד המסדרון, הדפיקות היו עדינות אבל הן לא הפסיקו, אחרי עשר דקות של דפיקות נמאס לי והחלטתי ללכת לבדוק מהו מקורם, תפסתי את הפנס שלי, יצאתי מהמשרד והתחלתי ללכת במורד המסדרון – כל האורות היו כבויים, וזה נראה כאילו אני מדמיין, הגיוני לגמרי, השעה מאוחרת והמקום לא באמת הכי בטוח מבחינת הנפש האנושית. החלטתי שאין טעם להמשיך ואז שמתי לב לקח שיש אור חלש בקצה השני של המסדרון, הייתי בטוח שכיביתי את כל האורות. יכול להיות שמישהו התעורר? התחלתי לחשוב שאולי מישהו סובל מהתקף, "לעזאזל, בשעת החשיכה הם צריכים לעשות לי את זה?!" חשבתי לעצמי, בלעתי מעט רוב והמשכתי ללכת עד לסוף המסדרון.

ככל שהתקדמתי לקצה, הדפיקות נשמעו חזקות יותר אך עדיין עדינות, לא הבנתי מה קורה שם, מעט נלחצתי מהדפיקות והגברתי קצב, עד מהרה חששותיי התממשו, היה זה מר ג'יימס ברוס, אלמן בן חמישים ושמונה שסבל מדמנציה. הוא לא הצליח להתמודד עם מותה של אשתו והלחץ כנראה גרם להתפרצות המחלה שמהלכה היה בטוח שהיא בסדר שהיא מחפשת אותו. הוא דפק עם ראשו בדלת הפלסטיק של חדרו, צעקתי לו "היי, מר ברוס." הוא הביט בי במבט חלול, ואז משהו מוזר מאוד קרה. עיניו של האיש התרחבו, הוא גער "אתה השטן! תשחרר אותי!" והחל להכות חזק יותר בדלת, פתחתי אותה והתקדמתי עליו, הוא הלך אחורה תוך לצעקות שאני השטן ושהתרחק ממנו, ניסיתי להרגיע אותו בדיבור, זה לא עבד – הוא פשוט רץ אל הקיר והתחיל לדבוק עם הראש שלו חזק עוד יותר, קראתי לתגבורת במכשיר הקשר שלי וניסיתי להזיז אותו מהקיר, אבל הוא היה פשוט חזק מדי, כאילו מסיבה כלשהי הוא נידבק לקיר. ניסיתי לגרור אותו אחורה, והוא פשוט גרר את האצבעות שלו על הקיר עד כדי מצב שבו נקרעו מהן הציפורניים וחלק מהעור. אחרי כמה רגעים של התאבקות עם האיש הגיעו עוד כמה רופאים והצלחנו להפריד אותו מהקיר, היינו צריכים לגרור אותו בכוח למיטה ולכבול אותו עליה. במהלך כל התהליך הוא פשוט צרח עלינו שכולנו שדים, שליחים של השטן שהיה שם קודם לכן. הזרקנו לו שם הרדמה, אבל החומר פשוט לא פעל עליו, והוא המשיך להשתולל ולנסות להשתחרר מהכבלים שלו, ואז הזרקנו לו עוד מנה, רק אחרי המנה השנייה הוא נרדם. לאף אחד מאיתנו לא היה מושג מה קרה לאיש הזה.

בבוקר שלמחרת הוא המשיך להתנהג מוזר, כאילו הוא היה קטטוני – רק שהוא כן הצליח לבצע פעולות מוטוריות. הוא פשוט שתק והיה לו מבט ריקני בעיניים. בבדיקות עלה שמצבו לא התשנה מאז הבדיקה הקודמת שלו. אני חייב להודות הייתי מבועט ממה שקרה באותו הלילה, אבל מה שהיה עתיד לבוא היה עוד יותר נוראי.

