מעמדות

ניתן לחלק את המעמדות בואן הסה לאצילים, פשוטי עם, כוהנים, אריסים ופושעים המבצעים גזר דין. מערכות החוקים הואן הסיות שונות.

אצילים הם צאצאים מנישואין של אצילים. אציל, בהכרח, שייך למשפחת אצולה מסוימת, ולעיתים לכמה. אצילים שונים הם בעלים של רמות כוח שונות, וניתן לדרג אותם, מהנמוך לגבוה : בני אצולה, אבירים, ברונים, ויקונטים, רוזנים ודוכסים.

בני אצולה (בהסית Hochwohlgeboren) הם כל אציל אשר אין לו באופן אישי אדמות משמעותיות ואין לו תואר אבירות. הם זכאים להישפט בנוגע לפשעים קלים על ידי האציל המקומי או השופט המקומי אשר מונה על ידי הדוכסית, ובנוגע לפשעים חמורים להישפט מול הדוכסית. בן אצולה כפוף באופן מסורתי בהתנהגותו לראש הבית שלו, ובמידה ומתנהג בחוסר כבוד ראש הבית יכול להעניש אותו, ובמקרים עוקבים של חוסר כבוד יכול לפנות לשופט המקומי בשביל לנשל אותו משושלת הבית וזכויותיו כאציל. בן אצולה, וכל אציל אחר, יכול לוותר על זכויותיו וחובותיו כאציל, אך פעולה זאת לא ניתנת להפיכה באותה קלות של הוויתור. דוכסים ורוזנים רשאים להכיר בפשוט עם כאציל, בדרך כלל כאשר צריך למצוא ראש חדש לרוזנות או ברונות. לכל בן אצולה יש את הזכות לנכוח בכל התכנסות כללית של האצולה, כולל נשפים פתוחים, טקסים דתיים פתוחים ומפגשי הדיאט.

בן אצולה לימי חייהם הם בני אצולה אשר נולדו כפשוטי עם, ואציל ברמת רוזן, דוכס או ויקונט החליט שבשרותיהם כלפיו או בפעולותיו הוכיח את עצמו כראוי לזכויותיו של אציל. תואר זה מקביל לחלוטין לתואר של בן אצולה, ההבדל היחיד ביניהם שתואר זה לא עובר לצאצאי האציל לימי חייו. בעוד שמבחינה חוקית אין הבדל בין אציל לימי חייו לבן אצולה, ההבדל ביוקרה ובמעמד החברתי של המעמדות ניכר לעיתים. יש אצילים שיביטו על אצילים לימי חייהם כנחותים במעמדם, ומנגד ישנם אצילים שמאמינים שדווקא אלו שהשיגו את מעמדם דרך הוכחה של עצמם הם אנשים שהולכים בדרך השבעה. התפיסה השנייה נפוצה יותר ברוזנויות הסה.

אבירים (בהסית Ritter) הם אצילים אשר הוכשרו כלוחמים וקיבלו מעמד רשמי. בדרך כלל בן אצילים ישמש כנושא כלים עבור אביר אחר לתקופה מסוימת לפני שיקרא אביר. מצופה מאבירים להלחם עבור האדון שלהם, מצופה מהם להיות מכובדים, דתיים, רחומים והגונים. מצופה מאביר לא לפגוע בחפים מפשע, לא לנצל את כוחו לרעה, ולעקוב אחרי הדת שלו. בעבר האבירים הואן הסים היו עובדים את קריג כולם, אבל לאחר הרפורמה של אנה ואן הסה ישנם אבירים שעובדים את הטיטאן, האל הידוע כ"הלוחם" בדת הטאנדרולית, אלים עתיקים מקומיים ולעיתים אף אל כלל, למרות שמקרים אלו נדירים לאין שיעור. את התואר אביר יכול להעניק ברון, רוזן או דוכס לכל בן אצילים לאחר שהיה נושא כלים לתקופה. לעיתים נדירות רוזן או דוכס יכירו בפשוט עם שהוכיח את עצמו בקרב כאביר, ובדרך כלל יתנו לו גם מעט אדמות בנוסף לתואר. רוב האבירים נלחמים עבור אדון אציל בעל אדמות, אך לעיתים הם יהיו אבירים ללא אדון, מצב שימנעו ממנו ככל האפשר כיוון שאינו מכובד.

