Spanska tronföljdskriget

**Spanska tronföljdskriget**, krig 1701-14 om de spanska besittningarna mellan Frankrike, som stöddes av Bayern, och en allians mellan Österrike-Ungern, England (från 1707 Storbritannien) och Holland.

Den spanske kungen Karl den andre stod i slutet av 1600-t. utan direkt arvinge. Herradömet över de omfattande spanska besittningarna blev därför en avgörande fråga i den europeiska stormaktspolitiken. Österrike och Frankrike ställde båda fram varsin tronkandidat, Leopold den förste av Österrike med sin yngste son, ärkehertig Karl, medan Ludvig den 14:s utvalde var barnbarn till hertig Filip av Anjou.

Österrikes fredsavtal med Osmanska riket i Karlowitz 1699 betydde att Osmanska riket inte längre var ett allvarligt hot i Central- och Östeuropa. Genom att också vinna den spanska tronen kunde Österrike förena den spanska och den österrikiska Habsburglinjen och återupprätta Karl den femtes rike. Segrade Ludvig 14:s kandidat, hade Frankrike militärt och politiskt uppnått en obestridlig ledarposition till fara för de Förenade Nederländerna (Holland) och till skada för Englands handelsintressen. För att säkra maktbalansen utarbetade England olika delningstraktat (okt. 1698 och juni 1699), men i synnerhet den spanska motviljan mot en upplösning av imperiet utestängde denna lösning. Oktober 1700 testamenterade Karl den andre hela sitt rike till Filip (5.) på den betingelsen att den franska och den spanska kronan aldrig skulle förenas. Som kontrast ingick Österrike ett traktat med Holland och England (Den andra stora alliansen, sept. 1701); alliansen stöttes av en rad tyska stater (Preussen, Hannover, Mainz, Pfalz), vartill kom Danmark och Portugal. Frankrike gick i förbund med Bayern, och kriget bröt ut.

De spanska kolonierna blev berömda för Englands och Hollands flottor. I Europa drog kriget ut på tiden, och stridshandlingarna stannade nästan av. De allierade arméerna fick gradvist övertaget, bl.a. vid slagen vid Blenheim (Höchstädt) 1704 och Malplaquet i 1709. Förlusterna var enorma på bägge sidor. Krigströttheten kombinerad med hungersnöd och social oro i Frankrike fick Ludvig den fjortonde att sätta fram flera fredserbjudande. Efter att ärkehertig Karl blev kejsare år 1711 uppstod möjligheten för bildandet av ett habsburgskt universalrike. Detta var lika mycket som bourbonskt i engelsmännens intresse, och vägen för ett fredsavtal banades. Vid Freden i Utrecht i april 1713 fick England det värdefulla monopolet på slavhandeln i de spanska kolonierna (Asientotraktatet) och dessutom en rad besittningar i Amerika (Newfoundland och Nova Scotia). Slutligen förvärvade engelsmännen Gibraltar och behärskade därmed inseglingen till Medelhavet. Holland fick rätt att hålla en del av sina belgiska besittningar som en barriär mot Frankrike, och Filip den femte behöll Spanien och Latinamerika. Österrike protesterade mot Utrechtfreden och fortsatte striderna. Först i mars 1714 slöts det fred i Rastatt, där Frankrike erkändes Alsace mot att avstå från alla sina erövringar på den högre Rhenbredden. Samtidigt skulle Frankrike erkänna att Italien och Spanska Nederländerna övergick från spanskt till österrikiskt herradöme. Efter 1714 framstod Österrike som det europeiska fastlandets starkaste makt, medan England dominerade på haven och i de översjöiska världsdelarna.