אחרי הבדיקות של מר ברוס שוחררתי הביתה וקיבלתי יום חופש ליום שאחרי, לאחר מיכן עברתי למשמרות בוקר. יומיים לאחר המקרה עם מר ברוס הגעתי לעבודה מוקדם יחסית, חמש בבוקר, חניתי את הרכב שלי בחניון של המרכז, ונכנסתי בכניסה הראשית ונתקלתי בקהל גדול של רופאים, פרמדיקים, שוטרים ובלשים. העפתי מבט שמאלה וימינה, ואז הרגשתי משהו רטוב נחת לי על הראש, העפתי מבט למעלה ועל התקרה הייתה תלויה גופתו של אלן ברוקס, מטופל אחר שלנו שסבל התקפים פסיכוטיים דחופים. המחזה היה נוראי; הגופה הייתה תלויה על אחת המנורות מעמוד השדרה העליון, גבה היה פתוח לגמרי, וכתמי דם בצורת כנפיים מעוותות היו מרוחים על התקרה, צלעותיו של האיש המסכן נשבר ועוצבו למעין צורת כנפיים, והריאות של אלן פשוט רפפו על גבי צדדי גופתו. חלל הבטן היה מרוקן מתוכן לגמרי, כל מערכת העיכול מלבד הוסת הייתה מסודרת בצורת פירמידה עקובה מדם על הרצפה מתחת לגופה. הצוואר היה שבור בצורה כזאת שהראש נשאר כמעט בזווית ישרה ביחס לשאר הגוף, העיניים, זה נראה כאילו שפרו את שרפו את העיניים ואת ארובות העיניים לגמרי, ולדעתי הדבר הכי איום שעשו לאלן המסכן היה שהכניסו את הלב שלו, שלם, לתוך הפה שלו. המחזה הפך את הבטן שלי ורציתי להקיא, אבל החזקתי את עצמי והרחקתי את העיניים מכל הזוועה הזאת.

המשטרה ומנהלת המקום הגיעו להסכמה שאי אפשר לסגור את המרכז עקב רגישותם של המטופלים ושעלינו להמשיך לעבוד ללא קבלת מבקרים. כמו כן הוכרז מצב חירום בכל המחוז והיה עלינו לוודא שאין אדם בתוך המרכז ומחוצה לו שיודע מה קרה לגופתו של אלן ברוקס. זה היה נורא קשה לעבוד במקום הזה בימים הראשונים, וסיוטים על אלן החלו לפקוד אותי, סיוטים שבהם, הגופה מדברת אלי, בפה מלא בלב של עצמה, כשדם משפריץ לעברי ואם זה לא מספיק, המוח שלי גרם לגופה גם לרדת מהתקרה וללכת אלי ולגעת בי.

עברו ימים, שבועות וחודשים ולאט לאט הכל חזר לשגרה וכבר כמעט שחכנו ממה שקרה כאן, זה אפילו נראה כאילו מר ברוס החלים מהמפגש הדמיוני שלו עם השטן. ואז יום אחד במהלך משמרת הצהריים בערך בשעה שמונה בערב, התחלתי להרגיש עייף, ממש עייף, למען האמת ללא סיבה כלשהי. הייתי כל כך עייף שהאישונים שלי פשוט החלו להיסגר מעצמם עד שלבסוף הראש שלי נחת על השולחן ונרדמתי. התעוררתי כמה זמן מאוחר יותר, השעה, שמונה וארבעים דקות. החלטתי לקום ולארגן לעצמי כוס קפה, אולי באמת אני עובד קשה מדי, זה מה שחבתי לעצמי. יצאתי מהמשרד שלי ושמעתי נחירות, את הנחירות של מקס שניידר, בחור מאוד גדול. ניסיתי להעיר את מקס אבל לא הצלחתי, הוא ישן חזק מדי, עליתי בקשר כדי לדווח שמשהו לא בסדר עם העמית שלי אבל עף אחד לא ענה אז החלטתי לבדוק מה קורה במוסד הזה. לכל מקום שאליו הגעתי ראיתי רק ערמות של אנשים ישנים, כאילו שהייתי ניצול של אפוקליפסת שינה.

