Andalen tytär

(aka Amelia Chantellen tarina)

**HUOM!** Tämä tarina on KORKEAA fantasiaa, ja joitain asioita saattaa olla hankala ymmärtää. Tonttujen iät eroavat tosi paljon ihmisten iöistä (en tiiä miten se kirjotetaan :D) esim. 15v. = 10v.

Koko kirja on myös kirjoitettu SUOMEKSI (jos joku haluaa niin teen semmoisen version missä kaikki vuorosanat on Aevaariksi xD)

## Hahmot

### Luokka 1

**Amelia Chantelle**

**Aeson Bryxisys**

**Malon Lunan**

**Deulara Beinala**

**Neia Sylroris**

**Alre Ravavalur**

**Vulred Quimys**

### Opettajat

**Neiti Heithana**

**Herra Adrora**

### Muut henkilöt

**Shalia Virwynn** -Chantellen perheen hoitaja-apulainen

## Prologi

Kuu paistoi ikkunasta sisään. Kaksi tonttua keskusteli kiivaasti suuren työpöydän ääressä.

“Eli tarvitset uusia oppilaita”, pitkäpartainen vanha tonttu mietiskeli. “Selvä. Katsotaan, jos löydän jonkun sopivan.”

Hetken ajan oli hiljaista, kun vanhempi tonttu mietti.

“Aeson Bryxisys”, tämä sanoi.

“Selvä”, toinen, nuori tonttunainen huudahti ja kirjoitti nimen.

“Deulara Beinala”, vanha tonttu luetteli. “Neia Sylroris. Malon Lunan.”

Hän piti tauon lueteltuaan monta nimeä. Yhtäkkiä hän sanoi:

“Neiti Heithana?”

“Niin?” nainen, jota oli kutsuttu neiti Heithanaksi, kysyi.

“Me otamme Amelia Chantellen.”

“Luuletko, että minusta on siihen, herra Adrora?”

“Kyllä. Sinusta, jos jostain on siihen.”

### -

Paperinen kirje leijaili suuren puukartanon kuistille. Nuori, noin 25-vuotias tonttutyttö avasi talon oven ja nappasi kirjeen.

"Amelia Chantelle," tyttö luki kirjekuoreen kannesta. Se oli kirjoitettu musteella, joka kiilteli erikoisesti. "Onko tämä... onko tämä Itawoodin taikakoulusta? Taitaapa olla!" Nuori tonttu juoksi sisälle kirje käsissään. Hän juoksi yläkertaan, kääntyi oikealle, avasi päädyssä olevan huoneen oven ja huudahti:

"Amelia! Sait postia, ja arvaa mistä! Itawoodin taika-akatemiasta!"

15-vuotias tonttutyttö, jolla oli ruskeat hiukset, hyppäsi seisomaan.

"Ai siis Aevaaristen saarten parhaasta taikakoulusta? Oikeasti?!"

"Kyllä," vanhempi tyttö sanoi ja nyökkäili kiivaasti.

"Anna se tänne, Shalia!" Amelia kiljaisi, otti kirjeen ja repäisi sen auki. Siinä luki näin:

*Hei, Amelia!*

*Täten kutsumme sinut Itawoodin taika-akatemiaan opiskelemaan taikuutta. Lukuvuosi alkaa 15.1.260. Nähdään silloin!*

"Jee! Minä pääsin Itawoodin taika-akatemiaan!" Amelia huusi ja hyppi ympäri huonettaan. Silloin hänen äitinsä, Fiorella Chantelle, saapui huoneeseen.

"Amelia, miksi sinä hypit?"

"Äiti! Minä sain kutsun Itawoodin taika-akatemiaan!"

"Hienoa. Mutta tiedäthän, että voimme saada kotiopettajia opettamaan taikuutta sinulle. Ei sinun tarvitse päästä mihinkään-"

"Mutta minä haluan Itawoodiin!"

"Selvä, selvä. Milloin se alkaa?"

"Viidestoista Uusikuukautta."

"Meillä on siis muutama viikko aikaa. Ja minä huolehdin siitä, että olet parhaissa mahdollisissa vaatteissasi, kun saavut sinne."

"Selvä, äiti," Amelia huokaisi. *Miksi äiti käyttäytyy aina sillä tavalla, kuin olisin joku... prinsessa? Paitsi että minähän olen prinsessa!*

## Luku 1

**3.1.260**

Oli kulunut jo pari päivää kirjeen saamisesta. En ollut kertonut siitä vielä kenellekkään, edes parhaalle ystävälleni Daethielle. Vain minä ja perheeni tiesimme siitä.

"Amelia! Keskity tehtäviin!" kotiopettajani, herra Caiven sanoi kovaan ääneen, eli huusi, minulle. Minun olisi pitänyt opiskella ruotsia, mutta en millään jaksanut sitä! Ruotsi muistutti minua liikaa siitä, että olin kuninkaallinen...

