"Щоденник Життя"

*"Ст. 1: П О Ч А Т О К! :) (1 вересня, 2013)*

*Вітаю, читачі (або історики). Якщо ви це знайшли, то я дуже рада! :3*

*Мене звуть Наомі Тейлор. Знаю, звучить не сильно по-українськи, бо мій батько з Техасу, а моя мати з Києву, тому в мене ось таке цікавеньке призвище! Прикольно, чи не так? :D*

*Трохи про себе: зараз мені 6 років, сиджу в школі та пишу про себе. Погода сонячна, шелестіли жовто-помаранчеві листочки, з яких я колись зроблю свій особистий віночок. Я виглядаю трохи дивовижно: коричневі короткі волосся з золотими кінчиками, одне сіре та одне голубе око, маю на собі біле платтячко з квіточками, та більшість з них це тюльпани, бо я їх ОБОЖНЮЮ!*

*Якщо чесно, мені мама купила щоденник, щоб я писала СУПЕР ПУПЕР СЕКРЕТНУ ВАЖЛИВУ ІНФОРМАЦІЮ, але я захотіла писати свою СУПЕР ПУПЕР ВАЖЛИВУ ІНФОРМАЦІЮ ПРО СВОЄ ЖИТТЯ, тому що, гадаю, я стану популярною людиною, та спитають про моє дитинство, або історики колись через 400 років знайдуть його та прочитають все, що я написала, та викладуть у музей! Я дитина приязна, грайлива, енергійна та (надіюсь) найкмітливіше у своєму класі. Якщо колись питають про допомогу, то різко покидаю те, що я робила та бігу на поміч. :3*

*Ну й майбутній собі: Я бажаю, щоб у тебе було все гарно, щоб залишалась такою, як і я зараз, та щасливого дня!!! :D"*

*"Ст. 2: Віночок (16 вересня, 2013)*

*Привіт читачі й історики!*

*Як я й говорила на першій сторінці, я хотіла зробити віночок з жовто-помаранчевих листочків, тому усі 15 днів, я та моя мама, ми шукали найкращі й найкрасивіші листочки дубу, клени, трохи берези, рабини й каштана, та потім як декорації, знайшла декілька каштанів та приклеїла до доробленого віночка. Якщо чесно, робити вінок було легше, ніж знаходити листочки, а клеїти каштани це було найпростіше з усіх, тому я відпросилась у моєї мами самою це зробити, БО Я САМОСТІЙНА ДІВЧИНКА, та мені дозволили! Я була така рада коли одягнула на себе осінню красу, а мама мені кожні 5 хвилин говорила, що я неймовірна. Та мені потім мої нові шкільні друзі заздрили.*

*Й доречі, говорячи про школу, вона така КРУТА! Всі розуміють, та обожнюють мене! Я вже неначе стаю популярною зіркою у школі. Математика, улюблена українська мова й література, англійська-усе так легко мені вдається! Вчителі дуже добрі! Я для рух неначе найкраща дитина: завжди допомагаю, хвилююсь за них, обіймаю (бо я люблю обійми, звісно ж) та вони мене також поважають!!!*

*Ну що ж, на сьогодні це все. Майбутній собі: я надіюсь, що в тебе у школі залишалось, як і зараз, щоб робила МІЛЬЙОНИ ТАКИХ ВІНОЧКІВ, та гарного дня!!! :D"*

*"Ст.3: Подорож (1 жовтня, 2013)*

*Привіт читачі й історики!*

*Хотіла розповісти про свою подорож у рідне місто мого татуся-Техас. Якщо чесно, полетіти до США-була моєю найбільшою мрією у моєму житті, І ВОНА СТАЛАСЬ!!! (Але я хотіла полетіти у Нью-Йорк, або Каліфорнію..але Техас також підійшов, і це файне містечко!) Де саме в Техасі була? В Далласі. Там дууууже спекотно зараз, але не зважаючи уваги на погоду, там неймовірно. Але на жаль я ще погано знаю англійську мову, але коли почну вчити її у новій американській школі, зможу розмовляти з американцями та робити нових американських друзів!*

