recursal/Fanatic-Fandom huggingface dataset:
Chalkedono susirinkimas

**Chalkedono susirinkimas** – Bažnyčios susirinkimas, vykęs 451 m. Chalkedone.

Susirinkimą sušaukė Bizantijos imperatorius Markianas. Buvo siekiama išspręsti Aleksandrijos ir Antiochijos teologų kristologinį ginčą, kuris vyko nuo Efezo susirinkimo (431 m.). Efezo sinode (449 m.) pripažintas Euticho mokymas ir atmesti popiežiaus Leono I Didžiojo kristologiniai teiginiai.

Chalkedono susirinkime dalyvavo apie 500 graikų vyskupų ir legatai iš Romos. Pasmerkė Nestorijaus mokymą apie dviasmenę Jėzaus Kristaus prigimtį ir Euticho monofizitinę doktriną. Paskelbė kristologinę dogmą – Jėzus Kristus yra vienas asmuo – tikras Dievas, gimęs prieš visus amžius iš Tėvo, ir tikras žmogus, gimęs iš Mergelės Marijos, Dievo Gimdytojos, – dviejų nesusipynusių, nekintamų, nedalomų, neišskiriamų dieviškosios ir žmogiškosios prigimčių, kurių savitumas išlieka viename asmenyje ir vienoje hipostazėje. Šiai dogmai suformuluoti didžioji dalis teiginių paimta iš Nikėjos (325 m.) ir Konstantinopolio (381 m.) tikėjimo išpažinimų, dviejų Kirilo Aleksandriečio laiškų prieš Nestorijų, popiežiaus Leono I Didžiojo mokymo apie Jėzaus Kristaus visiškai dievišką ir drauge visiškai žmogišką prigimtis bei Kyro vyskupo Teodoreto dviejų Jėzaus Kristaus prigimčių vienybės formulės, apibūdinančios Dievo Gimdytojos sąvoką.

Susirinkimo dekretai buvo priimti kaip Bizantijos imperijos įstatymai, monofizitai jiems nepritarė (tai paskatino savarankiškų bažnyčios organizacijų Persijoje, Sirijoje, Armėnijoje atsiradimą). Siekta sustiprinti Bažnyčią kaip instituciją, praplėsti Jeruzalės (prijungus Palestinos vyskupijas), Konstantinopolio (prijungus Ponto, Azijos, Taršo teritorijas) patriarchatai. Paskelbta patriarchų sostų pirmumo eilė: Roma, Konstantinopolis (jo paskelbimui antruoju krikščionybės centru popiežius priešinosi), Aleksandrija, Antiochija ir Jeruzalė. Buvo reikalaujama vienuolių paklusnumo savo vyskupams, dvasininkams uždrausta dirbti Žemės ūkio darbus, imtis verslo.

## Šaltiniai

1. ↑ Chalkedono susirinkimas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Jozuės knyga

**Jozuės knyga** – yra penktoji Šventojo Rašto ir Tanacho knyga (dalis), kuri pavadinta jos pagrindinio veikėjo, žydų vedlio Jozuės vardu. Tai pirmoji knyga sekanti po Mozės Penkiagnygės, todėl yra tarsi žydų istorijos tęsinys. Dėl to, kai kuri mokslininkai, kritikai, pvz., Dillmanas, pirmas šešias knygas vadinama "šešiaknyge".

Jozuės knyga aprašo žydų tautos istoriją po Mozės mirties iki Jozuės mirties. Tai pirmoji Senojo Testamento istorinė knyga. Jozuė buvo karvedys, kuris vedė žydus į Pažadėtąją Žemę ir vadovavo jiems užkariaujant ją. Taigi, knygoje gausu pasakojimų apie šio karo įvykius.

Kartais ši knyga yra laikoma idealizuotu to laikotarpio žydų istorijos paveikslu.
Saliamonas

**Saliamonas** (hebr. *שְׁלֹמֹה* - "taikdarys") - karaliaus Dovydo ir Batšebos sūnus, trečias senovės Izraelio karalius. Jo karaliavimas pasižymėjo Izraelio karalystės valdžios, didybės ir įtakos suklestėjimu, po kurio sekė skilimas į dvi atskiras karalystes. Toli už karalystės ribų buvo girdėti apie Saliamono turtus, teisingumą ir išmintį.

Biblija pasakoja, kad kartą naktį Saliamonui apsireiškė Dievas ir pasiūlė jam prašyti visko ko nori. Saliamonas neprašė nei turtų, nei šlovės, nei ilgaamžiškumo, nei pergalės prieš priešus. Jis prašė dovanoti jam išmintį ir gabumą valdyti tautą. Dievui tai patiko ir Jis kartu pažadėjo Jam ir išmintį, ir turtus, ir šlovę, o jeigu jis vykdys Dievo įsakymus, tuomet ir ilgus gyvenimo metus. (Pirmoji Karalių knyga 3:4-15)
Biblija taip pat liudija, kad niekada nebuvo gimęs ir niekada negims toks išmintingas žmogus, kokiu buvo šis karalius.

Didžiausiu karaliaus Saliamono palikimu yra laikomas Šventyklos Dievui pastatymas (~966 m. iki Kr.), ko taip siekė ir kam ruošėsi jo tėvas Dovydas.

Savo karaliavimo metu Saliamonas nė karto nekariavo. Tik žengęs į sostą, jis aktyviai pradėjo stiprinti diplomatinius ryšius su Egiptu, veda faraono dukterį, atnaujina sąjungą su šiaurės kaimynu Finikijos karaliumi. Taip pat, matyt siekdamas užtikrinti taiką, ima sau į žmonas aplinkinių tautų kilmingąsias moteris.

Daugiausiai prieštaravimų kėlė karaliaus palankumas pagoniškiems kultams, kuriuos įvesdavo jo žmonos. Karaliui senstant, jo širdis "atšalo nuo Izraelio Dievo" ir jis pradėjo vis labiau pasiduoti savo žmonų įtakai.

Saliamonas karaliavo 40 metų. Savo gyvenimo pabaigoje, jis parašė Koheleto knygą, kurioje rašo, jog patyręs visus gyvenimo malonumus, įsitikino jog ne jie suteikia pilnatvės ir turinio gyvenimui, o Dievo baimė.

Saliamonas taip pat yra laikomas Giesmių Giesmės bei Patarlių knygos autoriumi.

Koranas taip pat skiria dėmesį karaliui Saliamonui, kur jo vardas įvardijamas kaip "Suleimanas". Vėliau didžiausiems arabų karaliams ir sultonams buvo suteikiamas suleimano titulas arba vardas.
Agatas

thumb|200px|Agatas

**Agatas** – brangakmenis, pamėgtas jau antikoje. Agato spalva simboliškai sieta su Mėnuliu arba su Merkurijaus planeta. Šio brangakmenio gyslose žmogus įžvelgė dievų mokslo pavidalus, laikė šį akmenį turinčiu magiškųjų galių.

Tikėta, kad agatas saugo nuo blogų orų, tramdo ir sugrąžina į krantus išsiliejusias upes, padeda per varžybas ir gali erotiškai stimuliuoti moteris. Ankstyvosios krikščionybės tekste „Physiologus“ pasakojama, kad perlų rinkėjai pririšdavo agatą ant siūlo ir nerdavo į jūrą. „Tada agatas prieina prie perlo ir nesitraukia.“ Pagal tą siūlą narai galėdavę atrasti perlus. Tai simboliškai susiejama su Jėzumi Kristumi, tačiau agatas reiškia ne jį, o Joną Krikštytoją, nes, kaip teigia „Physiologus“, jis parodęs dvasinį perlą sakydamas: „Štai Dievo avinėlis, kuris naikina pasaulio nuodėmę!“

Viduramžių gamtos tyrinėtojas Lonicerus, rašydamas, esą uždėtas ant miegančiojo galvos agatas suteikiąs labai įdomių įvairiausių sapnų, turėjo omenyje margą agato gyslotumą. Žanas de Mondevilis (Jean de Mandeville) priskyrė agatui sugebėjimą padaryti jo savininką dvasingą ir iškalbų. Pseudoalbertas Didysis (1581 m.) teigė, kad juodomis gyslomis išmargintas agatas padeda užgydyti žaizdas „ir suteikia jėgų širdžiai bei valdingą žmogų padaro malonų ir kievieną mylintį, taip pat gerai nusiteikusį ir gelbsti nemaloniais atvejais“.

