פרק ראשון: הקרבונקל

## עלילה

גור ואוח נכנסים למחסן בפעם הראשונה. הם מסדרים את החפצים כראות עיניהם, ובוחרים לקרוא למחסן, לאחר התלבטויות רבות בשם "הקרבונקל", ע"ש הקרבונקל באף של מליחי.

## תסריט

### **מידע:**

דמויות: **גור ואוח**.

מספר סצנות: **1**.

זמן: **4:53** דקות.

### **מסך:**

**אוח** (וגור מאחוריו עם ארגז גדול וכבד) פותח את הדלת ונדהם.

**אוח**: וואו, גור, טופי של מקום.

**אוח**: הנה, תשים את הארגז הזה שם, ליד החלון.

**אוח**: וואו, איזה יופי!

**אוח**: לא, לא, לא, בעצם לא, לא שם, אולי כאן ליד המקרר, כן כן, תשים את זה כאן.

**אוח**: לא, לא, לא, בעצם לא כאן, לא כאן, אוליבוא תשים את הארגז פה, שים אותו פה, גור. לא, בעצם... אה… (חושב לאורך זמן)

**גור**: נו, אוח, על מה אתה חושב כל כך הרבה?

**אוח**: אני חושב לאיזה מגמה כדאי לי ללכת כשאני אגיע לתיכון, ספרות או ערבית? ערבית יעזור לי בצבא...

**גור**: אוח, אני עוד שנייה חוטף כילה.

**אוח**: אה... אז תשים את הארגז פה, לא, לא, בעצם, לא פה, פה, כן.

**גור**: (נופל, ומפיל את הארגז)

**אוח**: איי! גור, תיזהר, כמעט מעכת לי את הרגל, גור, אם מישהו פה ייפצע, לא שווה לי כל הארגז הזה.

**גור**: סליחה.

**אוח**: אז מה, זה המחסן של אבא שלך?

**גור**: כן, הוא בא אליי ואמר לי (מושיט את היד לאופק) "אתה רואה בני? יום אחד כל זה יהיה שלך"

**אוח**: מה, כל המחסן הזה?

**גור**: לא, כל השטיח הזה, אבל הוא מרשה לנו להיות כאן ולהביא מלא חברים.

**אוח**: וואו, לא סתם חברים, נביא לכאן את מלכת הכיתה…

**גור ואוח**: טלי הוד.

**אוח**: הילדה הראשונה בכיתה שלובשת חזייה.

**גור**: וואו זה גס!

**אוח**: ונעשה כאן מסיבות, עם די-ג'יי אמיתי.

**גור**: אתה מצ'קלף עליי!

**אוח**: לא, וכל המקובלים של השכבה יגיעו לכאן, כולל דני מלך הכיתה.

**גור**: אתה מצ'קלף עליי!

**אוח**: לא, ונביא לכאן רקדניות ברזילאיות וקרקס, עם בולעי אש, ולוליינים מעופפים, וקוף שימפנזה שאפשר להצטלם איתו ולקבל את התמונה על המקום.

**גור**: אתה מצ'קלף עליי!

**אוח**: כן, אי אפשר לקבל את התמונה על המקום, רק אחרי שבועיים, בכל זאת, זה תהליך, צריך לפתח, עד שזה מגיע...

**גור**: כל כך רציתי להצטלם עם הקוף.

**אוח**: יאללה יאללה, גור, אין לנו זמן, יש לי עוד מעט חוג טיסנים במתנ"ס, צריך לנקות ולסדר פה הכל.

**גור**: טוב.

**אוח**: אוקיי, טוב, גור, מה אתה אומר, את המקרר הזה נשאיר כאן, או שנדחוף אותו קצת לאמצע?

**גור**: אה…

**אוח**: נשאיר אותו כאן, טופי, עכשיו, וואו, יש כאן פוסטר של להקת הבנים הנערצת "אוף שימחעס" מה אתה אומר, איפה נתלה אותו?

**גור**: נראה לי ש...

**אוח**: כאן, טופי, כן, נתלה אותו כאן.

**גור**: אוף.

**אוח**: טופי, עכשיו, את האקווריום הזה, מה אתה אומר גור, נשאיר כאן על השולחן, או שנשים אותו על הכוננית?

**אוח**: גור, נו, אני שואל אותך שאלה, אולי תביע פה דעה? אני לא יכול לקבל לבדי את כל ההחלטות, מה אתה אומר? נשאיר את האקווריום כאן, או שנעביר אותו לכוננית?

