Gruugar

*Z deníku orka Gruugara...*

Jmenuji se Gruugar, přežil jsem již 19 lét a pocházím z kmene Ostrých tesáků sídlící na západ od říše. Jsme kmen žijící v co největší symbióze s přírodou. Lov a zabíjení kořisti je pro nás velice posvátný rituál a obřad. Mým otcem je Zog, bratr náčelníka. Matku neznám, dle našich tradic to není podstatné, jelikož nemáme žádné manželství, či jiné svazky, muži nejsou poutáni na jednu ženu. Již po pěti létech od našeho narození děláme zkoušky na povolání. V našem kmeni jsou 4 povolání: Válečník, lovec, bylinkář a léčitel. Mé zkoušky bohužel nebyly průkazné. Sílu a velikost jsem měl na válečníka, znalosti na bylinkáře a nadání na lovce. Proto se náčelník Urag rozhodl udělat výjimku a trénovat mne na tyto 3 povolání najednou.

V deseti letech jsem opět byl zkoušen na povolání, zde se prokázalo, že i přes mou velikost a sílu ze mne dobrý válečník nebude, neuměl jsem se ohánět kladivem či sekerou tak, jako ostatní. Proto se nakonec zaměřili jen na lovce a bylinkáře. V lovectví jsem ale naopak vynikal. V hodu oštěpem jsem předčil i nejlepší vrhače z kmene. Ve dvanácti letech jsem dostal své křestní jméno. Což je další tradice. Orci dovrší dospělosti ve svých 12 letech do té doby jim jména nejsou dána, protože by to bylo jen mrhání slov na někoho, kdo do pár dní třeba umře. Od té doby jsme dostávali za své zásluhy tetování související s povoláním.

S příjmením to u nás bylo ještě složitější než s křestním jménem. Druhé jméno jsme dostávali po dvacátém létu našeho života podle toho, co jsme významného dokázali. Nebylo tak neobvyklé, že i Orkové, kteří žili více jak 50 lét umřeli bez druhého jména. Příjmení byla pocta, kterou mohl mít každý
druhý.

V patnácti letech se mi stala další zvláštní věc. Když jsem se před usínáním nudil, kochal jsem se svým tetováním a prstem objížděl jejich rysy. Když jsem dokončil tetování na pravém prsu, stalo se něco zvláštního. Přišlo mi, jako by mi ztěžknul jazyk. Naopak jsem ale slyšel hádku dvou orků, která se odehrávala na druhém konci vesnice a cítil jsem podivné pachy, které jsem nikdy necítil. Vyšel jsem ven, něco mě táhlo k našim jízdním vlkům, kteří
byli zavření v ohradě. Přišlo mi, jako bych jim mohl rozumět, jako by se mi snažili něco říct. Má mysl ale nebyla soustředěná, byl jsem tak roztěkaný z těch nových smyslů, že jsem opět běžel do postele, začal vydávat hlasité zvuky, abych to vše, co jsem slyšel překřičel. Další den to bylo pryč. Bál jsem se to někomu říct. Náš kmen byl opravdu čestný a jakákoliv krádež či lež byla tvrdě trestána. Nechtěl jsem, aby si mysleli, že si vymýšlím, či snad blouzním o Rhaagorově legendě\*. Proto jsem to raději nikomu neřekl.

Náš kmen pomalu vymíral. Poslední léčitel v našem kmeni pošel v mých osmi letech a od té doby jsme nenašli jiného schopného. Počty našich kmenovců se značně zredukovaly. Téměř třetina již umřela a další třetina již zvažuje přechod k jinému kmeni. Byla by to obrovská hanba pro náš kmen. Přechody mezi kmeny se nestaly už spoustu lét. Pozůstalý kmen byl mezi všemi považován za slabý a často i brzo pobit.

Proto jsem ve svých osmnácti letech udělal zdánlivě bláznivé
rozhodnutí, které mi můj otec i s náčelníkem rozmlouvali. I přes to, jsem se vydal na honbu za zvěstmi o léčitelích, které západní Orkové ještě neviděli. Byl tu však problém. Zvěsti praví, že žijí na východ od lidské říše. Nikdo z klanu se nedostal ani do říše. Co teprve až za ni. Ale v mé mysli nebylo jiné
možnosti. S pěti dřevěnými oštěpy, svým vlkem Ulgerem (v překladu vlčí oštěp) a nadějí celého kmene jsem se vydal vysloužit si své druhé jméno a zachránit náš kmen. Staré mapy, znázorněné na kožešině, ukazují cestu až k Tolisu. Vydám se do Tolisu. A pak se uvidí.

\*Rhaagorova legenda – v našem kmeni se již po generace přenáší legenda o prvním náčelníkovi kmene Ostrých tesáků. Byl jím Rhaagor, který prý nejen dokázal komunikovat se zvěří, ale také do nich vniknout. Říká se, že uzavřel dohodu s vlky. To proto jsou k nám tak nakloněni a dovolují nám na nich jezdit. Od té doby se taky náš kmen jmenuje Ostré tesáky.