## Šaltiniai

1. ↑ Hans Biedermann. Naujasis simbolių žodynas. Mintis. Vilnius, 2002 m. 14–15 psl.
Metodistai

**Metodistai** – protestantų atšaka, labai artima anglikonams, tačiau metodistų kultas ir dogmatika paprastesni. Metodistų bendruomenėje aukščiausia valdžia paprastai priklauso superintendantui, JAV – vyskupui. Aukščiausias šios protestantų atšakos Bažnyčios organas – kasmetinė konferencija. Metodistams būdingas dorovinis rigorizmas, metodiška religinė gyvensena. Daliai metodistų būdingos ekumeninės tendencijos.

Metodizmas atsirado Anglijoje XVIII a. I pusėje; atskilo nuo anglikonų. Pradžioje veikė kaip brolių Dž. ir Č. Veslių organizuotos misijų draugijos, kurių tikslas – stiprinti gyventojų religingumą, vėliau susiformavo į Bažnyčią (Amerikoje 1789 m. D. Britanijoje 1795 m.). 1881 m. buvo įsteigta pasaulinė metodistų taryba, kuri kas 10 m. šaukia pasaulines metodistų konferencijas.

## Šaltiniai

1. ↑ Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VII: Lietuvos-Mordvių. 443 psl.
Ezekielis

**Ezekielis** (hebr. *Y'ḥez'qel*) – vienas iš ST didžiųjų pranašų. Teigiama, kad jis buvęs kunigo Buzio sūnus, iki 597 pr. Kr. įvykusio Nabuchodonosaro įsiveržimo gyvenęs Jeruzalėje.

Kartu su karaliumi Jehojachinu bei kitais įžymiais žmonėmis buvo išvarytas į Babilonijos nelaisvę. Čia Ezekieliui leista turėti nuosavą namą ir gyventi žydų tremtinių kolonijoje Talabibe, kuris buvo įsikūręs Chobaro upės pakrantėje. Praėjus maždaug 4 metams Ezekielis buvo Dievo pašauktas pranašauti. Iki visiško Jeruzalės sugriovimo 586 pr. Kr. savo pranašystėmis daugiausia ragino žydus atgailauti, skelbė, jog už nepaklusnumą Dievui šie turį prašyti atleidimo.

Babiloniečiams sugriovus Jeruzalę, Ezekielis ėmė laukti tos dienos, kai Dievas leis žydams atstatyti miestą ir šventyklą.

## Šaltiniai

1. ↑ Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m., 200 psl.
Abhinavagupta

**Abhinavagupta** (gyveno X- XI a. Kašmyre) – hinduizmo teologas šaivas, scholastas, tantrikas.

Jam priskiriama apie 40 įvairaus žanro veikalų. Svarbesni: „Tantros nušvietimas“, kurio santrauka yra kūrinyje „Tantros syvai“, ir Utpaladevos veikalo „Viešpaties atpažinimo posmai“ komentarai – „Svarstymai“. Komentarai buvo svarbūs monistinio šaivizmo pratjabhidžnos mokyklai. Taip pat parašė knygą apie poetiką ir dramaturgiją „Dhvani nušvietimas“.

Savo estetiką grindė *rasa*, kurią tapatino su jogos meditacija. Pasak Abhinavaguptos, absoliutas yra grynoji sąmonė (čaitanja). Ji turi 2 aspektus: grynąją šviesą (prakasą) ir savimonę (vimarša). Išsivadavimas pasiekiamas, kai per Šivos malonę suvokiama tapatybė su absoliutu.

## Šaltiniai

1. ↑ Abhinavagupta. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Abraomas

thumb|right|250px|*Abraomas aukoja Izaoką*, dailininkas Laurent de LaHire (1650 m.).
**Abraomas** − žydų tautos patriarchas, anot Biblijos, kilęs iš Ūro miesto, įsikūrusio Eufrato pakrantėje. Dievas pažadėjo padaryti jį hebrajų tautos pradininku ir pavadino Abraomu (tautų tėvu). Ankstesnis jo vardas buvo Abramas. Abraomas daugelį metų gyveno su tėvu Tare ir trimis broliais. Abraomas vedė Sarą − savo įseserę. Tarė persikėlė su visa šeima iš Ūro į Haraną, esantį už šimto mylių į šiaurės vakarus. Šiame mieste Tarė mirė, o Abraomas buvo Dievo pašauktas keliauti į Kanaaną.

Abraomas pakluso Dievo kvietimui. Jis gyveno kaip klajoklis, keliavo iš vienos vietos į kita su savo avių ir galvijų kaimenėmis. Visur, kur tik apsistodavo, sukraudavo aukurą ir garbindavo Dievą. Kilęs badas privertė Abraomą trauktis į pietus, Egipto link. Tačiau Dievas liepė Abraomui grįžti į Kanaaną, kurį pažadėjo duoti naujajai tautai. Abraomui sulaukus senatvės, Sara vis dar neturėjo vaikų. Kaip tuo metu buvo įprasta, sūnų Abraomui pagimdė Saros tarnaitė Hagara. Tačiau, Biblijos teigimu, Izmaelis nebuvo Dievo žadėtasis palikuonis.

Senatvėje Abraomas ir Sara susilaukė sūnaus Izaoko, kuris, kaip rašoma Pradžios knygoje, buvo Dievo duotas. Iš jo turėjo kilti naujoji tauta. Dievas išbandęs Abraomo tikėjimą: liepęs nusivesti Izaoką ant tolimo kalno ir paaukoti. Abraomas pakluso, tikėdamasis, jog Dievas ištesės pažadą dėl sūnaus. Dievo angelas sulaikė Abraomą, kai šis jau buvo bežudąs savo sūnų. Vietoj jo buvo paaukotas avinas, įstrigęs erškėtyne. Po to Dievas Abraomui pakartojo pažadą iš jo padaryti didelę tautą.

Mirus žmonai Sarai, Abraomas pasiuntė tarną Eliezerą į Haraną, kad šis ten išrinktų Izaokui žmoną.

Po Saros mirties Abraomas vedė Keturą. Jai gimė Zimranas, Jokšanas, Medanas, Midjanas, Išbakas ir Šuahas.

Abraomas gyveno 175 metus.

## Šaltiniai

Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
Achazas

**Achazas** – Judėjos karalius (apie 732 – 716 pr. Kr.; nuo 735). Įvedė stabmeldiškas apeigas ir net paaukojo sūnų. Judėją užpuolus jungtinėms Izraelio ir Sirijos pajėgoms, buvo sumuštas. Nepaklausęs pranašo Izaijo patarimo, paprašė Asirijos karalių Tiglatpalasarą III pagalbos, už kurią ėmė jam tarnauti.

1. REDIRECT Šablonas:Biblijos-veikėjas-stub
Aklumas

**Aklumas** – ne tik nežinojimo ir „apakimo“, bet ir nešališkumo, atsidavimo likimo valiai simbolis, kai nekreipiama dėmesio į išorinį pasaulį, o vadovaujamasi tik „vidine šviesa“. Dėl šios priežasties Graikijoje tiek pranašai (Teiresijas), tiek talentingiausi poetai (Homeras) buvo įsivaizduojami akli. Be to, neretai užsimenama, kad aklieji regintys dievų paslaptis. Senovės Romoje Amoras (Kupidonas), kaip proto balso nepaisančios kūniškos meilės alegorija, dažnai vaizduotas užrištomis akimis.

Kaip teigiama evangelijose, Jėzus suteikė aklajam regėjimą. Izidorius Sevilietis (570–636 m.) protėvių nuopuolį suprato kaip apakinantį pasaulio aptemimą, kurį nutraukti galėjęs tik Kristaus nužengimas į žemę. Todėl viduramžiais žydiškumo personifikacija „sinagoga“ taip pat vaizduota su užrištomis akimis, nes ji atsisakanti regėti šventąją šviesą.

