Bitva o kopec

Stačí pár týdnů, aby si člověk zvykl, že tady na severu není nikdy klid. Zlatý Stormwind. Lidé, kteří zde roky žijí a zvou tohle místo svým domovem, mají můj obdiv. Ale prý bývalo lépe.
Není tomu dlouho, co se na ostrově objevili bandité. Mluvilo se o čtyřiceti, maximálně padesáti mužích. Dezertéři, kteří se vlivem temné magie v oblasti Krvavého polesí pomátli na rozumu. Podnikli pár výpadů, drobných přepadení, unesli několik lidí, téměř připravili o život člena Stříbrné výpravy. Konečně jsme jim měli vrátit úder a to přímo v jejich ležení - na kopci v Krvavém polesí.
Nutno podotknout, že když odbila sedmá hodina a bojovníci se začali scházet před branou města, vše se zdálo poněkud neorganizované. Navzdory tomu zdání však působil praporčík A'karak jako muž na svém místě - ten, který má vše pevně v rukou.
Útok měl podpořit sir Chaol se svou armádou. Během cesty se od nás oddělil. Trochu mne to zmátlo. Víte, nejsem stratég. Jsem jen obyčejný pěšák, ale myslím, že seznámit s plánem spojence rozhodně není na škodu.
V Polesí jsme se rozdělili. Svobodník Ashton s dobrovolníky z řad milice a Noční hlídky měla provést útok zezadu, zatímco praporčík A'karak s církví a zbytkem milice povede přímý úder na odlákání pozornosti.
Postupovali jsme ztěžka, pomalu. Závěje v kopcích se ukázaly být nepříjemnou překážkou. Stálé husté sněžení nám poskytovalo dobré krytí. Zároveň však byl sníh dobrým krytím nepřátelských palisád, které nám náhle stály v cestě. Svobodník Ashton prakticky okamžitě schytala šipku do břicha. Stáhli jsme se.
Polemizování nad tolerováním nemrtvých mezi živými přenechám osobám tomu vhodnějším. Musím však uznat statečnost nemrtvého muže, který se navzdory nebezpečí pokoušel rozebrat palisády a vytvořit tak cestu pro ostatní. Pod vedením sira Morningwhispera jsme mu vyrazili na pomoc. Skoro jako by proti nám najednou stála polovina ležení s nekonečnou zásobou šípu, šipek a především kopí. Stříleli přesně, zatímco naši lučištníci netrefili téměř nic. Skoro jakoby vlivem nějaké "vyšší moci".
Nakonec se nám podařilo vytrhnout pár kůlů a uvolnit tak cestu, ale za jakou cenu? Téměř všichni jsme byli zranění. Šance na pomoc druhé skupině téměř nulová. Najednou jsem ucítila omračující bolest v noze. Jako by se mi ji někdo snažil v koleni utrhnout. Noha mě dál neudržela, padla jsem do sněhu. Pokoušela jsem se krýt štítem. Něco těžkého dopadlo na moji zraněnou končetinu... Nic jsem necítila. Jen pozorovala klidně se snášející sněhové vločky, které pomalu pohltila tma.

Ve středu 22. 2. 35 zaútočily spojené síly Modrostřeší a sira Chaola na ležení banditů.
Část Modrostřešských podnikla přímý útok, druhá se pokusila o napadení zezadu. Bohužel, druhou skupinu čekala překvapivá, dobře opevněná přesila. Když se boj zdál ztracený a hrozily velké ztráty na životech, konečně se z vánice, s jistým zpožděním, vynořila Chaolova armáda a dopomohla vítězství.
Tímto bych ráda vzdala hold všem, kteří bojovali a umírali za bezpečí obyvatel Mythie. Zvláště pak Enricovi Maxwellovi, který prokázal obdivuhodnou odvahu a odhodlání pomáhat přátelům do posledního "dechu".

* rozvlněným, špatně čitelným písmem podepsána\* Lucietta di Rimini

- Tento spis je zařazen do archívů v městské knihovně na radnici. Volně k nahlédnutí. -