Karl Marx a teorie třídního konfliktu

*O Karlu Marxovi jste pravděpodobně slyšeli. Je připomínán jako otec rozdělujících politických hnutí a jeho jméno se v americké politice občas stále skloňuje jako nadávka. Ale o tom mluvit nechci. Chci mluvit o Marxovi jako filozofovi. O Marxovi - učenci. V 19. století, v době, kterou v Evropě určovala radikální nerovnost a rychlé technologické a politické změny, se Marx zabýval jednou otázkou: Co znamená být svobodný? Na základě této otázky Marx vytvořil celou teorii dějin. Tím položil základy paradigmatu teorie konfliktu v sociologii a nakonec posunul tuto disciplínu k tomu, aby se zabývala otázkami moci, nerovnosti a toho, jak tyto věci mohou být hnacím motorem společenských změn.*

Jestliže se Durkheim zabýval sociální solidaritou, tím, jak společnost drží pohromadě, Marx se zabýval svobodou. Marx si kladl otázku "jak mohou být lidé svobodní?". Lidé totiž nejsou přirozeně svobodní. Když se nad tím zamyslíte, jsme ve skutečnosti neuvěřitelně omezeni. Naše fyzická těla mají nejrůznější potřeby, které musíme uspokojovat, abychom přežili, a jsou to potřeby, k jejichž uspokojování nejsme příliš uzpůsobeni. Když vezmete kolibříka a postavíte ho někam doprostřed lesa, bude si prostě dál žít svým životem, sbírat nektar a žít si svůj život. Ale když uprostřed lesa vysadíte člověka, pravděpodobně zemře hlady. V porovnání s ostatními živočichy, pomyslel si Marx, jsme neuvěřitelně špatně přizpůsobeni světu přírody. Ve skutečnosti jediným způsobem, jak můžeme v přírodě přežít, je změnit ji, společnými silami ji přetvořit tak, aby vyhovovala našim potřebám. To je práce, říkal, a abychom přežili, musíme pracovat společně. Když pracujeme, měníme svět kolem sebe a postupně se osvobozujeme od našich přirozených omezení. Marx však viděl, že stejně jako se osvobozujeme od těchto přirozených omezení, zaplétáme se do nových společenských omezení.

Přemýšlejte o tom takto. Před deseti tisíci lety se v podstatě všichni celý den snažili sehnat jídlo. V tomto "primitivním komunismu", jak jej nazval Marx, byli lidé silně svázáni přirozenými omezeními, ale společensky si byli velmi rovni. A teď to srovnejte se středověkem, kdy jste v rámci feudalismu měli celou třídu lidí, šlechtu, která nikdy netrávila čas starostmi o to, odkud bude mít další jídlo. Ale máte také rolnictvo, které stále neustále pracovalo a vyrábělo jídlo. Ve skutečnosti trávili většinu času výrobou jídla pro šlechtu. Lidé produkovali více, než potřebovali k přežití, ale místo toho, aby se tento přebytek rovnoměrně rozdělil, byla společnost nastavena tak, že někteří lidé prostě nemuseli pracovat vůbec, zatímco jiní museli pracovat více. To už není přirozené omezení, ale společenské. Společná práce nám umožnila překonat přirozené omezení, tvrdil Marx, ale způsob organizace práce vede k obrovským nerovnostem.

Pro Marxe je tedy ústřední otázkou svobody otázka práce, jak je organizována a komu přináší prospěch, a jak se tato organizace mění v čase. Toto zaměření na práci dalo vzniknout perspektivě vytvořené Marxem a jeho dlouholetým spolupracovníkem Friedrichem Engelsem - perspektivě známé jako historický materialismus. Historický materialismus je historický, protože se zabývá změnami v čase, a je to materialismus, protože se zabývá těmito otázkami materiální reality - tedy tím, jak je organizována výroba a kdo má věci jako potraviny nebo peníze a kdo ne. Ne že by se Marx nezajímal o jiné věci, jako je politika nebo náboženství. Domníval se však, že jsou druhotné ve srovnání s výrobou a kontrolou zdrojů. A nemyslím tím druhotné jako méně důležité; myslím tím druhotné, protože se domníval, že pokud chcete tyto věci pochopit, musíte nejprve pochopit materiální realitu, na níž jsou založeny. Podle tohoto názoru byla ekonomika - tedy organizace práce a zdrojů ve společnosti - základem a vše ostatní - politika, kultura, náboženství, dokonce i rodiny - bylo tím, co Marx nazýval nadstavbou, která byla postavena na materiální realitě.