Užrištomis akimis įsivaizduota ir sėkmės deivė Fortūna, teisingumą įkūnijanti Justicija, nuosprendžius svarstanti „nepaisydama asmenų“.

Per priėmimo į masonus ritualą įžengiant į „šviesą“ itin svarbus momentas, kai nuo akių nuimamas raištis. Tai gilią prasmę turinti alegorija, kaip įveikti sumišimą anksčiau neregėjus aukštesniųjų vertybių. „1769 m. pirmą kartą Hamburge stojantiesiems buvo užrišamos akys. Gėtė nesileido užrišti akių, tik pasižadėjo per priėmimo ceremoniją, kol nebus leista, neatsimerkti“ (Lennhoff-Posner).

## Šaltiniai

1. ↑ Hans Biedermann. Naujasis simbolių žodynas. Mintis. Vilnius, 2002 m. 18–19 psl.
Natanas

**Natanas** - biblinis Dievo pranašas, gyvenęs karalių Dovydo ir Saliamono laikais ir tęsęs pranašo Samuelio veiklą.

Jis rašė Izraelio karalystės metraščius, aprašė Dovydo ir Saliamono gyvenimo istorijas.

Labiausiai žinomas iš kelių didesnių įvykių.
Jis buvo pranašas, apkaltinęs karalių Dovydą dėl jo paleistuvystės su Ūrijaus žmona Batšeba, o vėliau ir jo nužudymo. Dovydas graudžiai atgailavo už savo nuodėmę.
Natanas buvo pranašas, patepęs Saliamoną karaliavimui, o taip pat padėjęs jam įrengti Dievo Šventyklą bei paskirti tarnautojus.
Anchas

thumb|175px|Anchas

**Anchas**, **ankchas** – ąsotasis kryžius, lot. *crux ansata*. Tai vienas svarbiausių senovės egiptiečių simbolinių ženklų. Jis reiškia „gyvybę“. Taip pat tai gimdos, vaisingumo ir reprodukcijos simbolis, nes pagal egiptiečių hieroglifus anchas su kilpa viršuje reiškia gimdą.

Anchas atrodo kaip didžioji graikų raidė tau (T) su viršuje pridėta kilpa, atstojančia laikiklį. Nors dažniausiai anchas vaizduojamas dievų rankose arba, pagal Echnatono saulės religiją, kaip teikiantys gyvastį saulės spinduliai, – tačiau kartais vaizduojamas ir atskirai kaip reikmuo, kuris gali padėti pergyventi kūniškąją mirtį.

Ankstyvųjų krikščionių koptų laikais Egipte ąsotasis kryžius simbolizavo amžinąjį gyvenimą, kurį žmonėms suteikusi Jėzaus Kristaus mirties auka. Dėl raktą primenančios formos anchas laikytas ir „gyvybės“ arba „Nilo raktu“, simbolizuojančiu Izidės ir Ozyrio sąjungą. Pastaruoju metu ąsotasis kryžius tapo įvairių ezoterinių grupuočių emblema.

## Šaltiniai

1. ↑ Hans Biedermann. Naujasis simbolių žodynas. Mintis. Vilnius, 2002 m. 31 psl.
Vulgata

**Vulgata** (lot. *vulgatus* – „paprastas“, „visiems prieinamas“) – Biblijos vertimas į lotynų kalbą. Vulgata pirmą kartą išspausdinta 1450 m.

Romoje gyvenančiam vienuoliui Jeronimui popiežius Damazas I pavedė peržiūrėti ir pataisyti tuo metu paplitusį lotynišką D tekstą. Jeronimas iš naujo išvertė beveik visą kanoninį D tekstą iš originalo kalbų.

Reformacijos laikais kilus ginčams dėl to, kokie Senojo ir Naujojo testamentų tekstai turi sudaryti Katalikų Bažnyčios Kanoną, Tridento Susirinkimas 1546 m. balandžio 8 d. dekretu aprobavo oficialų Biblijos knygų sąrašą. Pagal šį sąrašą, Senąjį Testamentą sudaro 46 knygos (įtrauktos ir deuterokanoninės knygos), Naująjį Testamentą – 27 knygos. Stačiatikiai ir protestantai kanoninėmis pripažino tik protokanonines Senojo Testamento knygas. Po Tridento Susirinkimo dekreto Vulgatos tekstas dar ne kartą buvo koreguojamas. Popiežių Siksto V 1590 ir Klemenso VIII 1592 Vulgatos redakcijos laikomos autoritetingiausiomis.

Vulgatos teksto padalinimas į skyrius ir eilutes atsirado XIII a. Kardinolas Steponas Langtonas pirmasis suskirstė Vulgatą į skyrius, o eilutes lotyniškajame ir graikiškajame tekste pirmasis sunumeravo leidėjas iš Paryžiaus Roberas Etjenas (Steponas) 1548 ir 1551.

Vulgata ankstyvaisiais viduramžiais buvo verčiama į sirų, armėnų, gruzinų kalbas. Į senąją slavų kalbą pirmieji Vulgatą išvertė Kirilas ir Metodijus. 1499 m. išėjo pilnas rusiškas vertimas. Reformacijos laikais pasirodė Vulgatos vertimai į naująsias kalbas. Labiausiai paplito M. Liuterio vertimas iš hebrajų kalbos į vokiečių kalbą (išspausdintas 1534), kurį protestantai laiko oficialiu.

## Šaltiniai

1. ↑ http://kazkas.kobra.ktu.lt/index.php?sid=18a5dafe561de2c9abeaba3963332ff1&Nr=12927
Jokūbas

**Jokūbas** (hebr. יַעֲקֹב) - žydų vardas, kildinamas iš hebrajiško žodžio, reiškiančio "pėdą". Pirmą kartą paminėtas Senajame Testamente, kaip Izaoko sūnus, kuris gimimo metu laikėsi už savo brolio-dvynio Ezavo pėdos (Pradžios 25:26).

Šventajame Rašte įžymiausi Jokūbai yra:

* Jokūbas (Patriarchas)

* Jokūbas (Jėzaus brolis)

* Jokūbas (Apaštalas)
Eliziejus

**Eliziejus** (hebr. אֱלִישַׁע – „Mano Dievas yra išgelbėjimas“) - biblinis Dievo pranašas ir stebukladaris, gyvenęs Izraelyje. Pranašo Elijo mokinys, tęsęs jo veiklą. Islame šis pranašas žinomas Alyasa vardu.

Eliziejus gimė Abel Meholos miestelyje žydo Šafato šeimoje. Dievas buvo paliepęs pranašui Elijui patepti po savęs pranašu Eliziejų (1 Karalių 19:16). Taigi Eliziejus tapo Elijaus mokiniu, kartu keliavo po šalį ir patarnavo. Kuomet Elijas jau žinojo, kad nedaug jam liko šioje žemėje, jis pasiūlė Eliziejui prašyti jo ko tik nori. Šis paprašė, kad Dievo Dvasios, kuri yra ant Elijo, ant jo būtų dvigubai. Elijas pažadėjo, kad tai išsipildys, jeigu jis matysiąs Elijo išėjimą iš šios žemės.
Eliziejui pasisekė pamatyti, kaip dangaus vežimai pakėlė Eliją į dangų, tad jis gavo dvigubos Elijo Dvasios.

Pranašas Eliziejus per savo gyvenimą padarė daug stebuklų. Apie juos galima perskaityti 2 Karalių knygos 4-7 skyriuose ir toliau.