*Та куди ж без сувенірів? Мені мама дозволила купити брелок із золотим пірʼячком, браслет із квіточками та сімейне намисто (сімейне бо не тільки я таке ж саме намисто купила. Моїм батькам також сподобалось намисто яке я обрала). Та потім, ми зробили сімейне фото. Мені сказали, що я життєрадісна людина!!!*

*Ну, на сьогодні все. Майбутній собі: щоб багато подорожувала та щоб залишалась такою життєрадісною, та фантастичного дня тобі!!!:3"*

*"Ст.4: Дивний день (5 грудня, 2013)*

*І знову ж привіт, читачі й історики!!!*

*Сьогодні в мене якийсь дивний день й дивна ніч сьогодні була. Я не сильно розуміла що насправді трапилось цією ніччю, але я чула сильний "ПАУ" та крик моєї мами (але він був тихий бо двері у мою кімнату були зачинені), та потім…я заснула знову, бо сииииильно втомилась вчора ввечері, та думала, що вони дивляться жахи на телевізорі (бо обожнюють жахи та фільми в загалом), ну із-за цього я спокійно заснула.*

*Сьогодні прокидаюсь та йду до кухні, та бачу таке:*

*Мої батьки лежать на підлозі, з відкритими очима та ротом. Моя мама лежить на спині, а мій тато на животі. З їхніх ротів текла й тече якась червона речовина. Якщо чесно, я ніколи не бачила таку речовину в моєму житті, але це дивно. А ще, в них дірки біля сердець. Та на підлозі також була ця дивна речовина. Я думала, що це знову якийсь смішний жарт від моїх батьків, але коли я тато й маму трясла, вони не рухали. Я так робила (я так гадаю) десь 10 хвилин, але ніякої відповіді. Я памʼятаю, що мені тато говорив: "Якщо щось дивне або страшне сталось, дзвони у 103", тому я зразу ж побігла за маминим телефоном та подзвонила у цей номер.*

*Через 30-40 хвилин, приїхала швидка допомога. Одна група пішла перевіряти моїх батьків, а інші перевіряти мене (чи не поранена я). Знову ж через 20-30 хвилин, швидка допомога (й поліція, яка потім приїхала) зрозуміли, у чому справа, та розповіли мені:*

*-"Вибач, дитино, але твої батьки померли", а я тоді не зрозуміла, що таке смерть, тому й спитала. І таку відповідь отримала:*

*-"Смерть це..коли люди або через вік, або через нещасний випадок засинають назавжди на летять у краще місце, яке називається рай". Та зрозумівши, що я більше не зможу з ними розмовляти, я почала плакати. Мені було дуже боляче знати, що жарт батьків це страшний та сумний нещасний випадок. Зараз я сиджу у госпіталі, бо думають, що зі мною робити (це я почула від підслуховування)*

*Майбутній собі: Я надіюсь, що скоро дізнаюся більше про нещасний випадок, й надіюсь, що ментально зможу це переварити та витримати. Ну й гарного дня тобі!!"*

*"Ст.5: Нова школа, нові друзі! (14 січня, 2013)*

*Знову привітики вам, читачі й історики!*

*Після малесенького відпочинку в госпіталі (бо думали що зі мною робити), мене привезли назад додому, вирішивши що я сама буду жити, але до мене мої сусіди будуть приходити та допомагати мені жити далі у моїй хатинці. Мого сусіда звуть пан Кирил. Він з Харкову, одружений (але її дружина полетіла до Германії по роботі), та мав доньку- Катерина. Гарна дівчина, якій вже 7 років, має коротке каштанове волосся й карі очі, завжди носила посмішку на обличчі та носила малесеньку пластикову корону жовтого кольору. Вона дуже привітлива, щаслива, гарна, життєрадісна, і ми просто найкращі подруги!*

*Сьогодні ми знаю поїхали до школи (для мене це нова школа, але Катерина вже там давно вчиться). Школа ДУЖЕ ВЕЛИКА ТА КРАСИВА! Неначе у фільмах! Усі були здивовані коли мене побачили, але всеодно були раді, Я подружилась вже ще з 2 дівчатками: Кіра й Міка х. Міка прилетіла з Японії, а Кіра також з України! Хоч мені там трохи спочатку було зрозуміти допроси що йдеться мова на уроках, мені мої нові подруги допомагали! Я ЇХ ТАК ОБОЖНЮЮ! Але є 2 хлопця, які до менепогано ставляться: Нілсон та Майлс..Я чула, що їм обом по 14, та вони у 8 класі (ця школа була з першого по восьмий клас. Я була в першому) .Але нічого, я надіюсь що я з ними також зможу подружитись!*