הגעתי לקומה השלישית של הבניין הסמוך לבניין שלי ואז שמעתי צעקה, "מספיק!" פתחתי את דלת המסדרון שהייתה לפני בחוזקה ולתדהמתי עמד שם, מול אחד החדרים, גבר לא מוכר במכנס חום ומעיל גשם ארוך בצבע שחור, הגבר נראה כבשנות הארבעים לחייו, קמטים על עורו, שיער אפור עומד המסורק לאחור וזקן קצר. צעקתי עליו, "מי אתה?" הוא סיבב את ראשו אלי ואז ראיתי את עיניו הכחולות, עוד לפני שהוא עשה משהו הרגשתי מפוחד, כמו שלא פחדתי אף פעם קודם לכן, כאילו שלאיש הזה הייתה הילה אפלה, אפלה כמו החושך עצמו, היה בו משהו רע ומקפיא. הוא חייך ואמר, "באת בדיוק בזמן, ילדי", ואז הקיש בשתי אצבעות. ברגע שהוא עשה זאת, דם התיז מכל החדרים במסדרון וחלק נחת על הפנים שלי. באותו הרגע הרגשתי מה היא אימה טהורה וקפאתי במקומי. האיש החל להתקדם לאט לאט לכיווני, ואני פשוט עמדתי שם, מוכן לקבל על עצמי את הקץ המר. לא יכולתי לזוז, לא יכולתי לחשוב, כאילו הכל, כולל הגוף והראש שלי, קפא באותו הזמן, ורק האיש הזה היה מסוגל לזוז בתוך מה שנראה כמו מימד ללא זמן. הוא נעצר כשתי צעדים לפני ואמר בקול  עמוק ורגוע שנראה מזלזל מעט, "אל תדאג, אני לא מתכוון לפגוע בך" הצלילים שיצאו מפיו הוציאו אותי הפשירו אותי מהקיפאון שלי, ואני פשוט התחלתי לנסות לצעוד לאחור. האיש... הדבר הזה,  נאנח, עשה תנועת סגירה עם האצבע שלו אל עבר הדלת והדלת פשוט נטרקה, אני קפצתי במקומי מרעש הטריקה. הוא מלמל לעצמו "ילדים..." והזלזול שלו פשוט גרם לי לרתוח ולצעוק, "אין סיכוי שאתה הרבה יותר מבוגר ממני" ורק אחרי שסיימתי לצעוק עליו, הבנתי את הטעות שעשיתי, אבל לו זה לא הפריע, הוא פשוט חייך ואמר, "סוף סוף אתה מראה קצת רוח, ולמען האמת, אני רק נראה ככה, למעשה אני יותר מבוגר מכל דבר שאתה מסוגל לדמיין". הכל התחיל להסתדר לי בתוך הראש, ההזיות של מר ברוס, המוות של אלן, כוחות העל האלו שלו והטון המזלזל, הוא בטח באמת השטן חשבתי לעצמי, ושלאתי בשיא טיפשותי, "אתה.. השטן?" המבט של מי שעמד מולי פתאום נהפך לרציני ודרוך, הוא ענה לי בצורה הכי מפחידה שיכולה להיות, הוא פשוט לחש, "אני יותר גרוע, אני כאן מולך." הלב שלי פשוט קפץ באותו הרגע והדבר הזה שלבש צורת אדם, בשיא אכזריותו פשוט פרץ בצחוק.

אחרי כמה רגעים של אימה וצחוק של משהו שיכול לחסל אותי בתנועה אחת, הוא הפסיק לצחוק ואמר לי ברוגע, "כמו שאמרתי, לך, אין מה לדאוג, אני כאן אתך רק כדי לספר לך משהו, משהו מאוד חשוב. עכשיו אתה יכול לעזוב ולשכוח שהייתי כאן, או להישאר ולהקשיב לי, אני לא יודע בוודאות מה יעשה לך המידע שאני עומד לספר לך, אבל הבחירה היא שלך." כשהוא סיים לדבר, מסיבה כלשהי כל הפחד והחרדה שלי נעלמו, אולי הוא עשה משהו, ואולי פשוט האמנתי לו שהוא לא הולך לפגוע בי. לקחתי נשימה עמוקה ועניתי לו בביטחון מזויף, "אני אקשיב לך." האיש התקדם עלי ואמר, "טוב מאוד..." עוד לפני שהספקתי להגיב הוא כבר עמד במרחק זרוע ממני, והרגשתי את היד שלו על הכתף שלי. באותו הרגע מצאתי את עצמי בתוך חשכה מוחלטת, פחד שוב מילא אותי, אבל הפעם התחושה הייתה מחניקה, הייתי בטוח שהוא הרג אותי ושאני נמצא בשערי הגיהנום ואז ראיתי אותו עומד לידי, התכוונתי לשאול אותו מה קרה לי אבל הוא השתיק אותי והתחיל לדבר, "הרבה לפני שהיה משהו, הרבה לפני שהיה מישהו, הכל היה מלא בדבר מלא אפלה וכפור, תערובת של הרס וחורבן שבלעה הכל. הדבר הזה היה בעצם הישות הראשונית, הבסיס להכול, שמה לאורח ההיסטוריה האנושית השתנה בין תרבות לתרבות, בין השמות המוכרים יותר שלה הם; תהום, תיאמת, כאוס, האופל הגדול. הדבר היחיד שהיה לצידה של הישות האפלה הזאת היה דבר אפל לא פחות, הדבר הזה שאנחנו קוראים לו 'מוות'. והרי ללא אור לא יכולה להיות אפלה, אז בשלב מסוים הופיע אור בתוך כל האופל הראשוני." ברגע שהוא סיים את המשפט שלו, הבזק של אור הופיע מעלינו והתחיל להאיר חלק מהמקום שבו נמצאנו, לא יכולתי שלא למצוא דמיון שבין הסיפור שלו לבין סיפור הבריאה היהודו-נוצרי. הדמות הביטה באור והמשיכה בסיפור שלה.