Jis nugyveno iki gilios senatvės, o stebuklus darė net po savo mirties. Kartą keli vyrai gabeno laidoti mirusįjį, tačiau pamatę moabitų gaują, numetė numirėlį į Eliziejaus kapą, o patys pasislėpė. Tik nukritęs ant Eliziejaus kaulų, numirėlis atgijo ir atsistojo. Ši istorija aprašyta 2 Karalių knygos 13 skyriuje.
Tekstas:Nag Hammadi biblioteka/Griaustinis tobulas protas

VI,2 (13,1 – 21,32) GRIAUSTINIS: TOBULASIS PROTAS

Griaustinis: tobulas(is) protas

Aš buvau pasiųsta [tos] jėgos
Ir aš atėjau tiems, kurie galvoja apie mane
Ir aš atrasta tų, kurie ieško manęs
Pažvelkite į mane jūs, kas galvojate apie mane,
Ir kas klauso, išgirskite mane.
Jūs, tie, kas laukiate manęs, paimkite mane pas save.
Ir nevarykite manęs iš akių
Neleiskite,kad jūsų balsas neapkęstų manęs, nei klausa
žinokite mane visur ir visada
Saugokitės!
Nebūkite nežinančiais manęs

(Nes) aš esu pirma ir paskutinė.
Aš (esu) šlovinama ir niekinama
Aš esu nusidėjėlė ir šventoji
Aš žmona ir mergelė
Aš <motina> ir duktė
Aš savo motinos kūno dalys.
Aš bevaisė ir daug(el) yra jos sūnų.
Aš esu ta, kurios vedybos didingos
Ir aš neturėjau vyro.
Aš pribuvėja ir ta, kuri negimdo.
Aš paguoda savo gimdymo kančiose aš nuotaka ir jaunikis ir mano vyras yra tas, kuris pagimdė mane.
Aš savo palikuonio valdovė. Bet jis yra tas, kuris [pagimdė mane] iki laiko
Gimimo dieną ir jis– mano palikuonis laike
Ir mano jėga yra jo.
Aš jo jėgos atrama (jo) jaunystėje.
[Ir] jis– lazda mano senatvėje.
Ir ko jis bepanori– tai atsitinka man.
Aš tyla, kuri nesuvokiama
Ir mintis, kurios (pri)siminimas dažnas
Aš balsas, kurio garsas daugiabalsis
Ir žodi, kurio reikšmių daugybė
Aš ištarimas savo vardo

Kodėl jūs, kas neapkenčiate manęs, (ar) jūs mylite mane
92.7.9
Dievo karalystė

**Dievo karalystė** (judaizme ir krikščionybėje), **Dangaus karalystė** – išganymas, atpirkimas, būsimoji tvarka, Dievo valios ir galios viešpatavimas.

Dievo karalystė yra lemtingas Dievo į žmonijos istoriją įėjimas, iš blogio išlaisvinant nusidėjėlius ir kenčiančiuosius, kad šlovingai viešpatautų. Dievas, apreikšdamas save, visa atnaujina ir atkuria santykius tarp savęs ir žmonių. Etiniu požiūriu Dievo karalystės laukimas reiškia visišką paklusnumą Dievo valiai ir jo įsakymams (Įst 6, 4-5).

Krikščionių bažnyčia, remdamasi Naujuoju Testamentu, skelbia, kad Dievo karalystė prasidėjo žemėje su Jėzaus Kristaus atėjimu (Mk l, 15). Jėzus Kristus visiškai atsidavė Tėvo tarnystei (Jn 17, 4). Dievo išganymas jau veikė jam skelbiant Dievo karalystę, mokant ir darant stebuklus (Mt 4, 23, 9, 35), tačiau Dievo karalystė kartu yra ir eschatologinė tikrovė, sutampanti su amžinuoju gyvenimu. Įžengimas į ją priklauso nuo Jėzaus Kristaus priėmimo (Lk 11, 20), atsivertimo ir tikėjimo (išreiškiami Dievo ir artimo meile). Dievo karalystė yra laisvas Dievo veikimas (Lk 12, 32), nepelnyta malonė, kurios galima tik melsti (Mt 6, 10). Dievo karalystės reikia ieškoti ir būti pasirengusiems ją priimti (Lk 12, 31).

Naujajame Testamente palyginimais išreikšta beprasidedanti ir paslėpta Dievo karalystė bei jos pilnatvė ir didingumas, išsipildysiantis su antruoju Jėzaus Kristaus atėjimu. Nors Naujajame Testamente Dievo karalystė ir Bažnyčia nėra tapačios, bet nuo Augustino laikų dažnai tapatintos.

## Šaltiniai

1. ↑ Dievo karalystė. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Didachė

**Didachė** (gr. *didache*), „**Dvylikos apaštalų mokymas**” – vienas seniausių krikščionybės dokumentų, kuriame atsispindi pirmykštės bendruomenės gyvenimas, papročiai, liturgija ir teisinės normos.

Ilgą laiką tebuvo žinomos tik Didachės citatos iš Bažnyčios tėvų ir Eusebijo Cezarėjiečio raštų. 1873 m. Stambule rastas visas Didachės nuorašas senovės graikų kalba, datuojamas 1056 m., išleistas 1883 m. (lietuvių k. 1986 m.).

Pirmykštis dokumento pavadinimas – „Viešpaties mokymas, kurį dvylika apaštalų perdavė pagonių tautoms“. Visgi Didachėje apie mokymo turinį kalbama palyginti nedaug. Dokumentas praktinio pobūdžio, greičiausiai skirtas priimantiems Krikštą suaugusiems žmones. Jame kalbama apie dorovinius reikalavimus, apeigas ir svarbiausias teisines normas.

Sudaro 16 skyrių: 1-6 skyriuje gyvenimo ir mirties kelio įvaizdžiais kalbama apie dorovę, 7-10 skyriuje aprašyta (pirmąkart krikščionių literatūroje) liturginės apeigos (krikštas) ir maldos (triskart per dieną), pateikta pamokymų apie pasninką, agapę ir Eucharistijos šventimą, 11-15 skyriuje surašyti teisiniai pamokymai apie keliaujančių apaštalų ir pranašų tarnystę, apie tikinčiųjų prievoles jų atžvilgiu, bendruomenių vadovų (vyskupų ir diakonų) rinkimą, 16 skyriuje raginama saugotis klaidingo tikėjimo skelbėjų ir budėti laukiant Jėzaus Kristaus antrojo atėjimo.

Didachei būdinga, kad neminimas Jėzaus prisikėlimas.

Dauguma autorių, atsižvelgdami į kai kurias būdingas žymes (pvz., 9 sk. minimos kalnuotos apylinkes), į bendruomenės sandarą ir ypač į hierarchinius santykius, sprendžia, kad Didachė parašyta Sirijoje ar Palestinoje tarp 90–100 metų.

## Šaltiniai

1. ↑ Didachė. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
2. ↑ http://www.gtinstitutas.lt/gti/kursai/7/Didache.pdf
Marijavitai

**Marijavitai** (lot. *Mariae vitae (cultores)* – Marijos gyvenimo (garbintojai)) – katalikų sekta, įkurta Lenkijoje 1893 m. F. Kozlovskos ir J. Kovalskio. Šios sektos atstovai nepripažįsta celibato, išpažinties, relikvijų garbinimo, bažnytinių bausmių; į liturgiją įvedė lenkų kalbą; komunija dalinama dviem pavidalais – ostija ir vynu. Komunija dalinama ir kūdikiams – tuoj po krikšto. Dvasininkais gali būti ir moterys. Popiežius 1906 m. marijavitus ekskomunikavo. Tais pačiais metais Rusijos valdžia pripažino šią bendruomenę kaip sektą, o 1912 m. – kaip tikėjimą (tada sektos narių buvo apie 200 000; vėliau gerokai sumažėjo). Lenkijoje yra senkatalikių marijavitų (būstinė Plocke) ir katalikų marijavitų (būstinė Felicijanove).

Lietuvoje marijavitai turėjo koplyčių Kriūkuose, Kaune, neperiodiškai 1909–1934 m. leido laikraštį „Marijavitas“.

## Šaltiniai

1. ↑ Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VII: Lietuvos-Mordvių., 243 psl.
Džainizmas

**Džainizmas** (skr. *jaina*) – neortodoksinė, nepripažįstanti vedų Indijos religija.

Džainizmo tradicija nurodo 24 mokytojus, arba tyrthankaras, kurie dar vadinami džinomis (nugalėtojais). Paskutinysis iš jų – Budos amžininkas Mahavyra, kuris ir laikomas džainizmo religijos pradininku.

