Гостра зрада (розділ 20)

Лисожар сидів і дивився на небо. Почувши крики Водосерда, який біг до кубла Вогнезора, він підбіг до нього.

-Чого ти галасуєш?-спитав Лисожар.

Водосерд зупинився і подивився на Лисожара.

-Не сунь носа, не в своє діло,-лише сказав він Лисожару, і побіг у кубло Вогнезора.

Лисожара це трохи здивувало. Він ніколи не був таким грубим. Тому щось підозрюючи, Лисожар підійшов до кубла Вогнезора і прислухався. Його тіло палало від цікавості що ж сталося.

-Лисожаре, що сталося?-почувся голос його мами Падуболистки.

-Вогнезоре...,-звернувся Водосерд,-Річковий Клан сьогодні нападе на наш Клан.

-По-перше,-почала Падуболистка не давши змоги сказати Вогнезору,-Звідки ти знаєш, по-друге, чому це має нападати Річковий Клан, коли вони далеко від нашої території.

-Вогнезоре, ти маєш мене послухати,-не звернувши уваги на слова Падуболистки, сказав він.

-Тобі що, це все наснилося?,-спитала Падуболистка

Водосерд зробив паузу.

-Так...-тихо прошепотів він. Було схоже, що він не хотів цього казати.

Лисожар застих на місці. Він пригадав слова Темнозірки на Зборищі, коли вона схоже погрожувала Вогнезору. Тому зараз Лисожар не знав кому вірити.

-Ох, Водосерде... Сни можуть бути якими завгодними. Не треба вірити кожному з них.

-Ні, Падуболистко. Я вірю Водосерду,-озвався Вогнезор. Він не казав причини, але Лисожар знав,-Водосерде, можеш йти,-сказав він, і вийщов.

Вогнезір пройшов повз Лисожара занурившись у думки, навіть не помітивши його. Після чого Водосерд теж вийшов. І після цього до табору зайшли лише Кістка та Темнозірка. Темнозірка відкрила рота щось сказати, але Кістка випередила її:

-Вогнезоре, нам треба терміново поговорити.

-Це до Зборища не дочекає?,-напружився Вогнезір

-Ні,-твердо відповіла Кістка,-Так що?

Вогнезір не відповідав.

-Вогнезоре!-голосно сказала Темнозірка,-Мій Клан у небезпеці, а ти тут стоїш і мовчиш.

Вогнезір перевів погляд на Темнозірку.

-Говоріть.

-Ми не можемо сказати це при усьому Кланові,-примружила очі Темнозірка

-Добре,-Вогнезір махнув хвостом,-Йдемо до мого кубла.

Після чого троє котів пішли до його кубла. Увесь Громовий Клан стояв і дивився їм услід, з зацікавленими очима, що ж сталося. Лише шестеро котів знали що й до чого. Це: Вогнезір, Темнозірка, Кістка, Водосерд, Лисожар, Вітерошторма. Лисожар помітив погляди Лисожара та Вітерошторми. Вони не були зацікавлені. Лише перелякані. Лисожар зрозумів що вони знали те що й він. Але йому також було цікаво що знають вони, бо можливо й більше. Тому він підійшов до них.

-Ви теж знаєте про це?

-Так...-тихо прошепотіла вона.

-Може краще розказати Вогнезору?

-Він мене у той раз не послухав. Хоча нас двоє, хто зна про це. Хоча... Якщо ти був у моєму сні, то можливо і троє,-гаркнув Водосерд.

-А який сон?

Водосерд подивився на Вітерошторму, ніби чекаючи що вона почне розповідати. Вона уловила його погляд, і переповіла увесь сон.

-...І я прокинулась,-закінчила вона,-Ми ще не встигли зібрати наші збори з братами та сестрами. Але думаю цього кращ не робити, хоча ми усе порозказували.

Лисожар застиг на місці, думаючи що ж то за кіт, якого назвали Смертю.

-Лисожаре... З тобо усе гаразд?-спитала Вітерошторма у Лисожара.

-Так...-сказав Лисожар, але у нього усе почало плавати у очах.

Лисожар не знав що побачила Вітерошторма у нього, але з погляду Водосерда, можна було зрозуміти, що щось таки з ним сталося.

-Що таке?-спитав Лисожар у них, пробуючи сховати галюцинації.

Вітерошторма щось почала казати, але Водосерд не чув. Його голова почала боліти, усе плавало і двоїлося. Він заплющив очі, впав без тями, і напевно заснув. Він бачив перед собою чорну кішку, дуже схожу на Темнозірку. Вона щось кричала, але він її не чув, він чув лише гул у вухах. Після чого інший кіт пригнув прикривши її собою, і щось маленьке, влучило в нього. Він впав. Чорна кішка побігла у ліс, дивлячись зі слізьми на того кота. Лисожар підійшов до нього. З його боку струменіла кров. Він був мертвй. Лисожар пвернувся, подивитися хто ж це зробив, але там уже нікого не було, крім крові, та тікаючих котів.