ברונים (בהסית Freiherr) הם אצילים בעלי אדמות. האדמה אשר הם שולטים בה נקראת ברונות, אבל לעיתים הם שולטים על יותר מברונות אחת. ברונות היא יישוב או אוסף של יישובים קטנים, לעיתים סביב מקדש או טירה. ברונות אשר מרוכזת סביב מקדש מנוהלת בדרך כלל על ידי ברון-כהן. ברונים הם בדרך כלל ווסלים ישירים של ויקונטים. התואר הספציפי לברון ומעלה מורכב משתי מילים - המילה הראשונה היא פון והשנייה היא שם הטריטוריה הגדולה ביותר, משפחות עתיקות נוטות להעביר בירושה את שם הטריטוריה שלהן, ומכאן שמות רוב משפחות הרוזנים בואן הסה.

ויקונט (בהסית Vicomte) הם אצילים בעלי אדמות. ויקונטים הם ברונים אשר תחתיהם יכולים להיות ברונים אחרים. ויקונטים הם בדרך כלל ווסלים ישירים של רוזנים. ויקונטים הם הבעלים של ברונות אחת לפחות, אבל אין תחתיהם ברונויות אחרות בהכרח.

רוזן (בהסית Graf) הוא אציל בעל אדמות אשר יש לו וסאלים ויקונטיים ומטה. הוא הבעלים של ויקונטיות אחת לפחות ויש לו זכות הצבעה בדיאט ויכול להעלות בדיאט הצעות לסדר היום.

דוכס (בהסית Hertzog) הוא בעל הכוח הגבוה ביותר בדוכסות. כל הרוזנים הם הוסאלים הישירים שלו, אך כלל האצילים בעלי האדמות הם וסאלים משניים שלו. מבחינה חוקית, כל הצמיתים בוואן הסה שייכים, במישרין או בעקיפין, לדוכס. כל הוסאלים הם וסאלים ישירים או עקיפים של הדוכס. לדוכס יש כעקרון סמכות מוחלטת בכל הנוגע למה שאינו נכלל בהסכם הדיאט הראשון והוסכם בדיוני הדיאט. הדוכס הוא הסמכות השופטת החילונית העליונה, וכל כוח שיפוטי, סמכותי וחוקי ניתן תחת ומפאת כוחו של הדוכס. אין דרך חוקית להחליף דוכס לבד ממותו או וויתורו על התפקיד. צו הדוכס מחייב עד אשר אותו הדוכס או דוכס אחר מבטל או משנה אותו. אין זה אומר שלא היו חילופי שלטון בוואן הסה, אבל ההיסטוריה נכתבת בידי המנצחים, וכשדוכס מדיח דוכס אחר הוא מכריז על המרד בדוכס המודח כחוקי ולגיטימי.

זכויות אצילים עם אדמות אציל עם אדמות רשאי להעניק את אדמותיו או חלק מהן למי שירצה. אציל בעל אדמות אשר יש לו יותר מברונות והוא אינו ווסאל ישיר של ויקונט אחת רשאי להכריז על עצמו כויקונט. אציל בעל אדמות שאינו ברון יכול להעניק חלק מאדמותיו לאציל חסר אדמות ולהשאיר אותו כוסאל שלו. אציל יכול לתת לכל אציל בעל אדמות חלק מאדמותיו, בהנחה ואותו אציל היה וסאל שלו הוא ישאר וסאל שלו, אם אציל זה לא היה וסאל שלו ניתן להעביר לו אותן בתנאי שיהפוך לוסאל של האציל הראשון או ללא התנאי, וכך יהפוך לוסאל של האציל שהאציל הנותן הוא הוסאל שלו. אציל בעל וסאלים יכול, באישור הדיאט, לקחת אדמות מוסאלים ישירים שלו ולהפוך וסאלים לא ישירים שלו לוסאלים ישירים שלו. אקט שכזה יחשב ללגיטימי רק אם לאציל יש טענת זכות מוכחת לאדמות אלו, במידה ואין לו פעולה זאת תחשב כאקט רודני, אשר בעוד חוקי נחשב ללא מכובד, ובדרך כלל יגונה על ידי אצילים אחרים וכהני השבעה.