Džainai netiki Dievą, teigia dievybę gyvenant kiekvienoje sieloje, tobulas sielas garbina kaip Aukščiausiąją Dvasią. Jų teigimu, išsilaisvinti galima išsiugdžius tinkamą tikėjimą, tinkamą pažinimą ir tinkmą elgseną. Ypač didelė svarba teikiama nekenkimui gyvoms būtybėms (ahimsa). Eidami džainų vienuoliai šepečiu šluoja žemę prieš save, bijodami užminti vabzdžius, ir ryši ant burnos skepetą, kad vabzdžiai nepatektų jiems į burną. Statistiniais duomenimis pasaulyje yra apie 4 mln. džainizmo religijos išpažinėjų, iš kurių dauguma gyvena Indijoje.

## Šaltiniai

1. ↑ Rytų išminties enciklopedija. Tyto alba. Vilnius, 2010 m.
, 137 psl.
Sandora

**Sandora** – sandėris, susitarimas ar sutartis. Biblijoje yra dvi svarbiausios sandoros – Senoji ir Naujoji. Judaizme svarbiausia senoji sandora, kurią Dievas sudarė su Moze ant Sinajaus kalno, duodamas savo tautai esmines gyvenimo taisykles – Dešimt Dievo įsakymų. Dievas išlaisvinęs savo tautą iš Egipto, pažada jiems žemę ir savo palaiminimą tol, kol jie laikysis Toros priesakų. Ši sandora buvo Izraelio religijos pamatas. Kai kurie archeologiniai tyrimai verčia manyti, kad sandoros forma galėjo būti nusižiūrėta iš sutarčių, kurias tuo metu sudarinėjo Artimųjų Rytų tautos.

Senajame Testamente yra taip pat minima sandora su Nojumi ir Abraomu. Dar būta Dievo sandorų su Dovydu ir jo palikuonimis, su kunigais levitais. Naujajame Testamente pasiaukojanti Jėzaus mirtis ženklina Naują sandorą tarp Dievo ir Naujojo Izraelio – Krikščionių bažnyčios, kuri papildo ir įgyvendina senąją sandorą.
Baruchas

**Baruchas** – pranašo Jeremijo raštininkas, ištikimas jo draugas. Baruchas buvo su Jeremiju paskutinėmis dienomis, prieš 586 m. pr. Kr. babiloniečiams užgrobiant Jeruzalę. Teigiama, jog Baruchas užrašęs Dievo apreiškimą Jeremijui. Sugriovus Jeruzalę, ir net kai pranašas Jeremijas buvo priverstas išvykti į Egiptą, Baruchas liko su Jeremiju.

Baarucho vardu vadinama viena iš apokrifinių knygų. Ją katalikai ir stačiatikiai įtaukė į Senojo Testamento kanoną.

## Šaltiniai

1. ↑ Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
Ananda

**Ananda** (skr. palaima, absoliutus džiaugsmas) – filosofinė sąvoka, įvardijanti palaimingą būseną, kai sunyksta bet koks dualizmas, bet kokios priešybės.

Pasak vedantos, tai sąmonės būsena, kai nėra puoselėjamos jokios mintys, siejamos su liga, senatve ar mirtimi, nerimu, rūpesčiais ar kentėjimu, yra gryna palaima. Abstrakčiai brahmano sąvokai apibūdinti vedanta taiko formulę „Satčitananda“: ananda – tai nesudrumsčiama absoliuti palaima, patiriama tik pasiekus samadhį, prilygstantį dieviškajai sąmonei.

Šankaros tradicijos vienuolijose kiekvienam sanjasinui suteikiamas vardas, kurio baigmuo yra „ananda“, pvz., Vivekananda.

## Šaltiniai

1. ↑ Rytų išminties enciklopedija. Tyto alba. Vilnius, 2010 m.
, 23 psl.
Nehemijo knyga

**Nehemijo knyga** – Biblijos, Senojo Testamento knyga, pasakojanti apie hebrajo Nehemijo veiklą Jeruzalėje.
Kartu su Ezros knyga, Nehemijo knyga tęsia žydų tautos istoriją. Ezros knygoje pagrindinis akcentas yra šventyklos atstatymas, o Nehemijo – Jeruzalės sienų atnaujinimas po sugrįžimo iš Babilono nelaisvės.

Iš tiesų hebrajiškoje ir graikiškoje Biblijoje Ezros ir Nehemijo knygos sudarė vieną knygą, tačiau jau krikščionybės laikais ji buvo padalinta į atskiras.

Tradiciškai knygos autoriumi laikomas pats Nehemijas. Jis buvo Persijos karaliaus Artakserkso I dvariškis Sūzuose, išgirdęs apie savo tautiečių kančias ir pasiprašęs tapti Judėjos provincijos valdytoju. Gavęs karaliaus sutikimą, Nehemijas atstato sugriautąją Jeruzalę.

Nehemijo ir Ezros veiklą skiria maždaug 13 metų. Nehemijas taip pat tęsė Ezros darbą, siekdamas atstatyti pagarbą Mozės Įstatymui tautoje.
Atstačius Jeruzalę ir sutvirtinus jos sienas, žmonės pradėjo apsigyventi mieste. Tauta buvo surinkta ir jai skaitomas Mozės Įstatymas. Tauta verkia ir atgailauja. Po daugelio metų vėl pradedamos švęsti šventės, paskutinį kartą švęstos tik Jozuės laikais.

Pagrindinė knygos mintis yra ta, jog Dievas yra ištikimas tiems, kurie Jį myli ir vykdo Jo Įsakus.

Parašymo laikas apie 431-430 m. iki Kr.
Alachas

thumb|220px

**Alachas** – islamo monoteistinis dievas. Iki islamo atsiradimo Alachas buvo žinomas kaip vyriausiasis arabų dievas.

VII a. Mahometas paskelbė Alachą vieninteliu dievu. Musulmonai tiki, kad Alachas atsiuntė savo pasiuntinį Mahometą, perdavusį jo mokymą – Koraną. Kaip tiki musulmonai, Alachas yra vienintelis, visagalis pasaulio ir žmonių kūrėjas, aukščiausiasis teisėjas, žmonių valdovas, neturintis konkretaus atvaizdo ir negalintis būti vaizduojamas.

Alachas turi 99 savybes (vardus, arab. *ai asma ai chusna* – gražiausieji vardai), kurios vardijamos kalbant rožinį: *ar rachman* – maloningasis, *ar rachim* – gailestingasis, *ai chakim* – išmintingasis ir kt.

## Šaltiniai

1. ↑ Alachas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Agenda

**Agenda** (lot. *agenda* – tai, kas darytina) – krikščionių pamaldų ir apeigų liturginės tvarkos sąvadas.

Ankstyvojoje krikščionybėje agenda buvo vadinamos Eucharistijos apeigų taisyklės. Popiežius Grigalius I (apie 540–604 m.) nustatė visai Bažnyčiai vienodą apeigų tvarką, tačiau vėliau dėl vietos specifikos įvairiose vyskupijose ji kito. Agendas turėjo kai kurios vienuolijos. Po Tridento susirinkimo (1543–1563 m.) iki XVII a. vyko agendų vienodinimas. Katalikų bažnyčioje dabar vadinamos apeigynais. Senosios agendos – svarbus istorijos šaltinis.

Protestantų agendą 1523–1526 m. parengė M. Liuteris. Vėliau jos buvo keičiamos, papildomos. Evangelikai reformatai, anglikonai ir kitos protestantų konfesijos turi savas agendas.

Lietuvoje pirmąją agendą parengė Vilniaus kanauninkas Martynas Radomietis (*Agenda, sive Exsequiale divinorum sacramentorum*, Gdanskas, 1499 m.). Buvo du jos variantai – Vilniaus vyskupijai ir platesniam vartojimui. Agendos buvo leidžiamos Vilniuje ir kitur (*Agenda parva*, *Rituale sacramentorum*, 1633–1799 m. išėjo apie 40 leidimų). Jose yra lietuvių apeiginių tekstų.

