Kolonialismus

*Zamysleme se společně na chvíli nad všemi lidmi, kteří žili na místě, kde nyní žijete, a nad různými státy, národy a říšemi, které si na tuto zemi činily nárok. Třeba právě teď stojím na území dnešní jižní Floridy, které je v současnosti pod kontrolou USA, ale v minulosti ho ovládali Španělé, je pravděpodobně pojmenováno po Mayaimi a je tradičním územím národů Calusa, Miccosukee, Seminole, Taino a Tequesta. Jak už jsme zde na Crash Course Geography několikrát mluvili, každé místo má více jmen a dlouhou historii vládců a nároků, které mohou ovlivňovat jeho vnímání i dnes. Jako geografové se můžeme podívat na to, proč se na těchto územích tak často mění kontrola a jaký dopad má tato kontrola na vztahy a krajinu. Jmenuji se Alizé Carrère a toto je Crash Course Geography.*

Minule jsme zkoumali, jaké vztahy mohou vytvářet různé ekonomické systémy mezi státy. Mohou to být vztahy, jako je ten mezi Bulharskem a Německem. Jejich společná komunistická a poté kapitalistická historie vedla k dlouholetému spojenectví a k tomu, že jsou oddanými obchodními partnery přes všechny druhy vlád a ekonomik. I když jsme také viděli, jak geopolitika a různé vlády mohou ovlivnit vztahy mezi státy. A dnes budeme hovořit o konkrétní formě vládnutí a trvalém dopadu, který může mít na celý svět. Přesně tak, vytáhněte si tabulky s riziky, mluvíme o impériích. Impérium vzniká, když jedna autorita ovládá více území, států a zemí. Existuje několik způsobů, jak může impérium fungovat, od rušivých až po spíše volné ruce. Když však impérium vytváří také nerovné ekonomické nebo mocenské vztahy, je tento vztah považován za imperialismus, ačkoli i tento vztah může být nakonec spíše bezruký. Imperialismus popisuje nadvládu a podřízenost jednoho státu nad ostatními a je často motivován získáním půdy, zdrojů nebo strategických pozic.

Odtud se můžeme podívat na různé typy kolonizace, která je buď typem imperialismu, nebo jen jiným typem impéria, záleží na tom, koho se ptáte, a která často znamená usazování lidí v dané oblasti a kromě kontroly půdy a zdrojů i určitou míru kulturní kontroly. Což zní trochu jako "imperialismus plus". Imperialismus a kolonialismus mají opravdu podobné definice - ve skutečnosti se o nich v rámci geografie a dalších oborů stále diskutuje. Když na počátku 21. století mluvíme o kolonialismu, máme často na mysli evropský kolonialismus, který se celosvětově odehrával od 15. století do současnosti. Rozsáhlé říše však vybudovali také Číňané, Japonci a Mongolové. V tomto případě mluvíme o imperialismu kvůli způsobu, jakým každý z nich expandoval pomocí síly, a každý z nich měl prvky těžby zdrojů a kontroly místní politiky. Dopady kolonialismu a imperialismu pociťujeme kolem sebe téměř na všech místech světa, i když mnohé z těchto systémů byly formálně ukončeny.

Například Mongolská říše konsolidovala obrovský kus Střední Asie, a přestože toto území mnohokrát změnilo majitele, je stále víceméně pohromadě. Dnes toto území tvoří velkou část dnešního Ruska a Mongolska. Nakonec, impérium, imperialismus a kolonialismus jsou vzájemně propojené taktiky geopolitiky, které se používají k dosažení podobných cílů - udržení ekonomické, politické nebo kulturní nadvlády jednoho státu nad jinými územími, často za účelem ekonomického zisku. Když chceme v geografii studovat, jak kolonialismus mění kulturní krajinu, začneme u ekonomických vztahů. Jak si řekneme více příště, geografy zajímají zejména mechanismy, které vytvářejí nerovnoměrný rozvoj, kdy jedno místo má více bohatství a moci než jiné. Současné ekonomické vztahy mají hluboké souvislosti s kolonialismem a geografové mají několik různých způsobů, jak uvažovat o spojení mezi kolonialismem a současnou ekonomickou krajinou.

Jedním ze způsobů, jak přemýšlet o trvalých dopadech kolonialismu na krajinu, je teorie závislosti. Základní myšlenka spočívá v tom, že dlouhá historie těžby mezi kolonií a kolonizátorem vytváří ekonomickou situaci, ze které je obtížné se vymanit. Zanechává tyto bývalé kolonie i po získání nezávislosti ekonomicky závislé na kolonizátorovi. Pro další vysvětlení vztahu mezi těmi, kdo mají globální moc, a těmi, kdo ji nemají, rozděluje teorie světových systémů svět na oblasti jádra s velkým bohatstvím a mocí, periferní oblasti, které posílají suroviny do jádra a ekonomicky se spoléhají na jádro, a pak semiperiferní oblasti, které se spoléhají na vztahy s jádrem i periferií a na určité bohatství a moc. A neokolonialismus je další teorie, která se snaží vysvětlit situace, kdy je jedna země navenek nezávislá, ale její ekonomická a politická moc je pečlivě sledována a kontrolována vnějšími silami. Geografové používají tyto a další myšlenky, aby vysvětlili způsob, jakým se k sobě mocné a méně mocné země vztahují. Jako v případě Tchaj-wanu, který několikrát zažil vztahy ve stylu imperiálních a koloniálních mocností.