כהונה הכהונה מהווה היררכיה נפרדת לאצולה. יש לה מוסדות משלה ופריווילגיות משלה הנפרדות מזכויותיהם של אצילים ופשוטי עם. הם מהווים את אחד ממקורותיו של החוק, ויש להם סמכות ביחס לקהילותיהם. לכוהנים עומדת הגנה חוקית מכל פשע שמהווה באופן מהותי חלק מפעולת הדת בתוך קהילותיהם, למשל דיבור סרה על האציל או הענקת מזון ללא מס לעניים. לכוהנים עומדת הזכות להישפט על כל פשעיהם בידי הכהונה, ורק במקרה של אי צדק מובהק או במקרה שהם מהווים גם בעלי אדמה אצילים ניתן לשפטם במערכת הצדק החילונית. כהונה קובעת בעצמה את חוקיה, תקנותיה, והיא בעלת היכולת לקבל לשירותיה את בני כל המעמדות. מהרגע שאדם נכנס לשירות הכהונה הוא מקבל מעמד של כוהן לפי מקומו בהיררכיית הכהונה. משהפך לכוהן רשמי ומצא קהילת מאמינים, יש לו הזכות לשופטם לפי חוקי הדת. כיוון שרק אצילים הם בעלי אדמה, מסדרים וכוהנים בעלי אדמות נחשבים באופן דואלי כחלק מהיררכיית האצולה והכהונה. עם זאת, כוהן שמקורו כפשוט עם לא יכול להיות אציל באופן אישי, והוא נחשב כעוצר של המסדר שלו.

פשוטי עם הם ואן הסים ללא תארים. כל עוד פשוט עם לא עובר על חוקי הדוכסות או האצולה, הוא רשאי לעשות את אשר יחפוץ. אין זה אומר שהם שווי זכויות לאצילים. אציל רשאי, לדוגמא, להכות פשוט עם אך לא להטיל בו מום, בעוד שאם פשוט עם מכה או מעליב אציל האציל רשאי להעניש אותו. פשוטי עם לא יכולים להיות בעלים של אדמות, אבל הם רשאים להחזיק רכוש, כולל את כלי עבודתם ובתיהם, ולעבוד את האדמה שסביבם. כמו כן, הם יכולים לסחור ולהיות בעליו של עסק על פי הכללים המקומיים בעיר או במקום היישוב. פשוטי עם הם בעלי חופש תנועה ועיסוק בניגוד לאריסים, ולכן הן משלמים במקרים רבים בכסף על השכרת האדמה שבשימושם לאציל שבשטחו הם או אדמתם מצויים בניגוד לחובת עבודה. על אף שהוא עשוי להימצא בהסדר בו הוא עובד את אדמתו של אדון עבור החכרת חלקה, בניגוד לצמית הוא מסוגל לצאת ממנו, והכניסה אליו היא בחירה עבור צאצאיו- פשוט עם המצוי בהסדר המבוסס על חובת עבודה נקרא אריס. פשוט עם יכול לרכוש שחרור מחובות וצווים מסויימים, אך הדבר כרוך בסכנה של איבוד הזכות להגנה משפטית מצד האצולה עם סיום הקשרים עם האדון. לחוק זה ישנן הגבלות, למשל, פשוט עם לא יכול להחזיק של חווה מעל גודל מסוים ולעולם לא יוכל להיות הבעלים של מחצב. פשוט עם לא יורשה לעולם להוריש אדמה חקלאית. על אף שפשוט עם אינו הבעלים של האדמה עצמה, הוא יכול להחזיק בניינים על האדמה ולהשתמש בהם בחופשיות כל עוד שילם את המס הראוי. בערים לפשוטי העם יש חופש נרחב והם מחזיקים בחלק מהכוח הפוליטי בהן. מסיבות אלו, פשוטי עם עשירים הקימו רשתות סחר משפחתיות, אשר ממוקדות בנמלים ברחבי ואן הסה, כאשר משפחות הסחר יכולות להיות בעליהן של חלק נרחב מהרציפים והנמלים, וזה המצב בדרך כלל. פשוט עם יכול להשבע אמונים לבית אצולה או לאציל בעל אדמות, אבל עד שלא עשה כן הוא לא מחוייב לצאת למלחמה עבור אף אציל לבד מהוד מעלתה הדוכסית. פשוט עם שביצע פשע יכול להיות כפוף לעבודות פרך. פשוט עם יכול להשבע כצמית לאציל בעל אדמות, ולפי החוק הואן הסי האציל מחוייב לקבל אותו כצמית. הדבר מהווה הסדר תדיר למדי למחיקת חובות כספיים.