"האור הזה לימים יהיה תמצית כל הטוב והחיים בתוך הקיום, אני הולך לקרוא לו 'האור הגדול' כדי להבדיל אותו ממאורות אחרים שעליהם אדבר. האור הגדול הרגיש חנוק בתוך האפלה שבה נולד ולאחר מאמצים רבים הצליח לרגש אותה מעל פניו והבין שהוא לבד, לבד עם המוות. הבדידות הובילה אותו לקחת חלק מעצמו וליצור אור קטן, ואז עוד אחד ועוד שישה מאוחר יותר. האור הגדול כבר לא היה בודד, אבל הוא היה צריך בית אמתי. הוא והאורות הקטנים בנו לעצמם בית, עולם ומלואו אבל מהרה חיי משפחה לא הספיקו לאור הגדול, הוא החל להשתעמם ועם כל הכוח שהיה בידיו, הוא החליט לנסות ליצור חיים חדשים.

"היצירה הראשונה של האור הגדול הייתה בהמה כלשהי עשויה מחומר שחור וסמיך בצורת תולעת נורא צרה ומאוד מגודלת, אם נשווה ליצורים שיש כאן על מנת להקל עליך, עם שיניים וארבע עיניים. כל מה שהדבר הזה רצה לעשות וידע לעשות זה לטרוף בערך כל דבר שנקרה בדרכו. האור הגדול פחד שהיצירה החדשה שלו תטרוף בסופו של דבר גם את היצירות שראה בהן ילדיו והחליט לכלוא את הבהמה הראשונה בתוך כלוב מתוחכם, וכשאני מדבר על כלוב, אני מתכוון ליקום שלם." בשלב הזה כבר התחלתי להבין שהוא כנראה מדבר על אלוהים, או משהו דמוי לו, אבל מה שהטריד אותי באמת שאם כל מה שהוא אומר נכון, אנחנו למעשה לא יותר מניסוי בשביל ישות משועממת בתוך כלוב מאוד גדול ומאוד מתוחכם. האיש שממולי המשיך, "אתה מבין, האור הגדול המשיך ליצור צורות חיים חדשים, ובכל פעם הוא התאכזב מהן אז הוא פשוט כלא אותן בתוך כלובים כאלו, פעם אחר פעם, עד שיום בהיר אחד, אפשר לומר, עלה לו רעיון גאוני, ליצור חיים דמויים לו רק ללא הניצוץ שלו, ללא היכולת שלו, רק עם חופש והסקרנות שלו.

