Erendriel

*Z deníku elfího vyvrhele Erendriela...*

V létě roku 1528 sbírala mladá elfka v lesích Mirkenského hvozdu lesní plody, když v tom jí zasáhly nečekané bolesti břicha, byla těhotná.

Bolesti byly veliké a vše nasvědčovalo, že se blíží porod, ačkoliv předčasný. Volala o pomoc, avšak ji nikdo neslyšel. Pokusila se jít blíž k osadě, kde žila, ale po pár metrech nebyla schopna chůze. Porod se však nezastavitelně blížil. Sedla si do trávy a za křiku a volání o pomoc byla nucena dítě porodit. Po dvaceti minutách vyšlo dítě na svět napůl přidušené. Naštěstí ji v poslední chvíli nalezla další elfka, která sbírala plody opodál. Snažila se matce s dítětem pomoct, avšak neměla dost sil pomoci oběma, byla nucena vzít pouze dítě do náručí a běžet do osady pro pomoc. Tam okamžitě vyhledala felčara, který dítěti dodal potřebnou péči. Felčar nařídil dvěma svým pomocníkům, aby se vydali pomoct matce. Po návratu však přinesli pouze její tělo, dostali se k ní příliš pozdě. „ Přežije to dítě?“ tázal se pomocník. „To nevím, teď je jeho osud v rukou matky země“. „Jaké mu dáme jméno?“ „To zatím neřešme, budeme rádi, když přežije.“ „A co jeho otec?“ tázala se elka, která jej přinesla. „před dvěma měsíci odešel na výpravu společně s dalšími, avšak se ještě nevrátili, už tu dávno měli být. Teď je z něj nejspíše sirotek.“ Následující dny byly pro dítě nejasné. Po týdnu se felčarů, podařilo jeho stav stabilizovat, ale i tak vyhlídky v budoucím životě nevypadaly příznivě. Felčar předpovídal zpomalený fyzický růst kvůli předčasnému porodu. „Bude to mít v životě velmi těžké..“ předpovídal nahlas.

Jak předpovídal, tak se i stalo. Kdy jeho vrstevnící měly dávno vyvinuté svalstvo, on byl stále o hlavu menší a stále budil dojem dítěte. Šikana byla na denním pořádku. Neměl přátele, spíš byl šťastný, že se s ním vůbec někdo baví. Oporu mu dělala pouze jeho náhradní matka, Merialeth. Osud k ní též nebyl šťastně nakloněn, sama dříve přišla o dítě. Právě ta mu dala jméno Erendriel. Pravdu o jeho pravých rodičích mu nikdy neřekla. V pozdějším věku však Erendriel začal své vrstevníky převyšovat díky své inteligenci. Naučil se háčkovat zámky, stopovat v lesích, nebo se pohybovat tak, aby jej nikdo neslyšel. Avšak to občas nestačilo, byl mnohokrát zbit, vždy pro svou malou fyzickou zdatnost, byl snadná kořist pro utěšení EGA jeho vrstevníků. Jelikož tato vesnice netolerovala kovové zbraně mezi občany, naučil se pracovat s dřevěnou dýkou, kterou si vyrobil, neměla ostrou čepel, ale bodnutí mohlo způsobit četné zranění.  Díky tomu se byl schopen mnohokrát ubránit.