Kolem roku 1624 Holanďané kolonizovali původní obyvatele Tchaj-wanu a využívali Tchaj-wan především jako lodní přístav pro dopravu zboží z Asie zpět do Evropy. Bojovali o kontrolu nad ostrovem s původními obyvateli, kteří zde již žili a využívali převážně samozásobitelské zemědělství neboli drobné zemědělství pro místní potřebu rodin a komunit, nikoli pro vývoz. Nizozemská verze kolonizace byla v podstatě jen kvůli strategické poloze Tchaj-wanu pro jejich lodní potřeby. Když však v 80. letech 16. století převzala kontrolu nad Tchaj-wanem dynastie Čching, jednalo se spíše o imperiální vztah, zpočátku hlavně jako způsob, jak zabránit pirátům v ovládnutí klíčových přístavů. Poté, jak se na ostrov kvůli politickému napětí v Číně stěhovali čínští uprchlíci, začali noví osadníci v malém měřítku pěstovat cukr a rýži a měnit uspořádání vlastnictví půdy. Ve všech ohledech se jednalo o osadnický koloniální vztah, což znamená, že se na ostrov přestěhovali lidé z Číny, aby zde žili, a tím změnili kulturní zvyklosti oblasti.

Jak se Číňané stěhovali, vyjednávali a bojovali s původním obyvatelstvem, když se snažili založit vlastní malé rýžové a cukrové farmy a plánovali města. V některých případech si původní obyvatelé mohli nárokovat vlastnictví půdy a vybírat nájemné, ale v jiných případech původní obyvatelé opustili samozásobitelské zemědělství a začali pracovat na cukrových plantážích nebo byli nuceni přesunout své samozásobitelské pozemky na členitější území. Když pak v roce 1895 převzalo kontrolu nad Tchaj-wanem Japonsko, chtělo, aby Tchaj-wan přešel od samozásobitelství k průmyslové úrovni produkce rýže a cukru. Vytvořilo omezení, kde mohou lidé žít a hospodařit, což ztížilo pokračování samozásobitelského zemědělství. Lidé začali měnit to, co pěstovali, a mnozí museli pracovat na plantážích, aby si vydělali dostatek peněz. S rozvojem japonského císařství se Japonsko stalo méně izolovaným a více otevřeným evropskému obchodu. Snažilo se a uspělo jako imperiální síla, která byla dostatečně silná vojensky i ekonomicky, aby se sama vyhnula kolonizaci.

Aby si tuto sílu vytvořilo, stalo se Japonsko ekonomickou kolonizační silou, což znamenalo, že využívalo půdu mimo vlastní území ke zlepšení svých ekonomických zdrojů. Tchaj-wan se stal zdrojem primárního zboží, jako je cukr a rýže, a toto zboží většinou putovalo do Japonska. Všechna tato těžba a oddělování lidí od jejich půdy měly Tchaj-wanu po druhé světové válce zabránit v tom, aby měl velkou sílu v ekonomických vztazích s většími ekonomikami, jako je Čína a Japonsko. Na konci 40. let však Čína prošla občanskou válkou, která vedla ke komunistické vládě a přiměla USA a jejich spojence k tomu, aby poskytli dostatek finančních prostředků na vytvoření silných, kapitalistických ekonomik, které by posílily a udržely zadržovací zónu kolem čínského komunismu. Dnes Tchaj-wan stále funguje jako pásmo roztříštěnosti mezi Čínou a Západem, což znamená, že se strategicky nachází mezi dvěma velkými mocnostmi, spojenci USA a Čínou. V 80. letech 20. století byl tedy Tchaj-wan považován za jednoho z asijských tygrů, což byl termín používaný pro asijské ekonomiky, které po druhé světové válce zaznamenaly intenzivní růst a industrializaci.

To je spousta záborů půdy a ekonomického pohybu, a to vše jen na tomto jediném ostrově! Tchaj-wan nám ukazuje, že existuje celá řada motivů, proč jedna země kolonizuje druhou, a že výsledky kolonizace nejsou jednotné. Země je však víc než jen její ekonomika a kolonialismus může utvářet krajinu i jinými způsoby. Je známo, že kolonizátoři znepřátelí stávající etnické konflikty nebo vytvoří nové tím, že jednu skupinu povýší nad druhou a ujistí se, že obě skupiny vědí proč, což v konečném důsledku zasahuje do místní politiky i kultury. To se stalo v oblasti, která se dnes nazývá Myanmar a která byla ještě nedávno součástí britského impéria. Může to být tak jednoduché, jako je způsob, jakým se o různých skupinách mluví a jak se jazyk používá k signalizaci "dobrých" kultur. Poselství, která se po celé koloniální období Myanmaru šířila o tom, které skupiny jsou cizí a které k nim patří, vytvořila základy pro trvalé konflikty mezi národy tohoto regionu. Obvykle jsou takzvané "civilizované", "rozvinuté" a "moderní" kultury buď kulturní skupinou kolonizátorů, nebo skupinou preferovanou kolonizátory. A hanlivé výrazy jako "necivilizovaný", "primitivní" nebo "zaostalý" se týkají kolonizovaných lidí nebo okrajovějších skupin.