"הפעם הוא החל בבריאת הכלוב, זה היה הכלוב היפה ביותר שראו האורות הקטנים מעודם, הוא היה פשוט מדהים, מלא בכל טוב, מלא ביופי, פשוט גן מלא שלמות. היצירה הכי טובה של האור הגדול, זאת הייתה דעתם של כולם. אבל הגן לא אויש, לא, האור הגדול החליט לברוא את החיה החדשה שלו דווקא בגן הפרטי שלו. הוא ברא יצור שברירי וחלש ביחס לכל היצירות הקודמות שלו, אבל היצור החדש הזה, החזיק בניצוץ חדש, ניצוץ חזק שאף אחד חוץ מהאור הקטן השני המבוגר ביותר. האור הגדול קבע לאורות הקטנים שמדובר ביצירה הסופית והמושלמת שלו, אפילו יותר מהם. הוא טען שמדובר ביצירה שאפילו מושלמת יותר ממנו, ולכן דרש מהם להתייחס לחייה החדשה הזאת בכבוד, והערכה. בנוסף לכך הוא דרש שהאורות הקטנים ישתחוו בפני החיה הזאת. כן עשו ילדיו של האור הגדול, כולם פרט לאור הקטן השני המבוגר ביותר, שסירב, בטענה שאם מדובר ביצירה שטובה אפילו מאביהם של האורות הקטנים, עליהם להתייחס עליה בשוויון וכבוד אמתי, ולא חנופה. על הסירוב וההתבטאות שלו, גורש האור הקטן השני המבוגר ביותר מנוכחותם של החיות החדשות ושל אחיו."

בשלב הזה כבר הייתי בטוח שהדמות מולי מדברת על אלוהים, המלאכים שלו, בני האדם והשטן. הסתכלתי לתוך עיניו וראיתי כאב, כאב כמו שלא ראיתי אצל אף אחד אחר בכל ימי, התחלתי לחשוד שאולי הוא שיקר ובאמת מדובר בשטן, או באמת המלאכים האחרים. במקום להפריע לו, נתתי לו להמשיך לספר לי את הסיפור שלו.

הדמות נאנחה והמשיכה, "האור הגדול החליט לבחון את נאמנותם של החיות החדשות שלו, הוא יצר אותם עם אינטליגנציה מספקת כדי שיוכלו לתקשר אתו בנוחיות ופקד עליהם להימנע ממגע עם חפץ מסוים" הוא המשיך, "אני מניח שאתה מכיר את הסיפור, בחלקו" הנהנתי בראשי והדמות המשיכה, "ובכן, הנחש בסיפור שאתה מכיר בעצם היה האור שגורש קודם לכן, הוא לא בא לגרום לנזק, הוא בא לתקן נזק עתידי לדעתו וסיפר לחיות שמדובר בתרמית שנועדה לבחון את צייתנותם, ולמעשה גרם לקח שהחיות עשו את מה שהוביל לגירושם לתוך הכלוב המיועד שלהם יחד עם האור הקטן שנחלץ לעזרתם. הכלוב הזה היה למעשה לא יותר מתכנית גיבוי במקור מבחינתו של האור הגדול, הוא היה כמעט מאוהב ביצירה החדשה שלו והאמין בכל ליבו שמדובר ביצור שלא יוכל להזיק אך לאחר שהמר את פיו, נבהל שהחיה החדשה שכה אהב עוד עלולה להסב נזק עקב החופש שנתן לה ולכן החליט להשתמש בכלוב כדי ליצור מרחק בין החיה החדשה הזאת לבינו." בלעתי מעט רוק וניסיתי להקל את הבשורה שכל מה שהדת שלי לימדה אותי, נכון, לפחות בבסיסו, שיש אל ומלאכים ושדים, ולכו תדעו עוד איזה מפלצות ביקומים מקבילים.

הדמות המשיכה, "ובכן, החיות לקחו יחסית בקלות את הגירוש שלהן והמשיכו לקיים מערכת יחסים עם היוצר שלהן, עד מהרה הן הקימו משפחה והולידו צאצאים, הראשון אפילו נקרא על שם הקשר בין האור לחיות, והמצב גרם לסקרנותו של האור הגדול, הוא חשב מה יקרה אם הוא יגרום להם לחשוב שהוא מעדיף אחד על אחר, ובכן שני הצאצאים של החיות הראשונות התבגרו והחלו לשלוח מתנות על חייהם הטובים לאור הגדול, האור הגדול קיבל בכוונה רק את המתנות של הצאצא הצעיר וזה לא באמת הפריע לצאצא המבוגר אך מאוד תרם לרברבנות של אחיו הצעיר. יום אחד, האור שחיי בכלוב של החיות החליט שנמאס לו לראות את המצב הפגום הזה וגילה לצאצא המבוגר שמדובר בעוד משחק של האור הגדול שאין עליו להתייחס למצב ברצינות או להיפגע ממנו. הצאצא המבוגר הסביר לו שהמצב לא באמת הפריע לו ולא שינה לו דבר, ושהוא בסך הכל אהב את אחיו.

