Podzemní voda

*Když si někteří z nás představí Blízký východ a severní Afriku, možná si vybaví písečné duny táhnoucí se kam až oko dohlédne nebo obří ropné plošiny čerpající ze země černé zlato. Pro lidi, kteří zde žijí, je však nejdůležitějším zdrojem voda. Pro některé geografy je mapa světových srážek nejdůležitější mapou pro pochopení života na Zemi a nikde to neplatí více než na Blízkém východě a v severní Africe - neboli MENA -, kam patří rozsáhlé pouště jako Sahara. Díky mapám srážek a dostupné vody na zemském povrchu můžeme přemýšlet o tom, proč jsou lidé seskupeni tam, kde jsou - a jaké konflikty může voda vytvářet. Zatímco kontrole povrchové vody - jako jsou jezera a řeky - se věnuje velká pozornost, existuje také neviditelný zdroj vody, který vytváří napětí a problémy. Podzemní voda uložená v zemi totiž zásobuje téměř polovinu pitné vody na světě. A na Blízkém východě a v severní Africe odhadem 90 % sladké vody - ať už v řekách nebo podzemních vodonosných vrstvách - překračuje jednu nebo více mezinárodních hranic, zahrnuje mnoho zúčastněných stran a politických konfliktů a je zasazeno do složité fyzické geografie. To vše činí z hospodaření s vodou - zejména s vodou, kterou nevidíme - mimořádnou výzvu. Jmenuji se Alizé Carrère a hovořím pro Crash Course Geography.*

V posledních dvou dílech jsme se zabývali vodou a různými způsoby, jak jsme s ní spojeni, a v tomto posledním díle o vodě si povíme ještě jednu část jejího příběhu. Stejně jako řeky na povrchu, které nás spojují i rozdělují, může i to, zda využíváme podzemní vodu k ovládání druhých, nebo se rozhodneme ji sdílet, utvářet naši cestu k míru. Ve skutečnosti je jen asi 2,8 % veškeré vody na Zemi sladká voda neboli voda, která neobsahuje mnoho soli, kterou můžeme používat k pití a pěstování. Všechnu ostatní vodu na Zemi tvoří slaná voda v oceánech. Z této sladké vody jsou více než dvě třetiny uzavřeny v ledovcích a ledovcových příkrovech a nepatrné množství se nachází v řekách a jezerech. Zbytek leží pod povrchem Země. Podzemní voda tedy tvoří jen o něco více než půl procenta veškeré vody na Zemi, přesto je největším potenciálním zdrojem sladké vody, který máme v celém hydrologickém cyklu, který přemisťuje vodu mezi čtyřmi zemskými systémy. Když se podíváme na mapu využívání podzemních vod, zjistíme, že to pro velkou část Blízkého východu a severní Afriky, což je oblast s největším nedostatkem vody na světě, není tak skvělé. V několika zemích je míra zátěže podzemních vod vyšší než 100 %, což znamená, že zdroje podzemních vod spotřebováváme rychleji, než je možné je doplnit nebo obnovit. Podzemní voda je část hydrosféry uložená v litosféře. Je však stále propojena s ostatními sférami na povrchu i nad ním. Srážky, které se vsáknou do země dříve, než se dostanou do řeky, mohou doplňovat vodonosné vrstvy a další podzemní rezervoáry. Podzemní voda tedy není nezávislým zdrojem vody, jak jsme viděli naposledy v Jakartě. A tato souvislost mezi podzemní vodou a srážkami je specifickým problémem, protože Blízký východ a severní Afrika se nachází pod subtropickým pásmem vysokého tlaku.

Což znamená, že zde prší velmi málo a hlavní způsob, jakým bychom popsali zdejší klima, je "aridní" neboli suché. Může zde dokonce docházet k vláhovému deficitu, což je situace, kdy se vypaří více vláhy, než se vrátí v podobě srážek. Když prší, veškerá dodatečná voda, která se vsákne do půdy, se pohybuje v zóně provzdušnění, kde horniny a půda nejsou zcela nasyceny a je zde vzduch i voda. Jak ji gravitace stahuje hlouběji, voda nakonec dosáhne zóny nasycení, což je vrstva, kde je každý prostor v hornině, regolitu a půdě vyplněn vodou. Samotný vrchol zóny nasycení nazýváme hladinou podzemní vody a tato jakási pomyslná čára se může posouvat v závislosti na tom, kde se nacházíme. Hladina podzemní vody může být hlubší nebo mělčí v závislosti na fyzikálních vlastnostech oblasti, na přítoku srážek a odtoku do jezer, potoků a bažin nebo v období sucha. Podobně jako na Blízkém východě a v severní Africe se srážkové poměry a řeky jako Nil, Tigris a Eufrat řídí tím, kde je zemědělství a kde se lidé usazují. Život však může vzkvétat i v oázách, kde eroze snížila povrch půdy a relativně vysoká hladina podzemní vody znamená, že zóna nasycení je blízko povrchu. Kolik vody může zóna nasycení absorbovat - neboli její pórovitost - a zda je propustná a propouští vodu, závisí na složení půdy a hornin. To zahrnuje minerální složení, uspořádání částic, jejich velikost a to, co je mezi nimi. Vodonosné vrstvy ve skutečnosti nejsou velké nádrže vody pod povrchem.