**גור**: בוא נ...

**אוח**: נשאיר אותו, טופי, עכשיו רק, צריך לנקות פה הכל, אז גור תתחיל לנקות, אני הולך, יש לי חוג טיסנים במתנ"ס.

**גור**: אוח.

**אוח**: מה?

**גור**: אנחנו צריכים לדבר.

**אוח**: מה?

**גור**: אנחנו צריכים לדבר.

**אוח**: מה קרה?

**גור**: לא יודע, אני מרגיש שמאז שעברנו פה למחסן, אתה השתנית לגמרי.

**אוח**: מה זאת אומרת?

**גור**: (מוריד את הארגז הירוק מהספה לרצפה וזז הצידה) לא יודע, אתה תופס עליי טוסיק, אני מרגיש, אני מרגיש כמו הכושי שעשה את שלו, ושעכשיו הוא יכול ללכת.

**אוח**: לא, גור, מה זאת אומרת ללכת? אל תלך לשום מקום, אתה צריך עוד לנקות פה הכל. וחוץ מזה תשמע לי אתה בכלל לא כושי.

**גור**: לא?

**אוח**: אולי קצת שחום, אבל מכאן ועד כושי הדרך ארוכה. אבל, אתה יודע מה?

**גור**: מה?

**אוח**: בשביל ההרגשה הטובה שלך, בוא נמציא ביחד שם למקום החדש שלנו.

**גור**: שם למקום?

**אוח**: כן, שם, קדימה, תציע אתה ראשון.

**גור**: טוב, יש לי רעיון.

**אוח**: "טוב, יש לי רעיון" איזה שם דפוק, גור.

**גור**: מה?

**אוח**: איזה מין שם זה? צריך שם מגניב כזה, משהו... משהו קולי כזה כמו, למשל "המתנ"ס" כמו, למשל "הקיוסק של משה מליכי". כן, גדול, ואז כל פעם שנרצה לבוא לפה נגיד "בוא נלך לקיוסק של משה מליכי" גדול!

**גור**: רגע.

**אוח**: מה?

**גור**: אבל איך נדע לאן הולכים?

**אוח**: מה זאת אומרת?

**גור**: לכאן או לקיוסק האמיתי?

**אוח**: אז נמציא שם אחר גם לקיוסק האמיתי, נקרא לקיוסק "המתנ"ס"

**גור**: "המתנ"ס"

**אוח**: כן.

**גור**: וגם למתנ"ס נמציא שם, נקרא לו "עזאזל", וכל פעם שנרצה ללכת למתנ"ס נגיד "בוא נלך לעזאזל"

**אוח**: (צוחק לאורך זמן)

**אוח**: לא, זה לא טוב, ככה נתבלבל לגמרי, לא נדע את כל השמות, בין כל השמות, לאן הולכים, לאן נשארים, וחוץ מזה, אם משה מליכי יגלה שגנבנו לו את השם של הקיוסק, הוא יתעצבן עלינו, ויתחיל לצעוק עלינו עם הקול הצרוד שלו (חיקוי) "ילדים, לך הביתה, ילדים"

**גור**: כן, וגם, וגם האף שלו והקרבונקל שיש לו על האף יתחיל ככה להתגדל. (חיקוי של הקרבונקל)

**אוח**: כן. גור, מה אמרת קודם?

**גור**: שהקרבונקל שיש לו על האף יתחיל ככה להתגדל.

**אוח**: גור, גור, אתה גאון. מצאת... גור! מצאת שם למקום שלנו, כן, נקרא למקום שלנו "הקרבונקל"

**אוח**: "הקרבונקל של גור ואוח"

**גור**: וואו! זה גדול, אני גאון, אני גאון, אני גאון!

**אוח**: טופי, עכשיו קח את המטאטא הזה, ותנקה פה הכל, אני צריך ללכת.

**גור**: טוב. מה, לאן אתה הולך?

**אוח**: יש לי חוג טיסנים במתנ"ס.

**גור**: אז לך לעזאזל!