אמירה

כותבת: Gachanet

לכל אחד יש חברים אפילו אם הם מנצלים אתכם, הם עדיין חברים... יש לכל אחד את החבר המעצבן... ויש לכל אחד גם את החבר שעושה פדיחות.. הנקודה שלי היא שלכל אחד יש חברים לא משנה מה.... זה התחיל ליפני שנתיים כשה פגשתי אותה לראשונה.. אמירה זה היה השם שלה. אמירה היתה החברה הכי טובה שלי היא היתה החברה המושלמת אבל לכל אחד יש חיסרון שלה היה הקינאה, בכל פעם כשה היא ראתה שיש לי באנשי קשר מישהי שלא מהמשפחה שלי היא מחקה לי אותו... בכל פעם שדיברתי אם מישהי מלבדה... היא דאגה שהיא לא תדבר איתי יותר. אבל בכל מקרה היא חברה שלי, החברה היחידה שלי... אפילו שהיא מבדדת אותי. יום אחד החלטתי לנתק איתה את הקשר לגמרי. באתי אליה אחרי הלימודים, דפקתי לה בדלת החדר שלה "אמירה, אפשר להיכנס?" שאלתי בחוסר ביטחון, היא פתחה לי את הדלת בשמחה. "הי אמי" היא חייכה את החיוך הזה שלה. נכנסתי לחדר שלה. "אמירה אני צריכה לדבר איתך..." אמרתי לה. "על מה?" היא אמרה. "אםםם... אמירה אםםם איך אני אומרת לך את זה.." אמרתי "מה קרה??" היא שאלה, היא היתה מודאגת. "את חברה טובה אבל... העינין הוא ש... ש...." "שמה?" היא שאלה "העינין הוא ש.... את מבדדת אותי ככה שאין לי עוד חברות אז.... אםםם... ניראה לי ש... שאני לא יכולה ליהיות חברה שלך" אמרתי.

"מה?" היא שאלה "אני לא יכולה ליהיות חברה שלך יותר" אמרתי לה "למה מ-מה עשיתי?" היא שאלה. "את לא נותנת לי להכיר חברות חדשות...." אמרתי לה. "את לא צריכה עוד חברות." היא אמרה בדאגה. "אני כן, ואם את לא מבינה את זה אני לא יכולה ליהיות חברה שלך" יצאתי מהחדר, שלה יכולתי לישמוע אותה בוכה.

יצאתי מהבית שלה. עבר יום, הלכתי לבית ספר כמו בכל יום רגיל, ישבתי במקום שלי ואמירה לא הגיע לבית ספר.

יום הלימודים עבר מהר מאוד. הלכתי הביתה ברגל. בדרך ראיתי מודעה, היה כתוב בכותרת "נעדרת" המשכתי לקרוא "אמירה קוונס נעדרה לאחר השעה 16:00 אם מישהו מוצא אותה שיתקשר למספר ■■■■■■■■■■■" ניבהלתי, מיד הרגשתי אשמה. "לא יתכן, אמירה נעדרת?"

לא יכולתי לשאת את המחשבה שזאת אשמתי... רצתי הביתה. כשה נכנסתי החלטתי לישלוח לה הודעה כדי לוודא שהיא בסדר אבל היא כבר הקדימה אותי .

אני רק הקלדתי ואז זה קרה... נכנסתי לחדר שלי והיא פשוט ישבה שם בוהה בי. עדיין ירדו לה דמעות מהעיניים "אמירה? זאת את?" היא המשיכה לבכות. "למה חזרת???" שאלתי.

ואז.... זה היה הדבר הכי מזעזע שראיתי....

הידיים שלה נפלו ואז גם הראש.... ו הגוף שלה התרסק על הרצפה, צרחתי וברחתי מהחדר מיד קראתי לאמא שלי,

סיפרתי לה מה קרה ישר רצנו לחדר, "מה את מלחיצה אותי ככה?" הסתכלתי ליראות על מה היא מדברת "מה?!" צעקתי, הגופה לא היתה שם. "היא הרגע היתה שם!" אמרתי "מצחיק מאוד אמי" אמא אמרה. "לכי לישון מחר בית ספר" היא אמרה. התכוננתי לישון, עברה שעה ועוד שעה... השעה היתה 3:00

היתי מאוד עייפה, ניסיתי לישון אבל לא הצלחתי יצאתי מהחדר שלי למסדרון הוא היה חשוך וריק... ירדתי למתבח, גם הוא היה חשוך וריק. שמעתי דפיקות בדלת. "מי יבוא בשעה כל כך מאוחרת" חשבתי. זה היה מפחיד מידי בישבילי. חזרתי לחדר... היה כתוב בדם על הרצפה "תיפתחי את הדלת" רצתי לחדר של ההורים שלי, הוא היה ריק וחשוך. היתי לבד בבית. חזרתי לחדר שלי, נעתי את הדלת וסגרתי את התריסים ופתחתי את הטלפון, התקשרתי למשתרה, הם לא ענו.

שמעתי לחישות מאחורי הדלת.

ניסיתי להיתקשר למשתרה שוב אבל עדיין הם לא ענו.... ואז הבנתי מה אני צריכה לעשות, ניכנסתי לווצאפ וכתבתי לאמירה

"רוצה לחזור ליהיות חברה שלי?"

הלחישות ניפסקו והדפיקות בדלת גם....

לא הצלחתי לישון בלילה או לצאת מהחדר

למחורת בבוקר לא הלכתי לבית ספר. יצאתי מהחדר שלי והפעם לא היתי לבד בבית, אמירה היתה שם.... היא לא היתה מתה הפעם. "תיראי מי באה לבקר" אמא שלי אמרה "אמירה את לא מתה?" אמירה קרצה לי

©הזכויות של כל הקריפיפסטות המוצגות באתר זה שמורות לכותבים המקוריים שלהם - אין להפיץ/ להקריא/ להעתיק את התוכן ללא אישור המפרסם. לפרטים נוספים: tomerc2712@gmail.com©