Když Marx studoval dějiny, nezaměřoval se na války a mocenské boje mezi státy. Místo toho se na historický vývoj díval z hlediska způsobů výroby a ekonomických tříd. "Výrobní způsoby" mohou znít, jako by se týkaly toho, jak se vyrábějí věci, ale Marx je chápal jako etapy dějin. Primitivní komunismus, feudalismus a kapitalismus jsou způsoby výroby. A všechny výrobní způsoby jsou definovány kombinací výrobních sil a výrobních vztahů. Výrobní síly jsou v podstatě technické, vědecké a materiální součásti ekonomiky - nástroje, budovy, materiální zdroje, technologie a lidská práce, která je uvádí do chodu. V moderním kapitalismu mezi výrobní síly patří například továrny, ropa a spalovací motor. Patří k nim ale také kulturní nebo sociální technologie, jako je myšlenka montážní linky a masové výroby. Výrobní vztahy mezitím určují, jak se lidé organizují kolem práce. Pracují lidé za mzdu, nebo každý vyrábí a prodává své vlastní zboží? Jak funguje vlastnictví nebo majetek? Je obchod ústřední součástí ekonomiky? To vše jsou otázky týkající se výrobních vztahů. A tyto otázky jsou důležité, protože pokud uvažujeme v termínech společenských omezení a přebytku, výrobní vztahy určují, jak je přebytek odebírán lidem, kteří jej produkují, a kdo může rozhodovat o tom, jak je přebytek využit. A v kapitalismu nejsou tyto vztahy tak jednoznačné.

Za prvé, nemáme právně definované třídy. Ve feudalismu bylo právní záležitostí být pánem nebo sedlákem. Pokud rolník nepracoval, mohl ho jeho pán legálně potrestat. Ale v kapitalismu neexistují žádná právní pravidla o tom, kdo pracuje a kdo ne. Když se vykašlete na práci, nezavřou vás do vězení, ale prostě vás vyhodí. Marx byl ale historický materialista, takže podle něj ani ve feudalismu nebyly třídy ve skutečnosti definovány zákony, ale svým místem ve výrobních vztazích. A když se Marx díval na průmyslový kapitalismus, který se kolem něj utvářel, viděl dvě hlavní třídy: dělnickou třídu (neboli proletariát) a kapitalisty (neboli buržoazii). Proletariát je definován tím, že nevlastní ani neovládá výrobní prostředky - tedy materiály, které je třeba použít k práci a výrobě zboží. Jedním ze způsobů, jak uvažovat o výrobních prostředcích, je uvažovat o nich jako o neživé části - skutečných, fyzických věcech -, které tvoří výrobní síly. Patří sem tedy vše od půdy, na které při práci stojíte, přes potřebné suroviny, jako jsou stromy, uhlí a železná ruda, až po nástroje a stroje, které používáte. Když to dramaticky zjednoduším, proletariát je definován tím, že sice pracuje v továrnách a používá zdroje k výrobě věcí, ale nevlastní ani továrny, ani věci, které vyrábí. Buržoazie je definována tím, že vlastní továrny a věci, které se v nich vyrábějí. Ovládají výrobní prostředky a výrobky, které z nich pocházejí. Právě tento rozdíl v tom, kdo ovládá výrobní prostředky, vede podle Marxe v kapitalismu k vykořisťování v podobě námezdní práce. Pokud proletariát nemá přístup k výrobním prostředkům, tvrdil, pak má jen jednu věc, kterou může prodávat: svou práci. A svou práci musí prodávat. Pokud to neudělají, budou hladovět.

Teď můžete namítnout, že jsou přece placeni, ne? Marx by namítl, že dostávají jen tolik, aby se uživili, i když jen stěží. Marx by však také namítl, že jsou placeni méně, než je hodnota toho, co vyrobí. A právě tento rozdíl - mezi hodnotou mzdy a hodnotou toho, co je vyrobeno - je v kapitalismu zdrojem nadhodnoty. Tento přebytek znáte jako zisk. A buržoazie může rozhodnout, jak se ziskem naloží. Z tohoto důvodu se Marx domníval, že buržoazie bude vždy usilovat o co největší zisk, a to jak snižováním mezd, tak zvyšováním produktivity. A to vede k jednomu z velkých problémů kapitalismu: ke krizím. Konkrétně ke krizím z nadprodukce. Jiné výrobní způsoby měly také krize, ale ty byly způsobeny tím, že jich nebylo dost. V kapitalismu se poprvé v dějinách objevily krize z toho, že jsme měli příliš mnoho. Dosáhli jsme bodu, kdy byly výrobní síly natolik rozvinuté, že jsme mohli vyrábět mnohem více, než jsme potřebovali. Ale naprostá většina lidí si nemohla dovolit nic z toho koupit. A tak jsme měli krize, kdy se ekonomika zhroutila, přestože bylo všeho víc než dost. Krize z nadvýroby jsou příkladem toho, co Marx viděl v každém výrobním způsobu: rozpor mezi výrobními silami a výrobními vztahy.