Toto kódování lidí a kulturních rysů jako přijatelných a nepřijatelných umožňuje špatné zacházení, zotročování a genocidu lidí. A dnes je Myanmar známý pravidelnými válkami a konflikty mezi skupinami a od konce roku 2021 probíhající genocidou. Myanmar i Tchaj-wan jsou příkladem toho, jak mohou impéria zacházet s periferním územím. V případě Tchaj-wanu bylo pro toto území výhodné vybudovat si silnou pozici díky silné ekonomice. Protože mají kontrolu nad vlastní ekonomikou a jsou dostatečně silní na to, aby pro sebe dokázali vyjednat výhodný obchod, nejsou plně závislí na žádné zemi, jsou poloperiferií. V případě Myanmaru však prošla určitým typem kolonizace, která politicky rozdělila různé kulturní skupiny a zanechala výsledný stát roztříštěný. Britské impérium sjednotilo svou vlastní moc prostřednictvím národní hrdosti a nahromadění obrovského bohatství, ale zničilo místní moc potlačením národních kulturních projevů, jako jsou jazyky a náboženství, změnou místních znalostí a vzdělání a rozbitím stávající ekonomiky.

V Myanmaru a dalších bývalých koloniích jsou tedy dlouhodobé politické důsledky kolonizace spjaty s dopadem toho, jak kolonizátoři zacházeli s kulturním dědictvím a krajinou. V jiných částech světa má často největší dopad na kulturní krajinu osadnický kolonialismus, jaký zažil Tchaj-wan za dynastie Čching. Osadníci mohou používat procesy, jako je nucená migrace, přetváření místních názvů a další taktiky, které přepisují krajinu, aby dali najevo, že jedna kultura je upřednostňována před jinými, již existujícími kulturami. Vzhledem k tomu, že Severní Amerika se také snaží sladit svou historii a současný osadnický koloniální systém se společenským voláním po rovnosti černochů, domorodců a dalších barevných obyvatel, můžeme vidět kořeny těchto stereotypů a napětí sahající až ke koloniálnímu jazyku. Tak velká část světa strávila nějaký čas v té či oné formě impéria nebo koloniální struktury, že otisk kolonialismu můžeme najít i na místech, která nikdy nebyla kolonizována.

Jako například v Thajsku, které nikdy nebylo kolonií, přestože se rozkládá mezi územími, která byla kdysi součástí mongolského, japonského a dokonce i evropského impéria. Přesto však pociťovalo tlak těchto narativů, které mu diktovaly, jaká kultura je žádoucí. Teď použiji své věštecké zeměpisné schopnosti a uhodnu, že někde poblíž máte thajskou restauraci. Thajská vláda cítila tlak, aby se přizpůsobila, a snažila se, aby její jídlo vypadalo chutně i pro jiné než thajské publikum - což by jí pomohlo přizpůsobit se dominantním kulturám - a zároveň zůstala věrná svému kulturnímu dědictví. A do roku 2003 thajská vláda investovala miliony, aby poskytla půjčky thajským občanům, kteří chtěli v zahraničí založit restaurace. To podporuje jejich kulturní dosah a mezinárodní dobrou vůli. Jedná se o formu kulinářské kolonizace neboli nátlak na změnu a přizpůsobení kulturních znaků jídla z diplomatických důvodů.

Ačkoli tuto změnu nevyžadoval žádný vnější vůdce ani stát, vedoucí představitelé Thajska si uvědomili, že pokud chtějí Thajci kontrolovat vyprávění o své kultuře, budou muset vystoupit z tlaku na přizpůsobení. Thajsko si vytvořilo svůj vlastní příběh a pracovalo na tom, aby je svět viděl v příznivém světle dříve, než se jakákoli jiná kulturní skupina rozhodne, co má v souvislosti s thajskými kulturními rysy, jako je jídlo, upřednostňovat a co zamlčet. Jako kulturní a humánní geografové tedy patří odhalování koloniálního vlivu k pochopení kulturní krajiny. A jako ekonomičtí a političtí geografové je součástí naší práce schopnost číst příčiny nerovných ekonomických příležitostí nebo politické moci. Kolonialismus však není minulostí. Stále jsme svědky tlaků a tahanic o kontrolu nad zdroji v regionech po celém světě a tento vztah začneme zkoumat příště, až budeme hovořit o rozvoji a způsobech, kterými země měří svůj úspěch na globální scéně.