"המצב המושלם הזה השתנה יום אחד כשהצאצא הצעיר חצה כל קו אפשרי והחל לגנות ולצחוק על אחיו הגדול, הצאצא הגדול התמלא כעס והחליט לספר לו כל מה שגילה מהאור הקטן על המצב שלהם, הצאצא הצעיר שסירב להאמין החל בקטטה עם הצאצא המבוגר, קטטה שהסתיימה במותו הלא מכוון של הצאצא הצעיר. על מותו של אחיו הצעיר נענש הצאצא הגדול בחוסר היכולת למות. הוא נידון לחיות לנצח ולסבול את הטעות שלו עד סוף הזמן, ואחריו." בשלב הזה כבר הבנתי שהדמות שממולי פשוט מספרת לי את ההיסטוריה של האנושות ושל היקום שלנו כמו שהיא, ולא כמו שאנחנו חושבים שהיא, אחרי שסיים את דבר הוא הפנה את גבו אלי והרכין את ראשו. שאלתי אותו אם הכל בסדר והוא פשוט המשיך לספר את הסיפור שלו בלחש, "ועל קח שגרם למותה של חייה, נענש האור הקטן השני המבוגר ביותר בכך שנשלח לכלוב משלו, מימד חדש שלא יוכל לצאת ממנו לעולמי עולמים, וזה שהיה צריך לשלוח אותו לשם הוא אחיו הגדול, האור הקטן המבוגר ביותר."עיניי התרחבו בהתפלאות ושאלתי בקול עצמי, "מה?" הדמות פשוט גיחכה בעצבנות וענתה, "כן... לא משנה כמה כועס אב על ילדיו אף פעם לא באמת יוכל להעניש אותם בצורה כזאת בעצמו ולכן הוא גרם לבנו הבכור להעניש את אחיו, את זה אשר אהב יותר מכל"

הדמות המשיכה, "האור הקטן הבכור עשה את מה שצווה עליו בגלל שהוא היה הבן הכי טוב, הכי צייתן, הוא אפילו האמין לאור הגדול כשהוא טען שהאור שגורש החליט למרוד מתוך גאווה, מתוך רצון לשלוט בכל, הרי למה שהאבא היקר שלהם ישקר ככה? אבל האמונה הזאת נחלשה עם הזמן, הכל תודות לניסיונות החוזרים והנשנים של האור הגדול להשמיד ולהחליש את החיה החדשה הזאת שלו, שלא משנה מה נעשה לה פשוט לא ויתרה על החיים והמשיכה להתקדם ולהתפתח, גם אחרי שחנקו את הכלוב שלהם, גם אחרי שהציפו אותו, גם אחרי שהפרידו אותם וזרעו ביניהם זרעים של מלחמה, החיות האלו, הן פשוט סירבו לוותר, סירבו להיכנע. לא משנה כמה האור הגדול ניסה לשכנע את האור הקטן הבכור שאחיו הצעיר היה צריך להיענש, הכאב לא הוקל, לא משנה כמה האור הגדול ניסה להשמיד את החיה החדשה שלו, הוא פשוט לא הצליח. עד שנשבר לו, הוא החליט שנמאס לו מקיום שבו אין לו שום הצלחה אמתית, לדעתו. הוא החליט להתאבד..." עיניי התרחבו מהתדהמה, ואני חשבתי לעצמי, אם אכן מדובר באלוהים, איך לעזאזל הצלחנו גרמנו לו לרצות למות, ואיך זה אפשרי?" לא משנה על מה חשבתי זה היה פשוט לא הגיוני שאלוהים יצליח להתאבד, כל הסיפור הזה פתאום נשמע כל כך לא הגיוני אבל בכל זאת היה בו ניצוץ של הגיון. לאחר כמה שניות של שקט העזתי לשאול, "תגיד, כל מה שאתה אומר נכון? אלו.. האור הגדול הזה, מת?" הדמות ענתה לי, "כן, לצערי זה נכון" לקחתי נשימה עמוקה ושאלתי, "איך הוא עשה את זה?" הדמות נגבה את זקנה וענתה לי, "לפני כמה מאות שנים, הוא החליט לכרות לעצמו את הכנפיים, מטפורית, והתחזה לבן של עצמו בדמות בשר ודם, בדמות היצירה שלו, ואז רצחו אותו, הצאצאים של היצירה הראשונית שלנו, פשוט רצחו אותו."  הלב שלי באותו הרגע החל לדפוק בחוזקה שוב,