צמיתים הם ואן הסים שאינם אצילים ואינם חופשיים. אריסים אינם, בהגדרה, עבדים, ויש להם זכויות וחופש מסוימים. הם נתיניו של אציל ספציפי, ומחויבים לעבוד את אדמותיו, להלחם במלחמותיו ולציית לחוקיו. ילדיהם ישרתו את אותו האציל. אצילים מחויבים לספק לאריס חלקת אדמה לשימושם עבור כלכלתם. החלקה אינה עוברת בירושה לילדי האריס והיא נחשבת כשייכת לאציל, אך התוצרת הגדלה עליה משמשת את האריס. האריס רשאי להשתמש באדמה זו בכל זמן בו הוא לא נדרש לעבוד את אדמות הנחלה של האציל. האריס מוגבל בבחירת הגידולים, בתנועה וכאשר ישיא את בניו או בנותיו כך שיעברו למקום אחר יאלץ לשלם לאציל מס עבור העבודה שאבדה. מצופה מהאציל לדאוג לתנאי החיים הבסיסיים (קורת גג וכלים) עבור אריסים שאינם יכולים להשיג זאת בעצמם, אך אין מניעה שיארגן זאת באמצעות עבודתם של אריסים אחרים, כך שבדרך כלל אנשי הכפר מתארגנים יחד עבור צרכיהם. אריס שנכשל במילוי חובותיו יכול להיאסר עבור השלמתן בעבודה כפויה. אריסים יכולים להשתחרר ממעמד האריסות שלהם אם הם מקבלים שחרור מהאציל שלהם, מהדוכסית, קבלה לשורות הכנסיה (כשהכנסיה משלמת עבורו סכום מסורתי) או מותו של ראש הבית, ושחרורן של האלמנה והיתומים מהחובות שלהם (יתומים אשר לא הגיעו לגיל הבגרות). כאשר האציל משחרר אריס משורותיו הוא מקבל ממנו את הבית שלו, הכלים והציוד שהוענקו על ידי האציל, אך הצמית עשוי לרכוש חלק מהציוד והאציל עשוי לרכוש כלים אותם יצר או רכש הצמית ומצויים בבעלותו הפרטית. על האציל לספק לו מספיק מזון בשביל להגיע לעיר הקרובה ומעט כסף בשביל שיוכל לכלכל את עצמו למעט זמן. אם האציל והאריס מסכימים, אציל יכול להעביר את האריס לשירותו של אציל אחר. בפועל, בעוד שנדרשת הסכמתו של האריס המצב בפועל לא תמיד כולל את הסכמתו.

עובדי כפיה מהווים פשוטי עם או אריסים שנשפטו בשל פשע או חוב ונאלצים לשרת תקופת זמן תחת אדם אחר בעבודות ללא תשלום כפי רצונו. כאמור, עובד הכפיה לא מקבל תשלום כלשהו עבור עבודתו, ונאלץ להקדיש את מלוא זמנו כפי רצון המעביד. המעביד מחוייב להציע מזון ומגורים, אך זכותו לדרוש תשלום זעום עבורם ממשפחת הנאשם. עם זאת, המעביד לא יכול למכור תנאי מחיה בסיסיים במחיר גבוה מכפי שעובד או משפחתו יכולים לשלם מכספם. אין להביא לצבירת חובות חדשים עבור משפחת העובד בתקופת העבודה. בנוסף, נאסר על המעביד לשלוח את העובד לעיסוקים שמהווים עינוי, ולכן רק בהינתן שיש עובדים-שלא-בכפיה שעוסקים במלאכה, ניתן לשלוח אליה עובדי כפיה. ישנה תקרה ברורה לזמן אותו עובד משרת כעובד כפיה, והוא משוחרר בסופה. המעביד אחראי על שחרורו ועל חייו של העובד, ולכן במקרה שהעובד מת בזמן שירותו, משפחתו תקבל פיצוי ופטור ממחויבויות של כסף ועבודה עד תום התקופה למסגרתה היה מחוייב (יחד עם כל חוב כספי למעביד). חובות עבודת כפיה לא מועברות בירושה. כיוון שעבודת כפיה היא הדבר הקרוב ביותר לעבדות בואן-הסה, עבירה מתמשכת או עקרונית על התקנות בדבר היחס לעובדי כפיה נחשבת לשימוש בעבדים.