T69

T69 на Абердинському полігоні, 1980-ті рр.

### Тип двигуна

Горизонтально-опозитний, 6-циліндровий, бензиновий, карбюраторний Continental AOS-895-3 повітряного охолодження, потужністю 500 к.с.

### Тип підвіски

Індивідуальна торсіонна, з гідравлічними амортизаторами

### Ширина рову

1,83 м

**T69** — дослідний американський середній танк, розроблений у 1950-х рр. на основі танка T42, став першим американським танком з хитною баштою та 90-мм гарматою з автоматом заряджання на 8 снарядів. Було побудовано 1 прототип, серійно не вироблявся.

## Історія

На початку 1950-х рр. командування армії США ініціювало програму розробки танків, які мали надійти найближчим часом на заміну тим, що перебували на озброєнні, і як правило були розробками ще часів Другої світової війни. M4 Sherman застарівав і був у процесі заміни на M26 Pershing та модернізований M46 Patton.

Однак ці танки все ще були дуже схожі на бронетехніку часів Другої світової війни і не використовували нові технології, які почали проявлятися останнім часом у танкобудівництві. Одним з танків, які з'явилися за програмою проєктування, став дослідний середній танк T42. І незабаром його дизайн ліг в основу проєкту Т69.

Танк T69 був створений у 1953 - 1955 pp. на основі конструкції шасі танка T42. Цей танк використовував концепцію хитної башти, в якій гармата нерухомо встановлюється у верхній половині башти, яка гойдається на цапфах відносно поворотної нижньої половини. Проєкт T69 чимало почерпнув з проєкту легкого танка T71, озброєному ​​76-мм гарматою M1A2 з автоматом заряджання у хитній башті. Проєкт також перекликався з прототипами важких танків T57 і T58, озброєних 120-мм і 155-мм танковими гарматами відповідно; обидва також мали системи автоматичного заряджання та хитні башти. Ці дві моделі базувалися на шасі важкого танка M103.

Попередні спроби встановити автомат заряджання у башті Т42 закінчилися невдачею. Основна причина була у нестачі вільного простору і в тому, що не вдалося налагодити взаємодію рухомих частин автомата заряджання, встановленого в башті, та затвора гармати. За результатами досліджень, проведених компанією "Rheem Manufacturing Company", конструктори запропонували встановити 90-мм танкову гармату T139 у поєднанні з автоматом заряджання на шасі танка T42 за умови її встановлення в хитній башті. Хитні башти, відомі завдяки французьким AMX-13, були найновішим проривом у створенні танків того часу. Ці башти мали нерухому гармату в двоскладовій башті. Нижня половина, або "комір", з'єднана з кільцем башти і забезпечувала горизонтальне обертання. Верхня частина, або "корпус", несе власно гармату, що рухається вгору і вниз по набору цапф, що забезпечувало вертикальний хід. Башти цієї конструкції дозволяли використовувати механізми автозаряджання, оскільки гармата була закріплена на місці, що означало, що навантажувач не потрібно після кожного пострілу повторно вирівнювати.

З "Rheem" було укладено новий контракт, за яким фірма приступла до проєктування і підготовки макетів башти та системи заряджання. Роботи над баштою почалися влітку 1951 р. Однак були тривалі затримки через пізнє прибуття обладнання. Загалом шість різних конструкцій башти були оцінені APG (Aberdeen Proving Grounds) і випробувані персоналом AFF (Army Field Forces), перш ніж було обрано одну. Потім для APG було побудовано кілька башт для балістичних випробувань, щоб перевірити захист броні. Лише після цього роботи нарешті продовжилися влітку 1955 р.

T69, озброєний 90-мм гарматою, став першим американським танком з хитною баштою і автоматом заряджання, заснованих на башті другого прототипу AMX-13. У французьких танків магазин автомата заряджання був винесений у кормову нішу башти, через що перезарядка танка здійснювалася тільки зовні, що в бойових умовах вимагало відведення танка із зони обстрілу. На відміну від французів, американські танки даного типу мали перевагу у винесенні магазину вниз хитної башти, що зберегло можливість швидкої перезарядки його екіпажем зсередини танка.

З червня 1955 р. по квітень 1956 р. танк був підданий тривалим випробуванням на полігоні в Абердіні. Випробуванню перешкоджали часті відмови та виходи зі строю складових компонентів, що заважало поглибленому вивченню системи автоматичного заряджання та корегуванню роботи хитної башти. Випробування виявили як і раніше ненадійну роботу автомата заряджання. За весь час, який було витрачено на запобігання неполадкам, так і не вдалося стабілізувати механізм хитної башти, внаслідок чого працездатність автомата заряджання була посередньою.

