Hotel Panama 1986

Hotel a uglu gorkog i slatkog

Stari Henry Lee stajao je kao ukopan u vrevi ispred Hotela Panama. Nekoliko znatiželjnih prolaznika koji su

promatrali televizijsku ekipu sada se pretvorilo u pristojnu gomilu kupaca, turista i nekoliko djece s ulice nalik

pankerima, koji su se pitali čemu takvo komešanje. Usred gomile stajao je Henry, držeći vrečice. Imao je osjećaj da

se budi iz davno zaboravljenog sna. Iz sna koji je sanjao dok je bio dječak.

Staru znamenitost Seattlea posjetio je dvaput u životu. Prvi put je bilo kada je imao samo dvanaest godina, davne

1942., tijekom »ratnih godina«, kako ih je volio zvati. Čak je i tada stari hotel za samce stajao kao razdjelnica

između Kineske četvrti Seattlea i Nihonmachija, Japanske četvrti. Dva uporišta tradicionalnog sukoba, gdje su

kineski i japanski useljenici rijetko razgovarali, dok su njihova djeca, rođena u Americi, često zajedno šutala

limenke na ulici. Hotel je uvijek bio savršen biljeg. Savršeno sastajalište — gdje se nekoć sastao s ljubavi svog

života.

Drugi put bilo je danas. Bila je 1986. godina, dakle, koliko — četrdeset i nešto godina poslije? Prestao je brojiti

godine koje su odlazile u prošlost. Na kraju krajeva, između ta dva posjeta odigrao se cijeli njegov život. Brak.

Rođenje nezahvalnog sina. Rak i pokop. Nedostajala mu je supruga, Ethel. Već je prošlo šest mjeseci od njezine

smrti. Ali nije mu toliko nedostajala kako bi se očekivalo, koliko god to strašno zvučalo. Bilo je to više kao

olakšanje.

Zdravstveno stanje bilo joj je loše - ne, još gore od toga. Rak u njezinim kostima potpuno ih je onesposobio —

oboje — pomislio je.

Posljednjih sedam godina, Henry ju je hranio, kupao, pomagao joj je da ode na zahod kad je morala i vratiti se

kad je bila gotova. Brinuo se o njoj danonoćno, sedam dana u tjednu. Marty, njegov sin, smatrao je da bi majku

trebalo smjestiti u dom, ali Henry nije htio ni čuti za to. — Ne dok sam ja živ — rekao je Henry, opirući se. I to ne

samo zato što je bio Kinez (iako je to pridonijelo njegovu opiranju). Konfucijev ideal poštovanja prema roditeljima

bio je kulturološki ostatak koji Henryjeva generacija nije mogla lako odbaciti. Odgajali su ga da se osobno brine o

voljenim osobama, a smjestiti nekoga u dom bilo je neprihvatljivo. Ono što njegov sin Marty nikad posve nije

mogao razumjeti jest da u Henryjevu životu postoji praznina u obliku Ethel i da je bez nje osjećao samo

usamljenost, hladnu i prodornu, dok su godine tekle kao krv iz rane koja nikad ne zacjeljuje.

Sada je zauvijek otišla. Morali smo je pokopati, pomislio je Henry, na tradicionalan kineski način, s prinošenjem

hrane, posmrtnom odjećom i molitvama koje su trajale nekoliko dana — unatoč Martyjevu ustrajanju da je

kremiraju. Bio je tako moderan. Išao je na savjetovanje i s majčinom se smrću suočio u nekoj grupi potpore.

Razgovarati sa strancima zvučalo je isto kao razgovarati ni s kim, što je Henry znao iz prve ruke, iz vlastitog

života. To je bilo tako samotno. Gotovo kao groblje Lake View, gdje je pokopao Ethel. Sada je imala prekrasan

pogled na jezero Washington te je bila pokopana zajedno s ostalim kineskim uglednicima, poput Brucea Leeja. Ali,

na kraju krajeva, ipak se svatko od njih nalazi u samotnom grobu. Sam zauvijek. Nije bilo važno tko su ti susjedi.

Jer nikada nisu odgovarali.

Kad je pala noć, što se događalo, Henry je čavrljao sa svojom suprugom, ispitujući je kako joj je prošao dan.

Naravno, nikad nije odgovarala. — Nisam lud ili nešto slično — rekao bi Henry nikome posebno — samo sam

otvoren. Nikad ne znaš tko sve sluša. — Zatim bi se zaokupio podrezivanjem kineske palme i zimzelenog bilja —

sobnih biljaka čije je smeđe lišće bilo dokaz mjeseci zanemarivanja. Ali sada je ponovno imao vremena. Imao je

vremena brinuti se za nešto što će, za promjenu, ojačati.

Međutim, s vremena na vrijeme, zamarao se statistikom. Ne stopom smrtnosti od raka koji je pokosio njegovu

dragu Ethel, Umjesto toga, mislio je na sebe i na njegovo preostalo vrijeme života izmjereno u nekoj aktuarskoj

tablici životnog osiguranja. Imao je samo pedeset šest godina — bio je mlad čovjek po vlastitim mjerilima. No u

Newsweeku je pročitao kako neizbježno dolazi do narušavanja zdravstvenog stanja u njegovim godinama nakon

smrti partnera. Možda je sat ipak otkucavao? Nije bio siguran, jer kad je Ethel preminula, vrijeme je počelo teći

jako sporo, bez obzira na sat.