Marx chápal dějiny jako řadu pokroků ve výrobních silách - například větší koordinaci mezi kapitalisty, větší technologickou složitost a více organizačních inovací. Nakonec se však podle něj tento pokrok vždy zastaví, protože výrobní síly narazí na limity vytvořené výrobními vztahy. Například v počátcích kapitalismu zahrnovaly výrobní vztahy takové věci, jako je soukromé vlastnictví majetku, konkurence mezi kapitalisty a námezdní práce. A tyto věci umožnily explozivní hospodářský růst. Nakonec se však tytéž věci staly omezením výrobních sil - věci jako továrny, technologie a lidská práce. To proto, že kapitalisté v honbě za ziskem snižovali mzdy a vzájemně si konkurovali, což vedlo k nedostatku koordinace v ekonomice. Tak vzniklo obyvatelstvo, které si nemohlo dovolit nic koupit, a zároveň mu bylo nabízeno mnohem více zboží, než by kdy potřebovalo. A s rozvrácenou ekonomikou není možné, aby se síly dále rozvíjely - nejsou peníze na investice do nových továren nebo nových technologií. Takže výrobní vztahy, které vytvářely hospodářský růst, se staly právě tím, co způsobilo krizi. Marx to viděl jako slepou uličku, do které se nakonec dostanou všechny výrobní způsoby.

Jak tedy přimět společnost, aby ji překonala? Marx říkal, že cestou vpřed je třídní konflikt. Dějiny jsou podle něj záležitostí bojujících tříd, z nichž každá se vyrovnává buď s výrobními silami, nebo s výrobními vztahy. Buržoazie je podle něj spojena s výrobními vztahy, protože právě tyto vztahy jí umožňují získávat nadhodnotu od dělníků. Takže jim současná situace docela vyhovuje. Ale proletariát chce změnu. Chtějí další rozvoj výrobních sil - z nichž jejich práce tvoří velkou část - a chtějí úplnou změnu výrobních vztahů. Chtějí skoncovat s vykořisťováním a chtějí, aby z přebytku měli prospěch. Vždyť to byla jejich práce, která přebytek vytvořila. Stručně řečeno, chtějí revoluci. A takový je tedy Marxův model dějin: řada výrobních způsobů, složená ze sil a výrobních vztahů. Tyto síly a vztahy se vyvíjejí společně, až se nakonec dostanou do konfliktu, který vede k revoluci utlačované třídy a k nastolení zcela nového uspořádání vztahů, v němž pracující těží z úsilí své práce. Po Marxovi následovala spousta teoretiků, kteří převzali jeho myšlenku historického materialismu a rozšířili ji tak, aby se lépe zabývala některými oblastmi, které Marx vynechal.

Zvláště zajímavé je zde dílo italského teoretika Antonia Gramsciho, který psal v letech před druhou světovou válkou. Jednou z velkých otázek obsažených v Marxově teorii je, jak se buržoazii daří tak efektivně udržet u moci. Gramsci na ni odpověděl teorií hegemonie. Tvrdil, že vládnoucí třída se udržuje u moci částečně díky hegemonické kultuře, dominantnímu souboru myšlenek, které jsou ve společnosti všudypřítomné a samozřejmé. Ačkoli tyto představy nejsou nutně správné nebo špatné, utvářejí chápání sociálního světa každého z nás a zaslepují nás před skutečností, jako je ekonomické vykořisťování. Hegemonické představy však nemusí být jen ekonomické. Stejně dobře to mohou být přesvědčení o genderu nebo rase. A to poukazuje na možná největší Marxův vliv. Marxův model dějin je sice specifický pro ekonomický konflikt, ale můžeme v něm vidět podstatu širšího sociologického paradigmatu teorie konfliktu. Základní myšlenkou teorie konfliktu je pohled na dynamiku moci a analýza způsobů, jakými boj o moc pohání společenské změny, protože o kontrolu nad zdroji bojují všechny druhy skupin, nejen dělníci a vlastníci. Marxovy myšlenky daly v sociologii vzniknout celé řadě konfliktních teorií, včetně teorie rasového konfliktu, teorie genderového konfliktu a teorie intersekcionální.

V tomto článku jste se však dozvěděli o Karlu Marxovi, historickém materialismu a Marxově základním pohledu na dějiny. Dozvěděli jste se také o výrobních způsobech, jejich vývoji a o tom, jak zapadají do Marxovy celkové teorie historického vývoje spolu s třídním bojem a revolucí. A nakonec jsme viděli, jak Marxovy myšlenky daly vzniknout Gramsciho myšlence hegemonie a obecněji teoriím konfliktu.