Et taida yhtään tajuta, eikö niin? Et tietenkään tajua, olethan ihminen. Minä olen tonttu, Amelia Chantelle, Andaleen kruununprinsessa, "Andalen tytär". Äitini on siis kuningatar. Andalessa, meidän kuninkaallisten täytyi jostain kumman syystä opiskella ruotsia. Mutta minä vihaan ruotsia koko sydämelläni, syyn kerroinkin jo. Ja silti opiskelin sitä, vaikka olin lomalla! Syy oli kyllä ymmärrettävä: Itawoodin taika-akatemiassa ei opetettaisi ruotsia. Siksi jouduin pänttäämään sitä samalla, kun juuri yhdeksän vuotta täyttäneet sisarukseni leikkivät viereisessä huoneessa.

Sitten takaisin asiaan.

Tunti onneksi loppui jo pian, ja palasin huoneeseeni. Kaaduin sängylle ja tuijotin kattoon. Sitten ikkunan takana näkyi liikettä. *Mitä ihmettä?! Huoneenihan on toisessa kerroksessa!* Tulija selvisi pian; se oli ystäväni Daethie Freaniundlin.

"Hei, Amelia!" Daethie huusi.

"Mitä ihmettä?" kysyin avatessani ikkunan.

"Tule ulos. Nyt heti!" kaverini käski ja juoksin portaat alas ja pihalle. Laitoin päälleni ruskean lämpimän takin ja siihen yhteensopivat korvaläpät, sillä ulkona oli siihen aikaan vuodesta kylmä Andalessa. Kävi kateeksi niitä, jotka asuivat Yadenan lämmössä!

"Mitä niin tärkeää asiaa sinulla on nyt, että joudut kiipeämään ikkunaani?!" kysyin Daethielta, kun olimme kuuloetäisyydellä.

"Nyt mennään Akirrap Dolcixiin. Minä maksan, sillä sain alennuskupongin viime kerralla. Säästän enemmän, jos ostan sinullekin", Daethie kertoi. Hän lähti kävelemään ripeästi tietä oikealle, ja minä tulin perässä. Ohittaessamme Gorduin Farcamin patsasta, vilkaisin suurta kivistä tonttua päin, mutta jatkoin matkaa. "Tule äkkiä, Amelia!" Daethien ääni kuului edeltä.

Kohta olimmekin jo perillä, sillä Phares ei ollut kovin suuri kaupunki. Itse asiassa se oli pääkaupungiksi aika pieni. Astuimme siis sisään Akirrap Dolcixiin ja lämpö valtasi minut; tuli melkeinpä kuuma! Samoin kakkujen ja muiden leivonnaisten tuoksut löysivät luokseni. Mutta Daethie käveli suoraan tiskille. Itsevarmana, kuten aina. Daethie ei koskaan jäisi ihastelemaan tuoksuja, kuten minä, sillä hän oli toiminnan tonttu.

"Se tavallinen, Leilatha", kuulin Daethien sanovan. "Eli siis: kaksi linettapiirakan palaa, yksi tee ja yksi kaakao. Kiitos! Ja maksan tällä kupongilla", hän näytti kuponkia tiskillä olevalle työntekijälle, joka nimi taisi olla Leilatha. Sillä aikaa, kun Daethie hoiti maksun, minä etsin sopivan paikan. Se oli se sama, jossa istumme aina. Kaikki meni siis ihan tavallisesti.

Kohta Daethie saapui pöytään ja istui minua vastapäätä. Hän ojensi minulle teen ja tarttui itse kaakaomukiinsa.

"Pyysin piirakat lämmitettynä. Ne tuodaan kohta..." hän käänsi katseensa tiskille ja tuijotti hetken keittiöön. Sitten hän huokaisi syvään ja katsoi minua merkitsevästi.

"Arvaa mitä!"

"No? Taasko sinä vakoilit joidenkin hääjuhlia?" kysyin vitsaillen. Daethien perhe vuokrasi juhlatiloja, ja hän oli pari kertaa vakoillut juhlavieraita. Tai siis, pari tarkoittaa tässä tapauksessa kymmeniä kertoja. Minäkin olin ollut joskus mukana, mutta se tuntui mielestäni väärältä. Mutta tiesin Daethien tykkäävän siitä.

"Ei! Olisitpa sinä koulussa. Kuukauden päästä järjestetään tanssiaiset. Toivon niin kovasti, että Jhaan haluaa tanssia kanssani." hän jäi tuijottamaan tyhjyyteen. Kun hän muisti, että olimme kahvilassa, hän vilkuili ympärilleen ja otti taas hörpyn kaakaostaan. Daethie oli kovasti pihkassa luokallaan olevaan poikaan. Minäkin toivoin, että Daethie saisi tanssia Jhaanin kanssa. "Mutta vaikka et pääse itse juhlaan, saat auttaa minua valitsemaan tanssiaisasua."

"Voi ei. En taida pystyä. Paitsi jos valitsemme sen seuraavaan viikon sisällä."

"Miksi et? Jos lähdet taas jollekin virkamatkalle Elestaan, minä-"

"Piirakkanne, olkaa hyvä", kuului pöydän vierestä.