Врешті танк був визнаний незадовільним для обслуговування, але різні випробування прототипу продовжувалися ще якийсь час. Отримані уроки відкрили шлях для майбутніх технологій та розробок. 11 лютого 1958 р. проєкт T69 був остаточно офіційно закритий.

## Конструкція

### Корпус та бронювання

Корпус танка складався з двох частин. Передня частина являла собою довгу заокруглену відливку із однорідної сталевої броні, товщиною 4 дюйми (101,6 мм) і під кутом 60°. Кормова частина мала зварну конструкцію зі сталевиз броньових листів. Дві половини були зварені між собою в центрі.

Місце механіка-водія розташовувалося в передній лівій частині корпусу, праворуч від нього знаходлася боєукадка. Водій керував танком за допомогою джойстика ручного керування, який часто називають "Wobble Stick". Один джойстик керував швидкістю вперед і назад, а також рухом ліворуч і праворуч.

Корпус башти являв собою цільну литу деталь з 90-мм гарматою, що виступала з довгого "носа". Кути лиття забезпечували численні відхиляючі поверхні проти снарядів. Ця деталь була прикріплена до повністю литого коміра цапфами, утворюючи точку опори для підйому і опускання гармати в межах -9°...+15°. Цей рух приводився в дію механізмом з гідравлічним приводом, хоча, якщо він вийшов з ладу, було можливе і ручне керування. Комір був прикріплений до 73-дюймового кільця башти.

Екіпаж башти складався з навідника, заряджаючого і командира. Заряджаючий знаходився в лівій частині литої башти і був відповідальним за поповнення боєкомплекту в автоматі заряджання - барабана. Тоді як навідник розташовувався у правій передній частині башти, що дозволило підвищити комфортність використання перископічного прицілу. Дана система дозволила спростити процес заряджання автомата заряджання та його подальшого видалення. Командир знаходився в правій задній частині башти під оглядовою башточкою, що оберталася.

Доступ до башти був досить легким. Ліворуч від даху башти був люк для заряджаючого, а ще один – на командирській башточці ззаду справа. Однак традиційні люки в даху башти були не єдиною точкою входу. У разі потреби весь дах башти мав можливість підніматися за допомогою гідравліки та міг підніматися майже на повні 90°. Це забезпечувало повний доступ до внутрішньої частини, легке зняття гармати та системи заряджання та швидке поповнення боєприпасів. У аварійних випадках він також дозволяв швидко покинути башту. Елемент керування знаходився на позиції заряджаючого.

Інші особливості башти включають кріплення для зенітного кулемета на командирській башточці і вентилятор в лівій задній частині. По обидві сторони башти, трохи вище точки опори, розташовані "Очі жаби" — броньовані корпуси для лінз стереоскопічного далекоміра. Те саме можна знайти на М47, М48 і так далі.

### Озброєння

Т69 був озброєний 90-мм гарматою Т178. Ця гармата, по суті, була тією ж самою 90-мм гарматою T139, але з деякими монтажними змінами, які мали вирішити проблему з винесенням механізму відкату в передню частину башти. Гармата була встановлена догори дном. Це означало, що вертикально ковзаючий затвор ковзала вгору до даху башти, а не вниз до підлоги, уникаючи зіткнення з механізмом заряджання. Монтажні виступи також були модифіковані таким чином, щоб концентричний противідкатний механізм гармати (порожниста труба навколо ствола - компактна альтернатива традиційним противідкатним циліндрам) міг бути встановлений у передній частині башти. Відразу за дульним гальмом, був димовідвідник. На той час це була відносно нова функція на танках. Стріляючи бронебійним снарядом, гармата могла пробивати 6,2 дюйма (157,48 мм) броні на 1 000 ярдів. Коли башта не працювала, її майже повністю повертали назад. Після цього гармату помісщали в транспортний замок, встановлений у лівій задній частині корпусу.

Автомат заряджання містив у собі 8 конусоподібних снарядів, які знаходилися в нижній частині башти. Система встановлювалася поздовжньо на центральній лінії башти. Він складався з магазину з вбудованою системою заряджання. Автомат мав форму конічного 8-трубного обертового циліндра, схожого на збільшену версію чогось, наприклад, як на револьвері Smith & Wesson. Камери циліндра перезаряджалися вручну за допомогою заряджаючого. Могли використовуватися три різних типи боєприпасів: бронебійний, фугасний протитанковий або осколково-фугасний. Навідник міг вибрати тип боєприпасів за допомогою панелі керування на своїй позиції.