Jsou to ve skutečnosti propustné horninové masy, které snadno zadržují podzemní vodu a fungují jako zásobárna vody. Stejně jako podzemní voda, která zásobuje tyto oázy, je často doplňována srážkami, které se dostávají do jiných vodonosných vrstev daleko mimo poušť. Podzemní voda se v horských oblastech velmi pomalu pohybuje dolů a horizontálně skrze porézní půdu a horniny. Obecně platí, že vrstvy sedimentárních hornin, jako je pískovec nebo vápenec, nebo nánosy písku a štěrku jsou dobrými vodonosnými vrstvami, protože jsou propustné a mohou pojmout velké množství podzemní vody. Na druhé straně jsou však vrstvy jílu a břidlic relativně nepropustné a nazývají se akvitardy. Ačkoli tedy můžeme najít podzemní vodu téměř na každém místě na pevnině, kam dopadají srážky, množství srážek, rychlost odpařování, charakter půdy, množství a typ vegetace a pórovitost a propustnost půd a hornin z ní činí značně nerovnoměrný zdroj. Rozložení hlavních vodních zdrojů, jako jsou vodonosné vrstvy a řeky, je složité, zejména pokud překračují jednu nebo více mezinárodních hranic. Vezměme si například arabsko-izraelský konflikt, což je trvalé politické napětí a vojenské konflikty mezi arabskými zeměmi a Izraelem a jeden z nejdelších a nejsložitějších sporů na světě.

Často je vnímán jako konflikt o půdu, ale jde také o životodárnou vodu na zemi i pod ní. Patří sem i oblast východního Středomoří, často nazývaná Levanta, kde vysoce produktivní vodonosné vrstvy tvořené vápencem a dolomitem, které překračují hranice, vytvářejí některé jedinečné výzvy. V této oblasti žilo mnoho starověkých civilizací a jedny z prvních zmínek o využívání vody, zákonech a hospodaření s ní lze nalézt v Chammurapiho zákoníku napsaném přibližně v roce 1780 před naším letopočtem. Dnes se však zaměříme na novější události, i když pro důkladnější historii se můžete podívat na tento díl z Crash Course World History 2. Šestidenní válka mezi zeměmi, které nazýváme Izrael, Egypt, Sýrie a Jordánsko, v roce 1967 změnila nejen politickou krajinu regionu, ale i krajinu vodních zdrojů - zejména ve prospěch Izraele. Kromě jiného území získal Izrael od Jordánska kontrolu nad celým Západním břehem Jordánu, včetně zdrojů vody životně důležitých pro Jordánsko, Sýrii, Libanon, Palestinu a Izrael. Konkrétně se jedná o Západní pánev, Severovýchodní pánev a Východní pánev, které tvoří vodonosný systém Západního břehu.

Tyto pánve dohromady tvoří horský akvifer, což je společný izraelsko-palestinský zdroj podzemní vody, který leží jak pod Izraelem, tak pod územím, které OSN nazývá okupovaný Západní břeh Jordánu, kde žije mnoho Palestinců. Doplňuje se převážně deštěm a sněhem, který se vsakuje do země na Západním břehu Jordánu, a teče na sever a západ směrem k izraelskému území v jednom směru a na východ k řece Jordán v druhém směru. Horský akvifer je největším a také jedním z nejdůležitějších zdrojů podzemní vody pro Izrael a jediným zbývajícím zdrojem vody pro Palestince. Od roku 1967, kdy Izrael začal okupovat Západní břeh Jordánu, však vstoupila v platnost přísná politika využívání vody, která vytvořila nespravedlivý systém, v němž je přístup Palestinců k tomuto společnému zdroji silně regulován a omezen. Podle prozatímních dohod z Osla II z roku 1995 si Izrael ponechává kontrolu nad všemi vodními zdroji. Využívá 80 % vody z vodonosných vrstev pod Západním břehem Jordánu a omezuje Palestince na 20 %. To umožňuje průměrnému Izraelci spotřebovat asi 300 litrů vody denně, zatímco průměrný Palestinec na Západním břehu spotřebuje v průměru 73 litrů.

