Таємниця. Розділ 9

**Розділ 9**

Пройшов вечір від чатування біля Піскоштормового тіла. Плямохвоста як найшвидше вибігла з Листоплесеного кубла і побігла до Вогнезора. Коли Плямохвоста прибігла на галявину вона помітила Вогнезора біля Ожинокігтя.

    - Вогнезоре! – крикнула Плямохвоста добігаючи до Вогнезора

    - Що сталося? Плямохвосто? І ти чому не в Листоплеченому кублі? – завалив питаннями Вогнезір Плямохвосту

    - Вогнезоре, можна з вами поговорити на однині? – спитала Плямохвоста ігноруючи інші питання

Вогнезір кивнув і вже як не як підвівся, але його перепиний Ожинокіготь:

    - Вогнезоре, але як на щодо пасток двоногів? Тре вислати патруль?

    - Так, - нявкнув Вогнезір і пішов до виходу з табору

Плямохвоста здивувалась з того що Вогнезір її веде за межі табору а не до його кубла, але вона попрямувала за ним. Вже снігу було менше ніж вчора. Вогнезір її привів біля озера яким вже став льдом. Вогнезір сів обгорнувши лапи хвостом. Плямохвоста теж сіла.

    - Що сталося? – спитав Вогнезір

    - Я хочу стати вояком… - невпевнено нявкнула Плямохвоста

Плямохвоста очікуваля іншої реакції від Вогнезора, але він не здивувався.

    - Добре, а тебе сьогодні посв’ячу у новаки. Але ти розумієш що ти будеш Плямолапкою? – спитав Вогнезір

    - Так! – впевнено нявкнула Плямохвоста

    - І це все? – спитав провідник

Плямохвоста кивнула.

    - Добре, тоді я тебе хочу щось спитати. Ваша територія Дощового клану є біля Небесного? – спитав Вогнезір

    - Так… А звідки ви знаєте? – спитала вона

В очах Вогнезора промайнула надія.

    - Покажи мені подушечки лап, - нявкнув Вогнезір

Плямохвоста показала свої подушечки лап і Вогнезір для порівняння. Плямохвостині подушки лап була з грубою шкірою окірм Вогнезора.

    - Так! – нявкнув Вогнезір, - ти нащадок Небесного клану. І коли Небесний клан було зруйновано я з Піскоштормою прийшли в табір і бачили тебе на дереві. З одним оком! Окрас шерсті була просто як ти в один-один! – з надією нявкнув Вогнезір

Плямохвоста нічого не зрозуміла, але вона могла проживати зараз своє друге життя!

    - Вогнезоре, а можна я через одну повню стану воячкою? – спитала Плямохвоста

    - А ти зможеш так швидко вчитись? – спитав Вогнезір

    - Так! Я зможу, я буду старатись! – нявкнула Плямохвоста

    - Тоді добре – нявкнув Вогнезір

Повз проходила Листоплеса і звернула свою увагу на Плямохвостій.

     - Що ти тут робиш? Ти ж маєш бути у маєму кублі! – гаркнула Листоплеса

     - Листоплесо! Ми мали про щось поговорити – нявкнув Вогнезір

     - Я ж медикішка і маю дбати про поранених – нявкнула Листоплеса і показала хвостом на Плямохвосту, - а вона поранена

    - Добре,Листоплесо. Плямохвосто, йди за Листоплесою, - нявкнув провідник

Плямохвоста кивнула і рушила за Листоплесою.

    - Про що ви говорили з Вогнезором? – поцікавилась Листоплеса не обертаючись

    - Про те що я буду вояком, - нявкнула Плямохвоста

    - Але спершу новачкою, - нявкнула Листоплеса і продовжила, - Я ще спитаю Вогнезора перед тим як станеш новачкою. І так новаків останнім часом мало

    - Добре, - погодилась Плямохвоста

Далі всю дорогу вони йшли мовчки. Коли вони повернулись до табору Листоплеса повела у своє кубло. Плямохвоста сіла у м’ягкий, свіжий мох. Листоплеса взяла трави і почала розжовувати. Коли Листоплеса почала обтирати розжовану траву в око то воно дуже пекло їй. З табору почувся голосний нявкіт що попереджав про чужинців.

Плямохвоста швидко піднялась і побігла коли Листоплеса закінчила обтирати. З натопу віднілися білі плями на одному коту. І білих котів. Плямохвоста пройшлась через натопу і зустрілись у погляді материнських очей. Черепахова кішка поглянула в очі білій кішці

    - Білоквітко! – нявкнула Плямохвоста і кинулась до матері ніжно муркочучи

    - Плямошубко, ми раді о ти жива, - нявкнула Білоквітка, - а Білковушка, вону тут?

    - Так! Але я Плямохвоста, - нявкнула вона

З натопу пройшлась заспана Білковушка

    - Що тут відбувається? – гаркнула руда воячка

    - Білковушка, це я твоя мати Білоквітка, - нявкнула біла кішка

В очах Білковушки наповнились здивування. До Плямохвостої пролізся Шипокіготь і став пліч-о-пліч.

    - Хто вона? – прошепотів рудавий вояк

    - Вона моя мати, мій батько загинув, тоді вона єдина з моїх живих батьків, - зітхнула Плямохвоста

    - Плямохвосто, ти плануєш щось сказати, чи тут треба простояти мільйон повень!? – гаркнув коричневий вояк, - і то це він?! – він показав хвостом на Шипокігтя

Це був Ясносил, він завжди любив сваритись і частенько він був у битвах тому і покритий він у різні шрами. Плямохвоста проігнорувала гарчання її брата