*Майбутній мені: Надіюсь, що ти вже краще зрозумієш англійську, подружишся з УСІМА людьми у школі (особливо з цими 2 хлопцями) ну й гарного тобі навчання!!!"*

*"Ст.6: День народження!!! (20 січня, 2013)*

*Привіт читачі й історики!*

*Вгадайде що? СЬОГОДНІ В МЕНЕ ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ! І тепер мені не 6, а 7!! Я така рада! Та й мої однолітки також! Ну розказую як все пройшло:*

*Прокинулась я десь о 7 годині ранку (бо пʼятниця та сьогодні була ще школа). Ну як завжди: поїла, переодяглася та підготувала свій рюкзак. Та чую, що хтось мені подзвонив у двері. Це була Катерина! Та вона тримала подарунок для мене!! Я відкрила двері, та так сильно її обійняла, що вона не могла дихати. Вона мені подарувала ще один блокнот, багато олівців та акварельні фарби. Та ще, найцікавіше: намисто з малесенькою пляшкою, кільце, зроблений з аметисту та браслет, зроблений з обсидіану та аметисту також. МЕНІ БУЛО ТАК ПРИЄМНО!*

*Коли прийшла з Катериною до школи, Міка й Кіра чекали мене біля входу зі своїми подарунками. Міка мені подарувала багато смаколиків, сережки та фотоапарат, а Кіра- відеокамеру, також смаколики та плюшеву іграшку ведмедика. Я ЦЬОГО ВЕДМЕДИКА ТАК ОБОЖНЮЮ!! Я його назвала Brownie Деякі інші друзі також привітали мене з днем народження (навіть старшокласники) але деякі (як Майсл та Нілсон) проігнорували, неначе це якийсь жарт..Але нічого страшного!*

*А ввечері, я, Катерина, Кіра й Міка поїхали до піцерії, там де ми відсвяткували моє день народження! Мені потім торт принесли та заспівали пісню. Я побажала..стоп, я не буду говорити! Бо якщо розповім, то моє бажання не станеться! Ну й ввечері я поїхала додому. ЦЕЙ ДЕНЬ БУВ НАЙКРАЩИЙ В МОЄМУ ЖИТТІ!*

*Ну майбутній собі: надіюсь, що наступного року, в тебе буде таке ж саме день народження, як і сьогодні та гарного року!!"*

*(Почерк з сторінки 7 почав ставати неохайним та показував..переляк в кожному слові. Було декілька краплин крові на сторінці 7)*

*Я не бачу. Не бачу нічого своїм лівим оком. Мені боляче, жахливо боляче. По моєму обличчі тече червона дивна рідина, яку я бачила коли мої батьки лежали вдома. Я зараз ледве пишу. Відчуття, що впаду. Але я помітила, що Майлста Нілсон..тримали око. \*\*Моє око..МОЄ ОКО!? УЛЮБЛЕНЕ ГОЛУБЕ ЯК НЕБО ОКО!?\*\* Нілсон тримав його в руках, сміявся із Майлсом. Його руки були в червоній рідині. Вони потім втекли. Втекли і я не знаю куди.. Я боюсь заснути як мої батьки. Мене Кат-*

*(далі була довга лінія. Мабуть реально вирубилась. Наспупні сторінки були вже більш-менш охайними)*

*"Ст.8: Змінення" (17 березня, 2013)*

*Прокидаюсь я в госпіталі, лежу на ліжку, але одним оком нічого не бачу, та ц взагалі все погано бачила. Голова болить, у вухах пищить, щось біпає, чується сміх Нілсона та Майлса в моїй голові..Перше, що я нарешті побачила, так це доктора, який перевіряв моє здоровʼя, і як я очікувала, він мене спитав: "Як ти?"*

