Водне дихання

**Водне дихання** — книга, написана Галіель Мірм.

## Текст

Він йшов по сухих, людних вулицях Бал Фелу, радіючи, що навколо стільки незнайомців. На пристанях Вівека він не відчував такої свободи. Там знали, що він контрабандист, але тут він міг бути ким завгодно. Наприклад, коробейником. Або учнем. Деякі навіть штовхалися, проходячи повз, як би кажучи: «Ми б навіть не подумали бути настільки неввічливими, але знай, тобі тут не місце».

Він не знайшов Серін Релас у жодній з таверн, але був впевнений, що вона десь тут — може, зникла за віконцем знімної квартири або копається в який-небудь купі гною в пошуках екзотичного інгредієнта для того чи іншого заклинання. Він мало знав про заняття чародійок, крім того, що вони завжди займаються чимось незвичайним. Через це упередження він мало не пройшов повз стару данмерку, яка пила воду з колодязя. Це було надто буденно, але по її вигляду він здогадався, що це і є Серін Релас, велика чарівниця.

— Я дам тобі золото, — звернувся він до її спини, — якщо ти навчиш мене таємниці водного дихання.

Вона повернулася, і широка посмішка оживила її зморшкувате обличчя.

— Я не дихаю нею, синку. Просто п'ю.

— Не глузуй, — сухо сказав він. — Або ти Серін Релас і навчиш мене заклинанню водного дихання, або це не ти. Ось всі можливі варіанти.

— Якщо ти маєш намір вчитися дихати водою, тобі доведеться навчитися бачити набагато більше можливих варіантів, ніж ці, синку. Школа Зміни побудована на варіантах, зміні шаблонів, перетворення речей в те, чим вони могли б бути. Може, я не Серін Релас, але навчити тебе дихати водою можу, — вона витерла рот. — Або, може, я Серін і не стану вчити. Або, може, я можу навчити тебе дихати під водою, але ти сам не зможеш вчитися.

— Я навчуся — він відповів просто.

— Чому б тобі просто не придбати заклинання або зілля водного дихання у Гільдії магів? — запитала вона. — Так зазвичай і роблять.

— Вони недостатньо сильні, — сказав той. — Мені треба пробути під водою тривалий час. Я заплачу тобі, скільки попросиш, але давай обійдемося без зайвих питань. Мені сказали, що ти можеш мене навчити.

— Як тебе звати, синку?

— Це вже питання, — відгукнувся він. Його звали Таріен Вінлот, але у Вівеку його називали Збирач. Робота його полягала у тому, щоб збирати відсоток з добра, який контрабандисти привозили у порт, і відносити його місцевому ватажкові Камонна Тонг. З цього відсотка він отримував відсоток собі. Виходило у результаті вкрай мало. Золота у нього самого було ледь-ледь, і все, що було, він віддав Серін Релас.

Заняття почалися в той же день. Чародійка привела свого учня, якого кликала просто «синок», на мілину біля моря.

— Я навчу тебе сильному заклинанню водного дихання, — сказала вона. — Але ти повинен оволодіти ним на вищому рівні. Як і з будь-якими іншими заклинаннями і навичками, чим більше тренуєшся, тим краще виходить. Але і цього мало. Щоб досягти справжньої майстерності, необхідно розуміти, як це діє. Щоб удар клинка був ідеальним, недостатньо просто його виконати — потрібно ще розуміти, що ти робиш і навіщо.

— Це і так очевидно, — сказав Таріен.

— Так, очевидно, — повторила Серін, закривши очі. — Але усі заклинання Зміни виходять з неочевидного. Нескінченні варіанти, розколювання неба, поглинання простору, танці з часом, підпалювання льоду, віра в те, що уява може стати реальністю. Ти повинен пізнати космічні закони і переступити їх.

— Звучить… вельми складно, — зауважив Таріен, намагаючись зберегти безпристрасний вираз обличчя.

Серін вказала на маленьких сріблястих рибок, що снують біля поверхні води:

— Їм так не здається. Вони дихають водою без всяких проблем.

— Але це і не магія>7MB!.

