Tronpretendent av Tussarix

**Tronpretendent av Tussarix** er en keisertittel båret av en person som ikke besitter tronen i Tussarix. Tittelen bærer ikke et offisielt preg som pretendentene til Jipsirs trone etter revolusjonen. Enkelte individer gjorde imidlertid krav på tronen offisielt, og innledet konflikter for å få den.

Ofte fantes det flere tronpretendenter på samme tid, og under Rix-krigene forsøkte Rikskansleren og kronprinsen av Tussarix å gjøre krav på tronen.

## **Rix-krigene**

*Utdypende artikkel: Rix-krigene*

I løpet av perioden kjent som Rix-krigene, var det flere individer som gjorde krav på tronen i Tussarix. Keiserhuset prøvde å gifte seg inn hos rikskansleren for å få slutt på konflikten, men ettersom makten aldri var sikker i Podarix hadde fredstraktatene avløst hverandre – den ene etter den andre.

### **Guillaume Fairtom**

Under den lesbiske keiserinne Montansier, var adelsmenn usikre på hvem som skulle arve tronen etter henne. Det var mange slektninger å velge av, men ingen virket egnet. Keiserinnen nektet å gifte seg med noen, og holdt posisjonen som monark ene og alene; hun ville ha det slik helt fram til sin død. Guvernøren av Le Ryxân handlet imidlertid under nesen på sin monark, og ga husly til podarske spioner. Han fôret dem med statshemmeligheter, og la til rette for en landing i Lulan sammen med grevinnen av Elbée. Rikskansler Guillaume Fairtom var et inngiftet medlem av keiserhuset, men langt tilbake. Han hadde imidlertid popularitet og – i guvernørens øyne – alle de forutsetninger Montansier ikke hadde for å styre. Mens hun levde et utsvevende liv med hoffets kvinner, var Guillaume en familiefar som hadde stor oppslutning blant kanslerne i Podarix. Som seierherre kunne han dessuten få slutt på Rix-krigene – noe Montansier viste null interesse i å gjøre.

Konspirasjonen ble avdekket før den kunne bære frukter. Guvernørens egen sekretær Armand du Ville Juno snek seg inn til keiserpalasset gjennom Champs-Mobile-Thierry og leverte en rekke brev til keiserinnen. Etter en audiens med henne, havnet Armand i keiserinnens nåde. I det som senere er blitt kjent som Comédie la Capitale-skandalen, ble guvernøren og de podarske spionene arrestert og bragt til La Fortresse og torturert. De ga fra seg informasjonen om planen å invadere Lulan, og at Guillaume var underveis. Spionene ble sammen med guvernøren henrettet på åpen plass i hovedstaden, og tropper samlet til forsvaret av byen. Med hjelp av Armand ble hendelsen malt i propaganda som at invasjonen skjedde på bakgrunn av en illegitim tronpretendent ønsket å stjele tronen, og ville påtvinge den podarske kultur på tusarene.

Etter insettelsen av Armand som keiserrikets visekansler, drev han propaganda for keiserinnen og samlet tropper for å stå mot Guillaume. Grevinnen av Elbée var blitt arrestert og overtalt til å forråde rikskansleren og støtte keiserinnen. Troppene inntok byen uten et slag, og søkte ly i alle hus. Armand ønsket podarene å legge til kai: innbyggerne skulle juble og lage feststemning.

Da dagen kom, fulgte Armand med som grevinnens anstand for å forsikre at hun fulgte ordre. Han hadde gitt henne en gift om morgenen dagen Guillaume landet i Lulan, og hun hadde nøyaktig én dag på seg før hun ville få et hjerteattak – dette var i realiteten en løgn, bare for å få grevinnen med på spillet. Hun brakte rikskansleren til palasset sitt i byen, og viste ham inn i storsalen. Under ordvekslingen kom invasjonen opp, og Guillaume avslørte sine sanne intensjoner; med det rettet Armand en pistol mot hodet hans. Spillet var over, og keiserinnen og hennes soldater trådde frem fra portierene. De resterende hadde gått ut i byen, og jubelen var blitt erstattet med kampskrik: Guillaume hadde imidlertid ikke hørt forskjellen, og troppene ved grevinnens palass var alle blitt myrdet.

Tronpretendenten ble kledd naken og tvunget til å gå gjennom byen i den kalde januarluften for å vise at han hadde mislykket. Blodet fløt fremdeles i gatene, og enkelte borgere kastet de falnes blod på ham. Da han hadde gått gjennom hele byen, ble han ledet til fots tilbake til Le Ryxân – ettersom elven var frosset – fremdeles naken. I hovedstaden ble han satt til spott og spe på Place de Justice i en gapestokk. Her ble han, på ordre av keiserinnen, dynket med kaldt vann to ganger til dagen for å gjøre ham kaldere. Det var en langsom og pinefull død.

### **Mariekrigen**

Under Mariekrigen fantes det få til ingen tronpretendenter av Tussarix. Keiserinne Marie I og hennes hoff hadde sørget for å innsmigre seg hos keiserfamiliens fjerne slektninger og myrdet dem da Marie besteg tronen etter Montansiers død. Ved Maries død – som han selv iscenesatte – tok Armand setet som statsoverhode. Innen denne tiden hadde fyrstene og hertugene satt spioner ved hoffet, og de visste godt at dette var et knep for kansleren å sikre seg posisjonen. Kort tid etter var kansleren funnet død i sine gemakker på det kongelige slottet. Med kanslerens død sto nasjonen uten et reelt statsoverhode.

Maxence Montagnards – en fjern slektning av Montansier – gjorde krav på tronen, men tok aldri tittelen som tronpretendent. I mellomtiden utropte en ung fyrste seg som den neste keiseren, og dermed en offisiell tronpretendent – noe ingen av de ledende adelsklanene syntes noe om. Mariekrigen var i gang, og varte i ni år før Édmound Qancey ble valgt som den nye keiseren av seiersherrene.

## **Eksilprinsen og Rikskansleren**

en tusarsk keisertittel som ble først tatt i bruk av Viesaine Qancey da han gjorde krav på den tusarske tronen i eksil i Le-Pied-Royal.

## **Den tusarske arvefølgekrigen**

Da Paul IX av Tussarix døde uten legitime arvinger, ble høytstående adelsmenn rådville. De ønsket ikke en utenlandsk monark som Magdaleine Hasenkamper, ei heller Fernande Isidore som var adoptivdatter og ikke noe krav på tronen over hodet. I den korte tiden Samveldet og Territorialhøyden hersket over Tussarix, bar Magdaleine den uoffisielle tittelen av tronpretendent – hun bar den offisielle tittelen "keiserinne". Fernande tok imidlertid tittelen offisielt for å sikre seg setet og samle støtte under arvefølgekrigen. Andre uoffisielle tronpretendenter var Humbert Qancey og hans familie, andre medlemmer av huset Hasenkamper, hertuginne Antoinette Jeannot av Ipastor og kongehuset Velçonye.