דייזי החברה הכי טובה שלי

כותב: קרן

דייזי הייתה החברה הכי טובה שלי מאז שאני זוכרת את עצמי, עד שיום אחד...

זה קרה לפני שנתיים, דייזי עברה תקופה קשה, קשה מאוד, ההורים שלה התגרשו, היא פיתחה הפרעות אכילה והיה עליה חרם, הייתי החברה היחידה שלה, מכל זה היא נכנסה לדיכאון עמוק, היא לא זזה מהמיטה כמה שעות, בקושי אכלה ולא נראה שהיא התקלחה יותר מפעם אחת בשבוע. נהגתי לבוא אליה כל יום לעזור לה לחיות קצת, כי לאמא שלה... לא בדיוק היה אכפת. ואבא שלה, טוב, אני לא חושבת שהיא הייתה רוצה שאני אספר עליו. באמצע חופשת הקיץ טסתי עם המשפחה שלי לחו"ל לחופשה של שבוע, הרגשתי קצת לא טוב עם עצמי כי אני עוזבת אותה אבל היא אמרה לי לא לעצור את החיים שלי בשביל ששלה ימשיכו, אני חושבת שהיה בזה רמז שהבנתי רק בדיעבד כי ביום השלישי לחופשה, ב27 ביוני 2016 אמא שלה התקשרה אליי חצי בוכה ואמרה שהיא מצאה אותה מתה בחדרה ושכנראה היא התאבדה עם כדורים. אמא ואבא הסכימו לי לחזור לארץ מוקדן כדי ללכת להלוויה, שהאמת, לא היו בה הרבה אנשים, היה שם קברן, כומר, סבא וסבתא שלה, כמה דודים, אמא שלה ואני. ההלוויה נערכה כשעתיים שהרגישו הרבה יותר... כל השבעה הייתה קשה, וגם הימים שאחרי, אני לא מאמינה שלא הייתי שם למנוע את זה, אני לא מאמינה שהיא כבר.. לא פה..

כמו שאמרתי קודם, עברו שנתיים מאז, ומחר ה26 ביוני 2018, תהיה האזכרה, ואני החלטתי שבמקום רק לזכור אותה אני אדבר איתה, אז לקחתי לוח עץ, רשמתי עליו אותיות, המילים "כן" ו"לא" והכנתי ממנו לוח סיאנס, לקחתי גם כוס ונרות והייתי מוכנה, חיכיתי ללילה שכולם ירדמו, והתחלתי. הדלקתי את הנרות, שמתי את הכוס במרכז הלוח ועצמתי עיניים. "דייזי דייזי, האם את כאן?" כלום. הכוס לא זזה אפילו קצת. ניסיתי שוב, "דייזי דייזי, האת את כאן?" ושוב לא קרה כלום. הכוס לא זסה אפילו קצת. ניסיתי שוב, "דייזי דייזי, האם את כאן?" הרגשתי תזוזה קטנה, פתחתי את עיניי

"ס - י - ג – ל" סיגל, זה השם שלי, "דייזי, אני- אני מתגעגעת אלייך" הכוס שוב זזה "גם אני אלייך" עלו בי דמעות, היה לי כל קשה אפילו לחשוב "אני מצטערת שלא הבנתי, שלא עצרתי את  חיי קצת בשביל ששלך לא יעצרו" הכוס זזה שוב והפעם יצרה את המשפט "אולי זה יקרה בקרוב" נבהלתי, התרחקתי קצת מהלוח, התחילו לי ספקות שאולי זאת לא באמת היא "דייזי, זאת באמת את?" הכוס לא זזה, עברו כמה שניות שקטות, ואז, פתאום כל הנרות נכבו בבת אחת. עכשיו כבר ממש פחדתי, דחפתי הכל לארון ועליתי לחדר, כיוונתי שעון ל09:30 בבוקר "השעון מוגדר לעוד 5 שעות ו57 דקות" השעה הייתה 03:33 לפנות בוקר. לקח לי הרבה  זמן להירדם אבל בסוף  הצלחתי לישון.

השעון צילצל, התעוררתי והייתי כל כך עייפה  הרגשתי כמו גופה, אבל הייתי חייבת לקום, היום האזכרה, קמתי מהמיטה, התלבשתי, התרגשתי והלכתי לצחצח שיניים, אבל כשהסתכלתי במראה היה משהו מוזר בבבואה של, לא מראיתי כמו... עצמי, הייתי חיוורת ונראיתי פשוט מוזר, אבל לא היה לי זמן להתמקד בזה, אז ירדתי למטבח, אכלתי ויצאתי לאזכרה. היה עצוב, כולם בכו אבל משום מה אני לא זוכרת הרבה ממה שהיה, חוץ מזה שכח הזמן היו לי טיקים ביד. חזרתי הביתה, לא היה לי חשק לאכול אבל הכרחתי את עצמי. עדיין היו לי טיקים אבל התעלמתי מזה. הלכתי לצחצח שיניים, ועכשיו הייתי ממש לבנה וגם הרגיש כאילו האף שלי קצת... נעלם, אני יודעת שזה נשמע ממש מוזר אבל זה מרגיש ככה, חשבתי שזה כבר יעבור מחר והלכתי לחדר, כשניסיתי להירדם הרגשתי שמישהו צופה בי, עומד בפינת החדר ליד הדלת וצופה בי, זה נהיה ממש מוזר כבר, וגם הרגל שלי קפצה קצת, בנוסף לטיקים ביד, הלכתי לאמבטייה והסתכלתי על עצמי במראה ועכשיו הרגשתי כבר חצי שקופה, זה הרגיש כאילו יש שם מישהו, לא בדיוק מישהו, זה לא הרגיש כמו בן אדם, היד והרגל שלי התחילו לזוז מהר פתאום, ראיתי משהו במראה אבל הוא לא היה מאחורי או לידי, הוא היה... בתוכי. כבר לא הייתה לי הבעת פנים, הרגשתי שאין לי שליטה בגוף שלי, הרגשתי שאני מתרוממת באוויר משום מה, הפה שלי נפער  יותר ממה שחשבתי  שאני מסוגלת, העיניים שלי היו לבנות לחלוטין, לא היו אישונים, הכל התחיל להשחיר ואז משפט אחד יצא מפי "את עוצרת את החיים שלך, בשביל ששלי ימשיכו" זאת לעולם לא הייתה דייזי בסיאנס, כמעט הכל שחור, אני מרגישה שאני נופלת ונופלת כאילו 100 קומות, הכל השחיר, זה נגמר.

©הזכויות של כל הקריפיפסטות המוצגות באתר זה שמורות לכותבים המקוריים שלהם - אין להפיץ/ להקריא/ להעתיק את התוכן ללא אישור המפרסם. לפרטים נוספים: tomerc2712@gmail.com©