Коли барабан був піднятий на одну лінію з казенником, гідравлічний досилач штовхав снаряд вперед. Після відведення досилача, барабан повертається на одну камеру, після чого опускався назад у стаціонарне положення внизу башти. Після пострілу, гільза від снаряда автоматично направлялася вздовж жолоба і викидалася через люк у кормовій частині вежі, який автоматично відкривався після віддачі гармати. Після того, як гільза була видалена, порт автоматично закривався, коли гармата поверталася в положення після віддачі. Швидкострільність могла досягати 33 пострілів на хвилину при стрільбі тільки одним типом боєприпасів. При зміні між різними типами, швидкострільність знижувалася до 18 пострілів на хвилину.

Окрім восьми снарядів у барабані, ще 32 снаряди містилися в носовій частині корпуса праворуч від водія. У T42 ця стійка містила 36 снарядів. Однак було виявлено, що між системою автоматичного заряджання та кільцем башти було мало зазору, щоб заряджаючий мав доступ до цього ряду з чотирьох додаткових снарядів, через що їх було прибрано.

Курсовий 7,62-мм кулемет Browning M1919 .30 Cal. був встановлений зліва від гармати. Зенітний 12,7-мм Browning M2HB .50 Cal. встановлювався на командирській башточці.

Навідник для прицілювання використовувався перископічний приціл T35. Система керування вогнем виробництва "Cadillac Gage" розташовувалась перед навідником. За навідником сидів командир, який мав оптичний далекомір Т46Е2 і шість перископів навколо свого люка.

### Двигун і трансмісія

Корпус T42 оснащувався горизонтально-опозитним, 6-циліндровим, 8,2-літровим, бензиновим, карбюраторним двигуном Continental AOS-895 з повітряним охолодженням і наддувом, потужністю 500 к.с. при 2 800 об/хв. Як вказує його позначення, двигун мав робочий об'єм приблизно 895 кубічних дюймів. Цей двигун був збережений для Т69. Використовуючи багато стандартних компонентів сімейства двигунів Continental, циліндри AOS-895 були взаємозамінними з циліндрами двигуна AV-1790, який встановлювався у танк M46 Patton.

Разом з двигуном використовувалася перехресна трансмісія General Motors CD-500. Трансмісія CD-500 була схожа на CD-850, але була розроблена для використання з двигунами потужністю 375 - 500 к.с. Пізніше CD-500 була модернізована до XT-500, що потребувало змін у задній частині моторного відсіку, що призвело до появи вертикальної задньої бронепластини. Ця трансмісія встановлювалася на другому дослідному T42, який і став базою для T69. Разом це дало машині максимальну швидкість близько 66 км/год.

### Ходова частина

Ходова частина на один борт складалася з 5 здвоєних опорних котків з незалежною торсіонною підвіскою та трьох підтримуючих роликів. Передні та задні торсіони дещо важчі за три середні. Гусениці Т95 шириною 24 дюйми з одним гребенем.

## Збережені екземпляри

T69 зберігався на Абердинському випробувальному полігоні протягом багатьох років, але його було вилучено з цього місця після закриття музею наприкінці 2010 р. Його перевезли до Форт-Беннінга і наразі танк є частиною колекції U.S. Army Armor & Cavalry Collection, Джорджія, США. Музей відкрився для відвідувачів через кілька років. Наприкінці 2017 р.танк був очищений від старої вигорівшої фарби, на нього нанесли новий шар захисної грунтовки Red-Oxide, та пофарбували свіжим шаром Olive Drab.

## Галерея

Схематичне зображення середнього танка Т69.T69 на Абердинському випробувальному полігоні, літо 1955 р.Фото лівого борту Т69.Пряма корма корпусу для трансмісії XT-500.Вигляд на внутрішнє облаштування башти через відкритий дах.Вид на місце заряджаючого. Видно станцію навантажувача та пульт керування автоматом заряджання. Ця панель була перенесена на місце навідника під час випробувань.Вид на місце навідника. Справа розташована панель управління автомата заряджання, яку перенесли з місця заряджаючого.У кормі башти був підсилювач внутрішнього зв'язку (на знімку зліва знизу). По центру знімка – закритий отвір у задній стінці башти для викиду стріляних гільз.Відкрита командирська башточка з кулеметом.T69 в грунтовці Red-Oxide, 2017 р.Пофарбований у Olive Drab T69 в музеї U.S. Army Armor & Cavalry Collection.T69 у військовому комплексі U.S. Army Armor & Cavalry Collection, Куссета, Джорджія.
## Джерела

* R.P. Hunnicutt: "Patton. A History of the American Main Battle Tank". 1984 р.
* https://uk.wikipedia.org/wiki/T69\_(середній\_танк)
* https://ru.wikipedia.org/wiki/T69\_(танк)
* https://tanks-encyclopedia.com/coldwar/US/medium-tank-t69/
* http://vn-parabellum.com/us/t69-tank-art.html