Į lietuvių kalbą protestantų agendas vertė M. Mažvydas (1559 m.), J. Berentas (1730 m.), G. Ostermejeris (1775 m.), L. G. Rėza (1830 m.), O. J. Šteinas ir E. Endrulaitis (1895 m., nauja Vokietijos evangelikų liuteronų agenda) ir kt.

## Šaltiniai

1. ↑ Agenda. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Abdenegas

**Abdenegas** – babilonietiškas vardas, kuriuo vadinamas vienas iš trijų žydų tremtinių. Jį Babilonijos karalius Nabuchodonosaras išsirinko specialiai tarnybai. Šadrachas, Mešachas ir Abdenegas, sekdami Danieliaus pavyzdžiu, atsisakė valgyti karaliaus rūmų valgius, kadangi svetimame krašte jie buvo pasiryžę laikytis mitybos taisyklių, Dievo duotų žydų tautai. Vėliau jie atsisakė nusilenkti stabui, kurį pastatyti buvo įsakęs karalius. Už tai jie buvo įmesti į liepsnojančią krosnį, tačiau Dievas juos apsaugojęs, tad jie likę visiškai sveiki.
Teisėjų knyga

**Teisėjų knyga** – Šventojo Rašto Senojo Testamento dalis, kurioje aprašomi žydų istorijos įvykiai nuo Jozuės mirties iki aukščiausiojo kunigo Elio.

Teisėjai buvo žmonės, valdę Izraelio tautą po Jozuės iki pat pirmojo karaliaus Sauliaus karūnavimo, kurį įvykdė paskutinis teisėjas Samuelis. Teisėjai sprendė tautos administracinius, juridinius ir kitus ginčytinus reikalus, vedė tautą į karinius žygius.

Po Jozuės Izraelio giminių seniūnai turėjo išvyti kananiečius iš žemių, kurias jiems žadėjo Dievas. Jie tą padarė, bet tik dalinai, palikę kai kurias tautas gyventi šalia jų, kurdavo tarpusavio sąjungas, ką Dievas buvo uždraudęs. Taigi, tarp izraelitų buvo įprastas svetimų kultų perėmimas, "tarnavimas Baalui ir Aštartei". Todėl, kaip ir kalbėjo Dievas per pranašus, Kanaano tautos tapo "kilpa" Izraeliui, "jų dievai tapo jums spąstais". Biblija kalba apie tai, kad kai žydai pradėdavo tarnauti svetimiems dievams, Viešpats atiduodavo juos į nelaisvę pagonių tautoms ir joje jie likdavo, kol neatgailaudavo ir neatsigręždavo vėl į Visagalį.

Tokiu atveju Dievas iškelia teisėją, kuris vadovauja izraelitams jų laisvės kovoje. Ir taip kartojasi keletą kartų. Taigi, Teisėjų knyga duoda suprasti, kad istorija – tai žmogaus kelių pasekmės, į ją galima žvelgti kaip į Dievo pokalbį su žmogumi, kuriam atitolus nuo Dievo laukia nelaimės, o artinantis prie Dievo – palaiminimai.

Įžymesni teisėjai yra:
Barakas, Debora, Gideonas, Samsonas, Elis ir pranašas Samuelis.
Atsiskyrėlis

**Atsiskyrėlis**, **anachoretas**, **eremitas** – žmogus, dėl religinių įsitikinimų atsiskyręs nuo visuomenės.

Atsiskyrėliai praktikuoja griežtą askezę. Paplitę tarp budistų, daoistų, hinduistų, judėjų.

Krikščionių atsiskyrėlių atsirado III–IV a. Daugiausia gyveno Egipto, Libijos dykumose. Pirmasis buvo Paulius Tebietis (mirė apie 341 m.). Šv. Antanas Didysis siekė, kad atsiribojimas nuo visuomenės taptų vienu Bažnyčią formuojančių veiksnių, buvo pirmųjų vienuolijų kūrėjas. Vėliau Bažnyčia priėmė atsiskyrėlių praktikuojamą askezę kaip vieną meilės Dievui įrodymų. Pagal Vakarų bažnyčios tradiciją atsiskyrėliai vadinami eremitais, Rytų – anachoretais. Atsiskyrėliškas gyvenimo būdas laikomas asketiškos vienuoliškos gyvensenos pradžia, jos principu formavosi vienuolijos (kartūzai, kamalduliai). Katalikų bažnyčia sunormino ir vienuolijų, kaip bendruomenių, veiklą.

## Šaltiniai

1. ↑ Atsiskyrėlis. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. II (Arktis-Beketas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002
Manicheizmas

thumb|right|250px|Manicheizmo pradininkas Mani
**Manicheizmas** – sinkretiška religija, turinti zoroastrizmo, budizmo, gnosticizmo ir krikščionybės elementų.

Manicheizmo įkūrėjas Manis laikė save Didžiosios dvasios, persunkiančios visas rytų gnostikų mokyklas ir mandėjų religiją, apaštalu.

Pasaulis esanti nuolatinė kova tarp gėrio ir blogio, šviesos ir tamsos. Tamsos pasauliui (materijai) užpuolus šviesos pasaulį, dalis jo buvo pavergta. Todėl tikslas yra tą pavergtąją dalį išlaisvinti. Kosminis cikliškumas skirstomas į tris tarpsnius: pirmojoje epochoje Šviesa ir Tamsa buvo atsiskyrusios; antrojoje – susimaišė; o šioje galutinėje epochoje vėl turi būti atskirtos viena nuo kitos.

Žmogus taip pat laikytas dvilypiu. Žmoguje egzistuojančios dvi sielos – šviesos ir tamsos. Nors jis esąs tamsos viešpaties kūrinys, tebeturįs ir šviesos dalelių. Šias šviesos daleles žmonija plačiai paskleidžia daugindamasi ir taip susilpnina jų galią. Joms išvaduoti buvo pasiųstas Kristus, – ne evangelijose aprašytas žmoguje įsikūnijęs Dievo sūnus, o tikrasis šviesos pasaulio pasiuntinys. Po jo buvęs pasiųstas ir pats Mani.

Mani mokė apie Išsigelbėjimo universalumą, kai visos religijos esančios lygios. Išsigelbėjimas atliekamas per du lygius: pirmiausia kaip žmogaus susitaikymas su Pirmuoju Tėvu (Didžiąja dvasia ar Gyvuoju Dievu) per Dievo malonę ir po to, kaip pabaigimas Pirmojo tėvo sūnaus Adomo neužbaigto kūrimo. Žmogus gali išsigelbėti teisingu gyvenimu ir pažinimu. Reikia pasninkauti tris mėnesius, melstis keturis kartus per dieną. Draudžiami kūniški malonumai, rekomenduojama vartoti tik augalinį maistą.

Tuo manicheizmas artimas mahajanai, vienai iš budizmo krypčių, kaip ir tikėjimas "kilmingaisiais/dvasiomis", kurios išlieka netoli žemės net ir būdamos visiškai išsilaisvinusios, kad padėtų išsigelbėti žmonijai.

Manichėjai turėjo kelis pasakojimus apie Sukūrimą. Vienas šių pasakojimų buvo kaip mandėjų, kitas – emanacijos kaip basilidiečių ar molyklų išdėstytoje "Contrum ... Fortunatum", Adimanteum, Faustum, Felicem, Secundium ir t. t.

Manichėjai turėjo įtakos bogomilams ir katarams, o taip pat rozenkreiceriams. Nuo 760 m. iki XII a. (kai Kubla Khan ordos pavergė rajoną) manicheizmas buvo Uighur valstybinė religija.

Esama nemažai manichėjų raštų, kurių pobūdis ezoterinis, persmelktas mistinėmis idėjomis. Nėra abejonių, kad Paslapčių knygą ir Paliepimų knygą parašė pats Manis. Raštai sunaikinti, yra išlikę tik negausūs fragmentai. Daugiausiai apie manichėjų pažiūras žinoma iš to meto krikščionių apologijų.

Manichėjų bendruomenė tebeegzistuoja Indijos Malabar pakrantėje ir greičiausiai Kinijoje, kur daoizmas įtraukė Mani mokymą apie 300 m.