Pro srovnání: Světová zdravotnická organizace uvádí, že pro zdravotní a hygienické standardy je potřeba minimálně 50 litrů na osobu. A abychom byli spravedliví, průměrný Američan také spotřebuje více než 300 litrů denně. Spotřeba vody v Palestině stále klesá s tím, jak roste počet palestinských obyvatel, což nutí domácnosti vynakládat až 20-39 % svých příjmů na nákup vody z Izraele. Ačkoli to nezahrnuje veškerou vodu potřebnou pro zemědělství nebo výrobu. Palestinci z údolí řeky Jordán byli tradičně zemědělci a pastevci, ale v současné době nejsou schopni obdělávat půdu. Naopak přístup k vodě v izraelských osadách umožnil vznik špičkových mléčných farem, vinic a sadů. Podobně část Palestiny zvaná Pásmo Gazy využívá vodu čerpanou z pobřežního akviferu nacházejícího se pod pobřežní rovinou Izraele a Pásma Gazy. Tento akvifer je však znečištěn nadměrnou těžbou a infiltrací odpadních vod a odhaduje se, že 95 % zásob vody není vhodné k pití.

Jak jsme tedy viděli na americkém Západě, zejména u původních obyvatel Ameriky, kteří stále bojují za svá práva na vodu, diskriminační vodohospodářské politiky a postupy, které omezují nebo znemožňují lidem přístup k vodě, v konečném důsledku blokují rozvoj a vedou k nezaměstnanosti a chudobě. Takovému politickému vlivu a kontrole nad vodou se říká hydropolitika a je to jeden z nejtěžších problémů, které brání cestě k míru v palestinsko-izraelském konfliktu, jenž je součástí širšího arabsko-izraelského konfliktu. Hydrologické prvky, jako jsou vodonosné vrstvy a povodí, se často neshodují s politickými hranicemi, což je v této části Blízkého východu a severní Afriky ještě komplikováno tím, že politické hranice jsou rovněž sporné. Bez jasných prostorových hranic a s mnoha vrstvami interakcí mezi člověkem a životním prostředím je tedy přístup k vodě a vodní stres velkou překážkou, se kterou se Palestinci potýkají.

Na celém světě existuje 366 vodonosných vrstev, které překračují hranice, a politické, socioekonomické a kulturní potíže mezi jednotlivými zeměmi činí sdílení podzemní vody náročným. A vodonosné vrstvy jsou čerpány nad rámec svých zásobních kapacit nebo jsou kontaminovány, když voda prosakující půdou přenáší znečišťující látky, jako jsou hnojiva, pesticidy a výkaly, a dostává se do vodonosné vrstvy. To má obrovské důsledky pro potravinovou bezpečnost. Podzemní voda je z velké části neviditelná, ale může mít největší důsledky pro všechny způsoby, kterými se sladká voda prolíná do našeho každodenního života - od vody, kterou pijeme a kterou se čistíme, až po skrytou sladkou vodu, kterou potřebujeme ke zpracování a výrobě zboží. Měřením vodní stopy komodity, nebo dokonce stopy podzemní vody, můžeme zjistit množství skrytě spotřebované vody. Například hovězí dobytek potřebuje 4650 litrů vody, abychom mohli vyrobit 300gramový steak. Když tedy jíme vysoko v potravinovém řetězci, pijeme také vysoko ve "vodním řetězci" a vytváříme obrovský tlak na ekosystémy, zemědělské systémy a komunity, které žijí v místech, kde se produkt skutečně vyrábí.

Jakékoli řešení, které by vedlo k udržitelnému využívání podzemních vod, však vyžaduje spolupráci na místní a regionální úrovni - což je stále obrovská překážka nejen na Blízkém východě a v severní Africe. V každém vodonosném pásmu existuje jiný soubor sociálních, ekonomických a politických rámců, jimiž se řídí způsob oceňování podzemní vody a její regulace. Jako fyzičtí geografové máme právě ty správné dovednosti, abychom mohli pozorovat a pochopit fyzikální procesy, které působí a které vytvářejí podzemní vodu a vodonosné vrstvy. Máme také nástroje k tomu, abychom viděli, jak do sebe zapadají různé prostory a místa v různých měřítcích - od osobní spotřeby vody až po regionální dohody o sdílení vody. A humánní geografie nám může pomoci pochopit, jak posuny moci v povodí a povodí vodonosných vrstev v souvislosti s vodními právy ovlivňují kulturní využívání vody - o čemž budeme více hovořit v druhé polovině seriálu. Příště si ukážeme, že voda není jediným zdrojem, který překračuje hranice a vytváří složité geopolitické situace. Póly tají, což mění prostory a místa na celé zeměkouli.