*Я була здивована, що американський доктор (якого, доречі, звали Данієль) знав українську, та по акценту я справді подумала що це українець (але я потім дізналась, що Данієль з Мінесоти). Але я нічого не відповіла, нічогісінько. Неначе хтось мої вуста заклеїв клеєм або заліпив скотчем. Я просто дивилась на нього й дивилась, перелякана, втомлена, зіниці тремтіли й бігали туди сюди. Доктор помітив це та вирішив спитати мене інше питання:*

*"Ти знаєш де твої батьки? Ти ж..памʼятаєш їх, чи не так? Твоя матір та батько?.."-він спитав мене, трохи стривожено. Трохи помовчавши, та поглядаючи на свою руку, на якому була подряпина, я тихо відповіла, що вони мертві, та що їх вбили і оди мені було 6. Хоч і зір у мене тоді поки що поганим, але я відчула, що Данієль був здивований, та йому стало сумно.*

*"Вибач, що так в тебе склалось, Наомі"- Данієль сказав,- "Хоч у мене такого й не бувало, але я можу зрозуміти, наскільки це важко пережити..Ще й 6 років, коли ти ще така мала..". Данієль почав гладити мене по голові, його ніжний дотик на диво, заспокоїв мене, мою душу, та моє серце. "Хоч ти тут ще будеш сидіти 3 або 4 місяців..мабуть більше, я й сам не знаю…я спробую тобі допомогти. Ну, щоб підняти тобі настрій, гаразд, мала?". Я кивнула, навіть якщо я не сильно йому ще довіряю, я знала, що це буде краще для мене. Перед тим, як йому треба було піти по його справах, він прибрав щось з мого ока та наліпив..леобанат? Чи леобант, я сама забула..*

*До мене потім завітали Катерина, Міка й Кіра, і вони хоча б допомогли забути що сталось зі мною:подарували мені подарунків, розказали, що сталось потім з Нілсоном та Майлсом (їх вигнали зі школи, а батьки покарали жорстоко, та надали їм прочуханів), й потім багато танцювали, співали, та веселились.. :)*

*(під цією сторінкою були намальовані дівчата, які обіймали один одного, та знизу, під малюнком, було написано іншим почерком: від Катерини Флеймс)*

"Ст. 9: Данієль Seer та його дивовижна лабораторія"(28 березня, 2013)

Що ж, майже вже 2 неділі сиджу в госпіталі, та на диво, мені тут весело. Не через те, що тут смачна їжа, добрі пацієнти та доктори, та мені дають корисні цукерки..хоча, це також приємно. Мені подобається сидіти в цьому госпіталі через Данієля. Данієль Seer: доктор, про якого я розказувала на восьмій сторінці!

Діанієль не тільки веселий, добрий доктор, який кожен день перевіряє моє фізичне та психічне становище, робите зі мною паперові зірки, та інколи, дарує мені грушки або браслетики, але він також й цікавий вчений. Але коли він вчений, він ЗОВСІМ інша людина..або чи можна мені його враховувати людиною? Я б так, на диво, не сказала б!

Вчора, я з ним йшли до його СЕКРЕТНОЇ ЛАБОРАТОРІЇ! Але перед тим, як ми зайшли туди, Данієль попросив мене, щоб я тримала це як секрет. Я, звичайно ж, вмію тримати секрети, тому я кивнула! Коли зайшли, я (по перше) була в шоці від лабораторії, яка була дуже великою, та потім від Данієля, у якого голова стала..один великим оком!? Прикиньте!? Замість голови, велике око, яке левітувало над його тілом, та малесенькі крила, у яких пірʼя (та самі крила) були пошкоджені. Данієль був здивований, що я не злякалась його, та не почала тікати, та назвав мене "хоробрим воїном". Я нічого не говорила, а просто посміхалася на кивала.

А, трохи про лабораторію: вхід до лабораторії неможливо знайти, коли заходиш, можна було помітити багато дверей, та на стінах були дитячі малюнки. Хоч і місцевість виглядала життєрадісною, але мене щось..лякало та дивувало..сильно. Якщо пройти прямо, то можна побачити різнокольорову площадку, де веселились різноманітні створіння. Я їх боялась, але коли мені Данієль сказав, що вони дружелюбні та не хочуть задавати шкоди, то я пішла знайомитись з ними. Деякі не розуміли української, а деякі трошки знали