"ישוע מנצרת..."

"כן" ענתה לי הדמות.

אחרי כמה דקות של שתיקה מחרישת אוזניים הדמות שמולי פצחה שוב בדיבור, "לאחר מות אבי, פשוט לא הצלחתי להתמודד עם האובדן." ברגע שהוא אמר את זה, התמלאתי באימה פעם נוספת, לא בגלל מה שהוא עשה קודם, אלא בגלל שהבנתי מי עומד מולי – אחד ממלאכי האל, ישות עם עוצמה כמעט בלתי מוגבלת. פחדתי שאגמור כמו האנשים המסכנים בתאים שהוא הפך לעיסה אדומה אחרי שהוא יסיים לשפוך את ליבו. והוא המשיך, "קרסתי, לא יכולתי לתת לקרוב אחד נוסף ליפול קורבן לחיות הזוועתיות האלו, לבניהם של אדם וחווה, אז לקחתי את הפיקוד לידיים שלי, בצורה הכי נוקשה שיכולתי, ניהלתי את העולם שלך בעצמי, אבל עכשיו, עכשיו כבר נמאס לי – אתם, קופים ערומים כפויי טובה, לא משנה מה עושים לטובתכם, אתם יורקים לנו, לי בפרצוף!" עד שהוא סיים לדבר קולו כבר לא נשמע אנושי יותר אלא של מפלצת כלשהי, הוא היה גם נורא עמוק וגם היה לו צליל נורא גבוה. השאגות שלו הפילו אותי על ברכיי והוא התקדם לעברי, עצמתי את העיניים כדי לא לראות מה הוא מתכוון לעשות וכשפקחתי אותם שוב הייתי באותו המסדרון, והמלאך הזה הלך מאוחרי הגב שלי, התרוממתי על רגליי והוא נעצר ושאל, " איך זה מרגיש לדעת שאתה נמצא בעולם שאין בו יותר השגחה, ילדי?" הייתי מפוחד עד מוות אז עניתי לו בקול רועד את האמת היחידה שעברה לי בראש באותו הזמן, "מפחיד כמו מה שקורה אחרי המוות, אני מניח." הוא גיחך ואמר, "מה שקורה אחרי המוות לא מפחיד כלל, כי אחרי שאתה מת, אתה מת, אין שום גיהנום, גן עדן שום דבר, אתה פשוט מפסיק להתקיים, כל השאר אלו רק המצאות שלכם להתגבר על סוף הדרך"

הסדרתי את הנשימה ושאלתי אותו, "אם אתה לא השטן, אז מי אתה?" המלאך נאנח וענה בסרקזם, "אתה לא חכם כמו שאתה נראה, אה?! שמי הוא מיכאל" התחלתי לשאול אותו תוך כדי סיבוב הגוף כלפיו, "אז מה אתה מתכוון לעשות עכשיו, מיכאל?" אבל ברגע שהשלמתי את התנועה, הייתי לבד במסדרון.

כמה שנים עברו מאז, ולא סיפרתי את הסיפור הזה לאף אחד, כי מי יאמין לי, במיוחד אחרי מה שעברתי לפני הפגישה אתו, אבל לא משנה מה אני חווה, לדעתי הדבר הכי מפחיד שיש עכשלו בעולם הוא לא עצם העובדה שיש מפלצות כמו מיכאל שיכולות להשמיד את כל העולם בלי יותר מדי מאמץ, אלא העובדה שאנחנו הצלחנו לשלוח את הבורא של הכל לאבדון.

במילים פשוטות, הדבר הכי מפחיד בגן היפהפה שלנו, שנקרא כדור הארץ, הוא האנושות...