Hopeaharja

*Tämän on keksinyt ja kirjoittanut Kastanjakäpälä.*

### Takakansiteksti:

Vuosi sitten sattunut ratsastusonnettomuus sai Islan vetäytymään lajistaan ja hiljentymään lopullisesti. Hänen vanhemmat katsovat parhaaksi muuttaa pois, uudelle alueelle ja uuteen kaupunkiin, jättää menneet pois. Mutta mennyt seuraa Islaa tämän mielessä, pakoon muistoiltaan hän ei pääse.

Sattumalta Isla törmää vapaana laukkaavaan hevoseen, ja ottaa sen kiinni. Ehkä hänen pitäisi vain pysähtyä, lopettaa onnettomuuden muistojen pakoon juokseminen ja kohdata ne?

### Joitakin keskeisiä hahmoja

Isla - hoikka, pitkät ruskeat hiukset omaava vihreäsilmäinen tyttö

Maria - lyhyt, punaiseksi värjätyt hiukset omaava nainen; **Lehtikummun Ratsutallin** omistaja

Alina - vaaleahiuksinen, ruskeasilmäinen tyttö

Assi - mustat, keskipitkät hiukset omaava nainen; **Islan** äiti

Jukka - ruskeat, lyhyet hiukset omaava mies; **Islan** isä

Emil - mustahiuksinen poika; **Islan** pikkuveli

## Luku 1.

Soratien kahina kuului sisälle halvan, vanhaan autoon. Isla kaivoi repustaan kuulokkeet ja laittoi musiikin soimaan. Hän ei jaksanut enään Iskelmän samaa soittolistaa, joka kähisi radiossa hänen vanhempiensa laulaessa mukana. Isla huokaisi ja katsoi ulos ikkunasta. Muutto ei ollut vanhempien paras idea viimeiseen kymmeneen vuoteen. Mitä he oikein ajattelivat? Koko Islan sosiaalinen elämä jäi Helsinkiin ja nyt hän joutui toiselle puolelle Suomea. Täyteen pakattu auto ei helpottanut Islan kurjaa oloa yhtään. Hän vihasi ahtaita paikkoja.

Hänen pikkuveljensä Emil ei ollut moksiskaan. Tämä tuijotteli puhelintaan puoliksi unessa oleva kissa sylissään. Niin, ja mitäköhän Viirukin ajatteli? Kissa parka ei osannut ajatellakkaan että enään ei pystyisi katsella maisemia kerrostalon ikkunasta. Isla painoi päänsä ikkunan likaista lasia vasten. Mitäköhän Nestor ajattelisi, jos saisi tietää, että Isla oli lähtenyt? Kiltti, suloinen rautias poniruuna Nestor. Islan upea, maailman paras Nestor.

Mutta ei, Nestor ei ollut enään täällä, se oli kaikki Islan syytä. Se tarvitsi vain yhden harha-askeleen esteen jälkeen ja kaksi pientä murtumaa. Isla tunsi kyynelien purkautuvan silmiinsä ja räpytteli ne äkkiä pois. Nestor on poissa. Niin oli myös hänen oma henkinen elämänsä. Turha sitä oli enään miettiä.

"Ollaanko me kohta perillä?" Emil keskeytti Islan ajattelun kovaäänisellä kysymyksellään. Viiru nosti päänsä, venytteli, ja kapusi sitten syvemmälle pojan syliin. Islan isä Jukka vilkaisi poikaansa ja vastasi sitten: "enään puoli tuntia."

Islan äiti Assi kääntyi ympäri, hiljensi suhisevaa radiota ja tökkäsi Islaa kyynerpäähän. "Kuulitko? Enään puoli tuntia! Sitten olemme perillä uudessa kodissamme." Isla murahti vastaukseksi ja katsoi sitten takaisin ulos ikkunasta. Ei enään hevosia.

Pian koivupuumetsä heidän ympärillään vaihtui suuriksi laitumiksi ja pelloiksi, siellä täällä asuttuihin taloihin. He ajoivat peremmälle kohti kaupunkia ja lopulta olivat ympäröimänä pienen paikalliskylän asutuksia ja rakennuksia. Lopulta kuitenkin he jatkoivat matkaansa ulos kaupungista, ja Isla huomasi heidän kääntyvän pienelle hiekkatielle. *Nukahdin varmaan,* Isla mietti ja haukotteli.

"Olemmeko me nyt perillä?" Emil kysyi malttamattomana. "Perillä ollaan", Jukka vastasi ja parkkeerasi auton pienen, keltaisen omakotitalon eteen. Isla katseli taloa. Se vaikutti vanhalta. *No jaa, kaipa tämä kelpaa.* Hän avasi auton oven ja nosti reppunsa autosta. Hänen vanhempansa purkasivat tavaraa auton takakontista ja Emil loikkasi ulos autosta Viiru roikkuen tämän sylissä.

"Mulle isoin huone!" Emil kiljaisi ja kiiruhti talon sisään. Isla seurasi perässä. Hän nousi terassin vanhaat, puiset portaat ja raotti valkoista ovea, mistä Emil oli sisälle juossut. Hän pujahti sisään. Pieneen eteiseen oltiin keretty tuoda kenkähyllykkö ja naulakko. Isla riisui kenkänsä ja jätti ne kenkähyllyyn. Sitten hän jatkoi matkaansa peremmälle. Oikealla oli pieni olohuone, josta pääsi keittiöön. Olohuoneessa oli vain heidän ruskea nahkasohva ja ikkunat, joista paistoi sisään kirkasta auringonvaloa. Keittiökään ei ollut sen kummempi. Näytti samalta kuin heidän vanhassa asunnossaan.

Isla meni takaisin eteiseen ja nousi sitten portaita ylös yläkertaan. Siellä oli kolme makuuhuonetta, joista toisiksi isoimpaan Emil oli mennyt. Isla siristi silmiään pikkuveljelleen. Emil kaivoi reppuaan ja nosti sitten repustaan pehmolelun, jonka kuuluisi varmaan esittää krokotiiliä.

"Tämä on minun huoneeni!" Emil sanoi virnistäen Islalle.

"Ulos." Isla ärähti. "Täällä on minun huonekalunikin." Emil kummastui ja katsoi vieressään olevaa sänkyä. Tämä näytti pettyneeltä laahustaessaan ulos huoneesta. "Aina minä menen pienimpään huoneeseen", Emil mutisi Islan ohi kävellessään. Isla sulki oven perässään ja heitti sitten sängylleen reppunsa. Hän suoristi kudotun maton, joka oli ollut vinossa.

Isla kaivoi puhelimensa taskustaan ja kävi makaamaan sängylleen. Puhelimella näkyi viesti Veeralta, hänen ystävältään. *Hei Isla, missä olet? Yritin koputtaa oveen mutta kukaan ei tullut avaamaan.*

*Me muutimme huitsin nevadaan. Jonnekin Keski-Suomeen. Emme kaiketi enään sitten näe.* Isla vastasi ja sulki puhelimensa. Viiru oli kavunnut sängyn alta hänen syliinsä. Kissa kehräsi ja Isla rapsutti tätä surullisena. Kaikki jotenkin meni huonosti? Aivan kaikki. Ensin Nestor, hänen rakas Nestorinsa. Ja sitten piti muuttaa. Ihan kauheaa. Miksi piti käydä niin? Hän olisi voinut jättää hyppäämättä sen yhden pienen esteen vaikka ((KESKEN))