"Kiitos, Elaith", Daethie luki tarjoilijan nimikyltistä. "Eli siis, miksi et pääse?"

Huokaisin. Minun täytyisi kertoa totuus ystävälleni, joka otti taas hörpyn kaakaostaan. "Minut on kutsuttu Itawoodin taika-akatemiaan."

Daethie oli purskauttaa kaakaonsa naamalleni. "Mitä?! Ei varmana ole! Paitsi... tietysti sinut on kutsuttu. Olethan... *prinsessa.*" Viimeisen sanan hän melkein sylkäisi, ihan kuin se olisi ollut minun vikani, että olin prinsessa!

"Älä sano noin!" kielsin. Minä vihasin sitä, kun minua kutsuttiin prinsessaksi. *Prinsessa Amelia sitä, prinsessa Amelia tätä.*

"Anteeksi. En olisi saanut sanoa niin, mutta varmasti se on osasyy. He varmaankin vain haluavat kehuskella sinulla. Oletko varma, että haluat sinne? Sehän on oikea koulu."

"Kyllä minä haluan. Mutta pidetään silti yhteyttä."

"Niin", Daethie mutisi. Hän katsoi varpaitaan pöydän alla. "Mitä kello on? Minun täytyy varmaan mennä." Daethie vilkaisi minua, nappasi viimeisen palan piirakkaa ja lähti. Huokaisin ja kävelin kotiin. Matkalla kuulin kaupunkilaisten kuiskivan sanaparia, joka kuuluu inhokkisanapareihini.

Andalen tytär.

Hän, prinsessa Amelia, Andalen tytär, jonka kohtalo valitsi. Mikä hänen kohtalonsa ikinä onkaan, sitä ei kukaan muu tiedä kuin itse jumala Drytrix.

Kotona istahdin sängylle ja otin esille simpukankuorikorun, jonka olin saanut Elestasta. Siinä oli paikallisten keijujen mukaan taikaa. Laitoin kaulakorun kaulaan ja aloin lukea suosikkikirjaani. Sen nimi oli Kaaoksen mailla, ja se kertoi tontusta, joka joutui täysin hypnotisoituun kylään... mutta muuta en kerrokaan! Luin kirjaa, kunnes tuli niin pimeä, että silmäni alkoivat painua kiinni.

### -

**4. 1. 260**

Minä juoksin.

Juoksin kovaa vauhtia Katarintietä pitkin. Minun oli päästävä Mytathaesin ala-asteelle ja pian. Mutta onneksi olin jo kohta koulun edessä. *Missä Daethie on?* mietin. Sitten äkkäsin hänet. Juoksin ystäväni luokse.

"Daethie!"

"Amelia! Mitä sinä teet täällä?"

"Ota tämä", sanoin ja ojensin Daethielle korun. "Pidä sitä kaulassa joka viikon ensimmäisenä päivänä. Sain sen Elestasta, siinä on taikaa."

Tontut Daethien ympärillä katsoivat minua oudosti, mutta juoksin takaisin kotiin. Alle viikon päästä lähtisin Itawoodiin, joka tuntui todella epätodelliselta.

## Luku 2

**10. 1. 260**

"Anteeksi, teidän majesteettine, mä en olis saanu tehdä niin. On varmaa parasta, että teloitatte mut", sanoin paksulla Omaphian murteella.

"Se taitaa olle parasta", pikkusiskoni Pyria nyökytteli.

"Hyvästi, maailma", sanoin Pyrian kaataessa minut sängylleen.

"Lauletaan vielä kuningatar Pyrian laulu, jooko?"

"Selvä", sanoin istuutuessani sängyn laidalle.

"Hän on kuningatar, yön mustissa hiuksissaan. Hän johtaa maatamme hyvyydellään. Hänen jäiset silmät, katse voi tuhota kenet vain. Hän kuningatar mahtavin olkoon!" lauloimme yhdessä. Lauloimme vieläkin, kun juoksimme äidin pyynnöstä alakertaan. Minä lähtisin. Silmiin tulvahti kyyneleitä, mutta räpyttelin ne pois.

"Hei hei, Amelia", Theodyx vilkutti minulle. Naurahdin ja juoksin halaamaan häntä. Elashorkin tuli halaamaan. Seuraavana halasin isääni, joka kuiskasi korvaani:

"Olen ylpeä sinusta, Amelia. Ole sinäkin ylpeys kuninkaalliselle suvullemme."

Viimeisenä halasin vielä Pyriaa. Nostin hänet ilmaan ja hän nauroi. Emme näkisi viiteentoista vuoteen joten tapaisimme vasta hänen ollessa 24-vuotias!

"Amelia! Nyt lähdetään!" äitini huusi vaunuista. Hän oli lähdössä mukaani.

Päästin irti Pyriasta ja juoksiin vaunuihin, jotka lähtivät liikkeelle heti.

"Hän on kuningatar, yön mustissa hiuksissaan!" Pyria huusi.

"Hän kuningatar mahtavin olkoon!" huusin takaisin.