Když Erendriel dovršoval dospělosti, nenávist k němu se nečekaně začala stupňovat, nerozumněl tomu, možná proto, že byl považován za podivína, snadnou obět, nebo samotáře. Jednou, když se vracel domů z lovu, měl zvláštní pocit, jako kdyby se něco zvláštního stalo. Cítil to ze zvláštně tiché atmosféry, která se okolo něj vznášela. Když dorazil k domu, kde bydlel s Merialeth, pochopil. Všude byla tma a ticho, tohle se nikdy nestalo, vždycky na něj čekala, až se vrátí. Položil kořist, kterou přinesl z lesa a do ruky uchopil svou dřevěnou dýku.  Přiblížil se k oknu, aby zjistil, co se děje. Uvnitř uviděl dvě osoby, bezpečně poznal, o koho jde. Uviděl, jak jeden z nich drží v ruce velký kámen, nerozumněl proč. Když se jim podíval k nohoum, pochopil. V tu ránu se mu zatajil dech a přeběhl mu mráz po zádech. U jejich nohou ležela Merialeth, hlavu měla celou od krve, byla jistě mrtvá. Přibližně 5 vteřin jakoby se pro něj zastavil svět. Cítil náhlou prázdnotu. Potom poodešel od okna, vzal dýku za špičku a šel dovnitř. Nemohl se ovládat. Cítil, jak v něm stoupá vztek a agrese. Rozrazil dveře, napřáhl se a vrhl dýku na jednoho z útočníků, zasáhl jej přímo do hrudi. Dýku vrhl tak silně, že se cíl svalil na zem. Poté se proti druhému útočníkovi rozeběhl a ramenem ho srazil k zemi, uchopil kámen, který mu vypadl z ruky a vší silou jej asi pětkrát rozbil útočníkovi o hlavu, ačkoliv jej zabil už po první ráně. Poté se odvrátil k ležícímu. Ještě žil, z pusy plival stále větší množství krve snažíc se něco říct. „Ty h.. hajzle, nemáš tu co dělat, pro slabochy jako ty tu ne.. není místo,m.. mě.. měli jsme tě zabít, už když jsme byli d..děti. Jsi splodina elfů. Elf jako ty nikdy neměl přežít, už když tě matka porodila, tys to taky neměl přežít!“. Erendriel byl v šoku. Těm slovům nerozumněl. „To tys zabil moji matku!!“. Útočník se ve své poslední chvíli života ušklíbl a pravil „tak t..ty to o..opravdu nevíš? T..tvá pravá matka zemřela, k..když ses narodil.“ Pak zemřel.

Erendriel poprvé za dlouhou dobu nevěděl, co dělat. Stál tam ve tmě nad třemi mrtvými těly. Takhle ho tu nikdo nesmí vědět. Vše se seběhlo příliš rychle, než zase mohl normálně přemýšlet, byl na okraji Mirkenského hvozdu, takhle daleko od domova ještě nikdy nebyl. V mysli se mu dohromady dávaly dohromady všechny ty věci. Merialeth je mrtvá. Svou pravou matku nikdy nepoznal. Ale co otec? Merialeth nikdy o otci nemluvila, když se jí na něj zeptal, vždy mu odpověděla, že odešel kamsi na výpravu a už se nevrátil. Kdo je jeho otec, to už se nejspíš nikdy nedozví. Moc dobře věděl, že i kdyby jej někdy potkal, nepoznal by jej. S tím se musel smířit. Myslel na Merialeth, takovýhle osud si nezasloužila, vyčítal si, že je to kvůli němu. Sklopil hlavu, hluboce se nadechl a pomalu vydechl, pak vyrazil na cestu. Od té doby nevěřil nikomu, jen sám sobě. Byl z něj vyhnanec, skrýval se, snažil se na sebe moc neupozorňovat, byl teď ve světě lidí, zde není vítán.

Přesouval se z vesnice do vesnice, byl to vlk samotář, žil pouze pro jednu věc. Nesnesl nespravedlnost, nebo zneužívání moci. Kdykoliv na někoho takového narazil, vyčkal si na správnou příležitost a své oběti utržil patřičnou jizvu, která mu do konce života připomínala, že dostal druhou šanci se příště zachovat správně.  Vždy žil pro druhé, často se snažil nachomítat i k věcem, které nebyly určené pro jeho uši. Jeho smyslem života bylo být pomocníkem a ochranitelem druhých, těch, kteří si to zasloužili. Na své cestě čelil mnoha nebezpečím, jeho tvář a tělo to dokazovalo. Bylo „zdobeno“ několika jizvami.

V jedné krčmě se doslechl o jednom podívínovi, který však vlastnil honosné sídlo. To ho velice zaujalo, podivín, ale vlastní honosné sídlo. Vyptal se pár místních na cestu a vydal se do jeho sídla. Kalimax ho přijal s velkým nadšením, zrovna potřeboval nějakého pomocníka. Nedal mu však nic zadarmo. Z počátku si jej vyzkoušel, zda mu může věřit. Vyšlo najevo, že Erendriel je více než věrný společník, na kterého se i ostatní mohou spolehnout. Pro dobro svých přátel by obětoval i svůj život, kdyby to byla potřeba, neváhal by ani vteřinu.