— Синку, я як раз намагаюся тобі пояснити, що це вона і є.

Протягом декількох тижнів Серін муштрувала свого учня, і чим краще він розумів, що він робить, і чим більше практикувався, тим довше він міг дихати під водою. Коли він зрозумів, що може зробити дію заклинання настільки тривалим, наскільки йому потрібно, він подякував чарівниці і розпрощався з нею.

— У мене залишився для тебе останній урок, — сказала вона. — Ти повинен зрозуміти, що одного бажання мало. Рано чи пізно речі повернуться в своє звичне русло, і заклинання вичерпається, наскільки би велике не була твоя майстерність і бажання зворотного.

— Я із задоволенням обійдуся без цього уроку, — сказав він й тут же відправився назад у Вівек, до якого було недалеко.

На пристанях все було як і раніше — ті ж запахи, ті ж звуки, ті ж типи. Приятелі розповіли йому, що його бос знайшов нового «збирача». Вони все ще чекали контрабандистського корабля «Мородранг», але вже перестали сподіватися, що коли-небудь його побачать. Таріен знав, що ніхто й не побачить. Він сам, давним-давно, бачив з пристані, як корабель пішов на дно.

Безмісячною ніччю він прочитав своє заклинання й пірнув у биткі бузкові хвилі. Він невпинно думав про світ ймовірностей, що книжки можуть співати, що зелений був синім, що вода була повітрям, що з кожним гребком й поштовхом він ставав все ближче до повного скарбів затонулого корабля. Просуваючись все глибше, він відчував, як магія огортає його. Попереду він уже бачив примарну тінь «Мородранга», щогла його погойдувалася від сильних підводних потоків, ніби від вітру.

Також він відчув, що його заклинання йде на спад. Він міг продовжити змінювати реальність лише на час, потрібний для повернення на поверхню, але досягти корабля не міг.

Наступної ночі він пірнув знову, й на цей раз заклинання вийшло сильнішим. Він як слід розгледів занесену мулом посудину. У корпусі зяяла пробоїна, нанесена зіткненням з рифом. Усередині заклично мерехтіло золото. Але він знову відчув, як реальність повертається на своє місце, й був змушений спливти.

На третю ніч він доплив до середньої палуби й побачив трупи матросів. Осклілі очі випиналися з орбіт, роти широко розкрилися. Якщо б тільки вони знали заклинання, промайнула у його голові думка, але у більшій мірі його займало золото на підлозі, що висипалось з розбитих ящиків. Він думав набрати у кишені стільки, скільки зможе забрати, але тут помітив міцний залізний ящик, вигляд якого обіцяв цінніші скарби.

На стіні висів набір ключів. Він по черзі спробував кожен й спробував відкрити ящик, але жоден з них не підійшов. Місце одного ключа, однак, було порожнє. Таріен озирнувся. Де б він міг бути? Його погляд зупинився на одному з матросів, застиглому у танці смерті недалеко від ящика й щось затиснувши у руці. Це був ключ. Очевидно, коли корабель почав тонути, матрос кинувся до залізного ящика. Що б там не було, це щось дуже цінне.

Таріен забрав ключ у матроса й відкрив ящик. Він виявився повний скляних осколків. Він покопався всередині й намацав щось ціле — це виявилися дві пляшки з якимось вином. Він посміхнувся, подумавши про божевілля жалюгідного алкоголіка. Ось що представляло для матроса найбільшу цінність з усіх скарбів «Мородранга».

І тут, раптово, до Таріена Вінлота підступила реальність.

Захопившись, він випустив з уваги, що його заклинання не буде тривати вічно й все у кінці кінців повернеться на свої місця. Він втратив здатність дихати водою. На спливання не залишалося часу. Ні на що не залишалося часу. Він вдихнув, й холодна солона вода заповнила його легені.

Кілька днів по тому контрабандисти, які працювали на пристані, виявили утопленика — колишнього збирача. Самі по собі утопленики у Вівеку були звичним явищем, але ще довго моряки обговорювали цю історію за кухлем фліну, задаючись питанням, як це бідолаха примудрився потонути з двома пляшками зілля водного дихання в руках.