Augustinui turėjo įtakos manicheizmo mokymas apie dieviškąją kibirkštį, slypinčią kiekviename žmoguje.

## Šaltiniai

1. ↑ http://www.paslaptys.netfirms.com/manichejai.htm
2. ↑ http://www.spauda.lt/plato/mani.htm
Sadukiejai

**Sadukiejai** – viena iš trijų judėjų religinių-filosofinių mokyklų, susikūrusi Makabiejų eros piko metu, apie 150 m. pr. Kr. ir egzistavusi praktiškai iki Jeruzalės užkariavimo (70 po. Kr.). Kitos dvi mokyklos – tai fariziejai ir esėjai. Sadukiejų judėjimas buvo mažesnis, bet įtakingesnis už fariziejų grupuotę. Šių trijų mokyklų pagrindinis skirtumas buvo mokyme apie Mozės Įstatymo įgyvendinimą praktikoje. Kadangi esėjai atsiribodavo nuo bet kokio dalyvavimo valdžios struktūrose, pagrindinė kova dėl valdžios vyko tarp sadukiejų ir fariziejų.

Sadukiejai buvo religiniai konservatoriai, linkę į politinius kompromisus, kad išsaugotų savo aukštą padėtį. Didžioji dalis sadukiejų buvo kunigų šeimų nariai. Sadukiejai rėmė Chasmonėjus – karaliais tapusius aukštuosius kunigus, o vėliau – romėnų valdovus. Apie sadukiejus žinoma gana nedaug, tačiau aišku, kad jie nepripažino fariziejų išplėstojo įstatymo. Todėl jie negalėjo tikėti prisikėlimu, nes Senojo Testamento Įstatyme apie jį nėra aiškiai kalbama.

Sadukiejais buvo daugelis kunigų ir didžioji dalis Sinedriono narių.

## Šaltiniai

1. ↑ Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
Izraelis

**Izraelis** – kraštas, kurį buvo užėmę dvylika Izraelio genčių. Mirus karaliui Saliamonui, jo karalystė suskilo, šiuo vardu buvo vadinama šiaurinė krašto dalis – be Judo ir Benjamino žemių.

Šiuolaikinis Izraelis turi sieną su Libanu, Sirija, Jordanija, Egiptu.
Dabartinė Izraelio sostinė yra Jeruzalė.

Iš šiaurės į pietus Izraelio kraštas driekiasi daugiau kaip 470 km, plačiausia jo vieta yra 135 km, o siauriausia tik 15 km. Izraelis nėra didelė šalis. Izraelio vis dar nepripažįsta nemažai valstybių (daugiausiai musulmoniškos), kai kurios šalies sienos yra ginčytinos.
Animatizmas

**Animatizmas** (lot. *animatus* – gyvas, įkvėptas) – etnografijos ir religijotyros teorija, nagrinėjanti tikėjimą beasmene antgamtine galia. Ją sukūrė R. R. Marett'as, tyrinėdamas Melanezijos religijas („Preanimistinė religija“ / „Preanimistic Religion“, 1904 m., „Religijos įvadas“ / „The Threshold of Religion“, 1914 m.).

Melaneziečiai tikėjo, kad pasaulyje veikia beasmenė antgamtinė galia – mana. Panašių tikėjimų esama Polinezijoje, Šiaurės Amerikoje, Afrikoje. Ši galia (mana) ten vadinta *vakonda*, *manitu*, *orenda*. Pastebėję, kad tikėjimas beasmene galia egzistuoja daugelyje kultūrų, kai kurie mokslininkai iš jo kildina ir pačią religiją (todėl animatizmo teorija dar vadinama preanimistine, t. y. ikisieline).

Animatizmo teorija buvo kritikuojama kultūrinės istorinės etnologijos atstovų (W. Schmidt'as ir kt.). Jie teigė, kad abstrakti galia savaime neegzistuoja, ji visada pasireiškia per konkretų asmenį ar objektą, todėl yra tik jų savybė. Antgamtės galios samprata aptinkama įvairiose religijose, tačiau ji analizuojama tik kaip vienas jų elementų.

Dabar retai pasitaikantį tikėjimą mana (kai kuriose eskimų gentyse) nagrinėja animizmas.

## Šaltiniai

1. ↑ Animatizmas. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Naujasis Amžius

thumb|250px|Žemė, kosmosas, Mėnulis yra svarbūs Naujojo Amžiaus elementai

**Naujasis Amžius** (angl. *New Age*) – tai decentralizuotas Vakarų kultūros socialinis ir dvasinis judėjimas, siekiantis Universaliosios Tiesos ir aukščiausio individualiojo žmogiškojo potencialo. Naujasis Amžius jungia kosmologijos, astrologijos, ezoterikos, alternatyviosios medicinos, muzikos, kolektyvizmo, pusiausvyros ir gamtiškumo elementus. Asmuo pats savarankiškai renkasi savo dvasinių ieškojimų kelią, nevengdamas sujungti keleto religijų ar dvasinių mokymų dogmų, šitaip tarsi individualizuodamas savo tikėjimą. Naujasis Amžius nėra nauja religija, o įvairialypė įvairių ieškotojų, religinių ir dvasinių mokytojų bei gydytojų visuma. Tai individualūs siekimai, praktikos ir filosofijos atsisakant religinių doktrinų ir dogmatizmo.

Naujasis Amžius įtraukia elementus iš senųjų religinių ir dvasinių tradicijų, svyruojančių nuo ateizmo ir monoteizmo iki klasikinio ar natūralistinio panteizmo bei mokslo ir Gajos filosofijos elementus, pavyzdžiui archaeoastronomiją, astronomiją, ekologiją, environmentalizmą, Gajos hipotezę, psichologiją ir fiziką. Naujasis Amžius idėjų semiasi iš įvairių atgimstančių senovės tikėjimų (naujoji pagonybė, šamanizmas) bei dvasinių mokymų, rytų filosofijos (joga, budizmas, kinų tikėjimai, hinduizmas ir kt.), Artimųjų Rytų religijų (judaizmo, ypač kabalos, sufizmo, krikščionybės), filosofijų (gnosticizmo, spiritualizmo, teosofijos, universalizmo, Vakarų ezoterikos, Naujojo Mąstymo (*New Thought*)).

Modernusis Naujojo Amžiaus judėjimas prasidėjo XX a. antrojoje pusėje, tačiau jo užuomazgų galima rasti XIX a. pab. Pavadinimas „Naujasis Amžius“ siejamas su ateisiančiu astrologiniu Vandenio amžiumi.

Naujojo Amžiaus atstovai skirtingai ir individualiai suvokia Dievo egzistavimą, tačiau dažniausiai jis suvokiamas panteistine filosofija: kaip gamtos, visatos dėsnis, visaapimanti esybė, energija. Tikima dvasinėmis būtybėmis ar paranormaliais reiškiniais: angelais, demonais, dvasiomis, dievybėmis, fėjomis, vaiduokliais, ateiviais ir kt. Pozityvusis mąstymas, intuicija, dvasiškumas iškeliamas aukščiau mokslinio skepticizmo, racionalizmo. Neatskiriama Naujojo Amžiaus dalis yra natūrali gydymo metodika: akupunktūra, bioritmai, gydymas žolelėmis, rytietiška medicina ir kt. bei ezoteriniai mokymai (tantrizmas, okultizmas, magija, spiritizmas). Dvasinėms paieškoms praktikuojama meditacija, joga, masažas, aromaterapija, New Age ir ambientinės muzikos klausymasis.