Pristao je na prijevremenu mirovinu u Boeing Fieldu i sada je imao sve vrijeme svijeta na raspolaganju, ali nije

ga imao s kime podijeliti. U hladnim jesenskim večerima nije imao s kime otići tlo pekarnice Mon Hei po yuet

beng, mjesečeve kolačiće od mrkve.

Umjesto toga, nalazio se ovdje, sam u gomili stranaca. Čovjek između dva životna razdoblja, ponovno je stajao u

podnožju Hotela Panama. Penjao se napuklim stubama od bijela mramora zbog kojih je hotel više nalikovao na

prenoćište u art deco stilu. Zdanje se, kao i Henry, činilo zarobljenim između dvaju svjetova. Svejedno, svaki put

kad bi prošao pokraj njega, Henry je bio nervozan i uzbuđen, kao i kad je bio dječak. Na tržnici je čuo neke glasine

te je došetao iz videoteke u Ulici South Jackson. Isprva je mislio da se dogodila kakva nesreća zbog sve većeg

broja ljudi. Ali nije ništa ni vidio ni čuo, sirene nisu zavijale, a svjetla nisu svijetlila.

Samo su se ljudi slijevali prema hotelu, kao da ih nosi plima i tjera ih naprijed, korak po korak.

Dok je Henry prilazio, vidio je kako stiže televizijska ekipa te je pošao za njom unutra. Gomila se razdvojila,

znatiželjnici koji se stide kamera uljudno su se odmaknuli i oslobodili prolaz. Henry je išao za njima, oprezno

koračajući kako nikoga ne bi nagazio ili pak kako netko njega ne bi nagazio, dok je osjećao kako se gomila

ponovno naguravala iza njega. Na vrhu stuba, u predvorju, nova vlasnica hotela je izjavila: — Pronašli smo nešto u

podrumu.

Što su pronašli? Možda neko tijelo? Ili kakav laboratorij za proizvodnju droge? Ma ne, da je hotel poprište kakva

zločina, policajci bi to područje oblijepili trakom.

Prije nego što ga je preuzela nova vlasnica, hotel je od 1950. godine bio zakucan daskama, a u tim je godinama

Kineska četvrt postala geto za tonge — bande iz Hong Konga i Makaa. Gradski blokovi južno od Ulice King danju

su odisali šarmantnom otrcanošću, turisti se nisu obazirali na smeće i sluzave tragove na pločniku dok su promatrali

ovule i zupce klasične arhitekture proteklih razdoblja. Djeca na ekskurzijama, odjevena u šarolike kapute i šešire,

držala su se za ruke slijedeći miris hrane dok nisu došla do slasnog prizora patki s roštilja koje su visjele u izlogu,

poput žarkih boja što se tope na suncu. Ali noću su se po ulicama i uličicama okupljali dileri i koščate sredovječne

kurve koje su radile za malo trave. Pri pomisli kako se taj simbol njegova djetinjstva pretvara u improvizirano

boravište narkomana ispunila ga je melankolija koju nije osjetio otkako je držao Ethelinu ruku i gledao je kako

dugo i polako izdiše posljednji put.

Dragocjenosti kao da odlaze i nikad se ne vraćaju.

Kad je skinuo šešir i počeo se hladiti izlizanim obodom, gomila je krenula naprijed. Zabljesnule su bljeskalice.

Stao je na vrhove

prstiju i provirio preko ramena visokog izvjestitelja koji je stajao ispred njega.

Nova vlasnica hotela, mršava bjelkinja, malo mlađa od Henryja, popela se stubama držeći... kišobran? Otvorila

gaje, a Henryjevo srce brže je zakucalo kad je shvatio što je to. Bio je to japanski suncobran, žarko crvene i bijele

boje — s narančastim koijem, šaranom koji je nalikovao na ogromnu zlatnu ribicu. Sa suncobrana su se raspršile

čestice prašine, koje su letjele u zraku dok je vlasnica hotela pred fotoaparatima vrtjela krhki predmet. Još su dva

muškarca donijela putni sanduk s naljepnicama iz stranih luka: Admiral Oriental Lines koji je plovio između

Seattlea i Yokohame, Tokija. Na sanduku je velikim bijelim slovima pisalo prezime Shimizu. Otvorili su ga pred

očima znatiželjne gomile. U njemu se nalazila odjeća, albumi i staro električno kuhalo za rižu.

Nova vlasnica hotela objasnila je daje u podrumu pronašla stvar i trideset sedam japanskih obitelji koje su,

pretpostavila je, prognane. Njihove su stvari skrivene i nikad im nisu vraćene — bila je to vremenska kapsula iz

ratnih godina.

Henry je u tišini zurio dok se gore dovlačila mala parada drvenih sanduka i kožnatih kofera, a gomila ljudi čudila

se nekoć dragocjenim stvarima koje su se u njima nalazile: bijela haljina za prvu pričest, potamnjeli srebrni

svijećnjaci, košara za piknik — predmeti koji su skupljali prašinu, netaknuti četrdeset i nešto godina. Čuvani za

sretnija vremena koja nikad nisu došla.

Što je više Henry razmišljao o pohabanim starim sitnicama, o zaboravljenom blagu, to se više pitao bi li ondje

mogao pronaći svoje slomljeno srce, skriveno među nepreuzetim stvarima iz drugog vremena. Zabijeno daskama u

podrumu oronulog hotela. Izgubljeno, ali nikad zaboravljeno.