Naujasis Amžius siekia panaikinti įvairiomis tradicijomis bei tarpusavio psichologiniu spaudimu keliamus apribojimus, suteikdami laisvę ir atrakindami daugelio žmonių turimas paslėptas galimybes. Tai paprastai gera žinia tiems, kurie iš tiesų yra ribojami, terorizuojami, kenčia nuo nepilnavertiškumo komplekso, dėl visuomenės nesupratingumo neranda vietos visuomenėje. Naujojo Amžiaus idėjos siekia grąžinti šiems žmonėms laisvę ir savo vertės suvokimą.
Dievo buvimo įrodymai

**Dievo buvimo įrodymai** – argumentai Dievo buvimui pagrįsti.

Šių argumentų atsiradimas siejamas su Aristotelio filosofija, vėliau jo idėjas plėtojo arabų ir žydų filosofai. Dievo buvimo įrodymų argumentų kūrimas ypač išplito viduramžiais scholastikoje siekiant suderinti filosofiją ir teologiją, remtasi apaštalo Pauliaus žodžiais, kad Dievo neregimosios ypatybės – jo amžinoji galybė ir dievystė – suvokiamos protu iš jo kūrinių (Rom 1, 20), t. y. protas ir tikėjimas yra suderinami, todėl Dievo buvimas suvokiamas ir protu, ir tikėjimu.

Pirmuoju Dievo buvimo įrodymu laikomas Anzelmo Kenterberiečio apriorinis (arba ontologinis) teiginys, kad pati idėja apie tobuliausią būtybę, už kurią nieko didesnio negalima mąstyti, pagrindžia jos buvimą, nes buvimas yra vienas tobulumo aspektų. Tomas Akvinietis atmetė šį teiginį ir pateikė penkis aposteriorinius argumentus: kiekvienam judėjimui, kaip perėjimui iš potencijos į aktą, kas nors turi įtakos, todėl turi būti nejudantis judintojas, kuris, būdamas tobulas, yra grynasis aktas, jei visa turi priežastį, tai turi būti ir pirmoji priežastis, kadangi visos būtybės kinta ir gali būti bei nebūti, tai turi būti nekintanti būtinoji būtybė, tobulumo lygmenys skirtingi, todėl turi būti ir tobuliausia būtybė, pasaulyje egzistuoja tvarka, kuri įmanoma tik esant aukščiausiajam protui.

I. Kantas paneigė spekuliatyviojo proto galimybę pažinti už patyrimo ribų, bet Dievo buvimą iškėlė kaip būtiną dorinio gyvenimo pagrindą. G. W. Leibnico teiginį, kad Dievo, kaip aukščiausiosios būtybės, idėja yra galima, nes pati sau neprieštarauja, savaip interpretavo R. Dekartas ir G. W. F. Hėgelis.

Dar skiriama etiologinis (žmonija visuomet tikėjo aukščiausiąja būtybe, todėl nėra tautos be Dievo), dorinis (grindžiamas sąžinės doriniu principu) ir estetinis (grindžiamas Visatos grožiu) Dievo buvimo įrodymai.

Šiuolaikinėje katalikų teologijoje pabrėžiama, kad Dievo buvimas pirmiausia yra tikėjimo, o ne logikos sritis, todėl Dievo buvimo įrodymai negali pakeisti tikėjimo, bet tik padėti jam. Popiežius Jonas Paulius II enciklikoje *Fides el Ratio* (1998 m.) pabrėžė prigimtinio Dievo pažinimo ir tikėjimo vienybę.

## Šaltiniai

1. ↑ Dievo buvimo įrodymai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. IV (Chakasija-Diržių kapinynas). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2003
Menonitai

**Menonitai** – protestantų atšaka. Menonitų daugiausia yra JAV, Kanadoje, Nyderlanduose, Vokietijoje, Etiopijoje ir kitose Afrikos valstybėse. Daugelyje šalių menonitai turi misijas. Nuo 1930 m. veikia Pasaulinė menonitų konferencija, kurios centras Kanadoje. Pasaulinė menonitų konferencija vienija nacionalinius komitetus.

Menonitai skelbia nusižeminimą (turi jį simbolizuojančią kojų apiplovimo apeigą), nepripažįsta prievartos, bažnytinės hierarchijos, neina karinės tarnybos, valstybinių pareigų, menonitams būdingas moralinis rigorizmas. Menonitai turi suaugusiųjų krikštą ir komuniją, tačiau nelaiko jų sakramentais, o tik simboliais. Taip pat menonitai propaguoja chiliazmą.

Ši protestantų sekta atsirado XVI a. 3–4 dešimtmetyje Nyderlanduose po Vokietijos valstiečių karo pralaimėjimo ir Miunsterio komunos žlugimo kaip anabaptistų atskala, vadovaujama pastoriaus Meno Simonso (1496–1561). Buvo persekiojami katalikų.

## Šaltiniai

1. ↑ Lietuviškoji tarybinė enciklopedija, VII t. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 1981. T.VII: Lietuvos-Mordvių. 406 psl.
Agėjas

**Agėjas** – pranašas, greičiausiai grįžes iš Babilonijos į Jeruzalę su grupe, kuriai vadovavo Zerubabelis. Agėjo knygoje surašytos pranašystės yra priskirtos 520 pr. Kr. Agėjas nerimavo, kad žmonės pastatė sau namus ir gerai gyvena, o Dievo šventykla tebėra sugriauta. Jis ragino savo tautiečius atstatyti šventyklą.

1. REDIRECT Šablonas:Biblijos-veikėjas-stub
Fariziejai

**Fariziejai** – griežta judėjų sekta, greičiausiai susikūrusi II a. pr. Kr. Didžioji šios sektos narių dalis buvo ne kunigai, o paprasti žydai, stropiai laikęsi Įstatymo. Dažnai fariziejai taip išplėsdavo įstatymų taikymą, kad tapo labai sunku jų laikytis. Vienas iš kraštutinių pavyzdžių – draudimas dirbti šabo dieną. Tai reiškė draudimą nueiti daugiau kaip kilometrą nuo savo miesto, bet ką nešti, užkurti namuose židinį.

Nors Jėzaus Kristaus laikais fariziejai buvo didžiausia judėjų sekta, jų tebuvo maždaug 6000. Dauguma jų buvo labai dievobaimingi, bet gana dažnai niekindavo nenorinčius ar negalinčius laikytis jų sudėtingų įstatymų. Tokius žmones fariziejai vadindavo nusidėjėliais.

## Šaltiniai

1. ↑ Biblijos enciklopedija. Alna litera. Vilnius, 1993 m.
Apaštališkieji broliai

**Apaštališkieji broliai**, **patariečiai** – XIII–XV a. religinis judėjimas Vakarų bažnyčioje.

Parmoje 1260 m. Segarelli pasiskelbė vieninteliu apaštalo Petro įpėdiniu. Jis teigė, kad apaštališkieji broliai turi pakeisti Romos bažnyčią, reikalavo grįžti prie apaštalų gyvensenos, griežtos atgailos, atsisakyti nuosavybės. Neigė tuometinę teisę, bažnytinę hierarchiją, apeigas.

Liono II susirinkimas (1274 m.), Vurzburgo sinodas (1287 m.), popiežiai Honorijus IV ir Mikalojus IV, Parmos inkvizicija pasmerkė apaštališkuosius brolius kaip eretikus.

1300 m. G. Segarelli sudegintas Parmoje. Judėjimui pradėjo vadovauti Dolcino, kuris surengė sukilimą Pietų Italijoje (1304 m.). Popiežius Klemensas V paskelbė prieš apaštališkuosius brolius kryžiaus žygį ir 1307 m. sukilimą nuslopino. Dolcino buvo sudegintas.

Apaštališkieji broliai po 1403 m. nebeminimi.

## Šaltiniai

1. ↑ Apaštališkieji broliai. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. I (A-Ar). V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2001
Kalėdos

**Kalėdos** – Jėzaus gimimo šventė, pradėta švęsti IV a. Bažnyčia nesutarė dėl tikslios Jėzaus gimimo dienos. Rytų Bažnyčia Kalėdas šventė sausio 6 d., o Vakarų – gruodžio 25 d. Nėra žinoma, kodėl pasirinktos šios dienos, tačiau manoma, kad krikščionys pasirinko pagonių švęstas šventes. Rytų ir Vakarų Bažnyčios susitarė Kalėdas švęsti gruodžio 25 d., o sausio 6 d. laikyti Trijų karalių apsilankymo dieną. Kalėdos reikšmingumu nenusileido Velykoms: jos kaip ir Velykos turi pasiruošimo laikotarpį, vadinamą Adventu.