Deviace a teorie

*Jak jsme uvedli minulý týden, ozbrojený lupič a pacifista mají něco společného: oba jsou sociální devianti.  Ale zřejmě jsou také opravdu odlišní.  Je těžké si představit, že někteří lidé se uchylují k ozbrojené loupeži z některých stejných důvodů, z jakých jiní lidé odmítají násilí.  Proto existuje mnoho různých teorií deviace, které nám mohou poskytnout určitý pohled na to, jak a proč se ozbrojený lupič i pacifista stávají deviantními.  Prostřednictvím sociologie můžeme zkoumat, jak se deviace těchto dvou velmi odlišných lidí vztahuje k celé společnosti.*

Abychom pochopili, odkud se bere deviace, musíme se vrátit ke třem hlavním sociologickým paradigmatům.  A jak se dalo očekávat, strukturální funkcionalismus, symbolický interakcionismus a teorie konfliktu nabízejí každý jiný pohled na věc.  Již v pátém díle jsme se dotkli strukturálně-funkcionalistického přístupu Emila Durkheima k deviaci.  Jeho základní myšlenka spočívala v tom, že jelikož se deviace vyskytuje v každé společnosti, musí plnit nějakou funkci.  A Durkheim tvrdil, že deviace plní zejména čtyři funkce:  Za prvé, říkal, že deviace pomáhá definovat kulturní hodnoty a normy.  V podstatě můžeme vědět, co je dobré, pouze tehdy, když zároveň pochopíme, co dobré není.  Dále tvrdil, že reakce společnosti na deviaci objasňuje morální hranice.  To znamená, že když společnost reaguje na deviaci, vytyčuje hranice a říká, že když chování překročí určitý morální práh, může být sankcionováno, ať už formálně, nebo neformálně.  Může se tedy jednat o různé situace, od bankovního lupiče, který je poslán do vězení, až po někoho, kdo je zesměšňován za to, jak se obléká.  Durkheim také řekl, že tyto reakce stmelují společnost.

Tím, že reagujeme podobným způsobem na něco, co se nám zdá nenormální, se v podstatě navzájem utvrzujeme v tom, že my jsme "my" a devianti jsou "oni".  A to nemusí být nutně špatně.  V závažnějších případech deviace - jako je například střelba ve škole - vidíte, jak se lidé sjednocují kolem této morální hranice, která byla porušena, a vzájemně se podporují.  Spontánní výlevy rozhořčení, smutku a dobročinnosti, které vidíte v reakci na střelbu ve školách, jsou příkladem tohoto vzorce v akci.  A konečně Durkheim poukázal na to, že deviace může ve skutečnosti podpořit společenskou změnu.  V pátém díle jsme hovořili o občanské neposlušnosti Rosy Parksové, která byla z definice deviantní a byla faktorem, který odstartoval velké změny v americké společnosti v podobě Hnutí za občanská práva.  I když je deviace nezbytná, v některých společnostech jí může být více nebo méně než v jiných.  Americký sociolog Robert Merton navrhl ve 30. a 40. letech 20. století takzvanou teorii napětí, aby pomohl vysvětlit tento rozdíl.  Merton tvrdil, že míra deviace ve společnosti závisí na tom, zda tato společnost poskytla dostatečné prostředky k dosažení kulturně definovaných cílů.  V USA je jedním z nejsilnějších kulturně definovaných cílů finanční úspěch.  A mezi prostředky k jeho dosažení patří například získání vzdělání.  To, čemu říkáme "americký sen" - myšlenka tvrdě pracovat, abychom dosáhli finanční stability - je tedy ukázkovým příkladem toho, co Merton nazval konformitou: dosažení kulturně stanovených cílů prostřednictvím konvenčně schválených prostředků.

Chodit do školy, mít dobré známky, vystudovat, získat dobrou práci. Tvrdě pracuj. Zbohatni. Úspěch.  Správně? No, samozřejmě, i když je vaším cílem bohatství, tento přístup není pro mnoho lidí možný.  Mnozí, kteří vyrostli v chudobě, například nemají reálnou cestu k prosperitě.  A pokud nemáte přístup k prostředkům - například k penězům na vzdělání nebo dobře placeným pracovním příležitostem - pak bude i tento cíl nedosažitelný.  Jednou z reakcí na nedostatek přijatelných prostředků je tedy použití prostředků nepřijatelných - tedy deviantních.  Merton tomu říkal inovace, ale zde inovace znamená něco trochu jiného, než na co jste zvyklí.  Merton jím označoval deviantní řešení, která lidé vymýšlejí, aby dosáhli svých cílů.  V tomto případě by to mohlo zahrnovat vše od drobných krádeží až po organizovaný zločin.  Cílem je stále finanční úspěch, ale nelegitimní prostředky použité k jeho dosažení z něj dělají deviantní.  Nyní můžete také reagovat opačným způsobem, tedy vzdát se cíle - v tomto případě ekonomického úspěchu - a místo toho se zcela oddat dodržování pravidel.

Mohli byste se rozhodnout, že možná nikdy nebudete bohatí, ale alespoň nebudete deviantní.  Merton to nazval ritualizmem, hlubokou oddaností pravidlům, protože to jsou pravidla.  Druhou možností je samozřejmě odmítnout celý systém úplně - prostředky, cíle, všechno.  Při tomto druhu reakce, který Merton označil jako retreatismus, člověk v podstatě "vypadne" ze společnosti a odmítá konvenční prostředky i cíle.  Merton do této skupiny řadil narkomany a alkoholiky, protože tyto závislosti považoval za způsob, jak uniknout tlaku cílů a prostředků.  Odmítání však může být i konstruktivní:  Rebelie je odmítnutím cílů a prostředků, ale v kontextu kontrakultury - takové, která podporuje dosahování nových cílů podle nových prostředků.  Umělec, který nechce finanční úspěch, ale usiluje o uznání svých kolegů, je toho příkladem.  Strukturální funkcionalistický pohled na deviaci tedy poskytuje některé užitečné způsoby, jak přemýšlet o tom, jak deviace funguje v makro měřítku.  Vychází však z předpokladu, že každý, kdo dělá deviantní věci, bude považován za devianta.  Ostatní paradigmata sociologie toto zpochybňují:  Poukazují na to, že sociální status ovlivňuje způsob, jakým je deviace trestána.  Nebo zda je vůbec trestána.  Například symbolický interakcionista chápe deviaci prostřednictvím tzv. teorie nálepkování - myšlenky, že věci jako deviace a konformita nejsou ani tak záležitostí toho, co děláte, ale toho, jak to lidé nálepkují.

Představte si studenta, který chodí za školu.  To je příklad primární neboli drobné deviace.  Sám o sobě tento přestupek neovlivní studentovo sebepojetí.  To znamená, že nezpůsobí, aby o sobě přemýšlela nebo se označovala za devianta.  A pokud je jinak dobrou studentkou, pak to její učitel může prostě odepsat jako jednorázovou záležitost a to, že zameškala hodiny, zůstane jen drobnou, primární deviací.  Pokud ale učitel zareaguje důrazněji a potrestá ji, pak může stejné porušení pravidel přerůst v sekundární deviaci.  V takovém případě by silná sankce mohla způsobit, že žákyně o sobě začne uvažovat jako o záškolákovi.  A to může vést k tomu, co Erving Goffman nazval stigmatem: silně negativní druh nadřazeného statusu, který ovlivňuje sebepojetí, sociální identitu a interakce s ostatními.  Jedním z nejsilnějších účinků stigmatu je, že vede k dalšímu nálepkování, zejména toho, co člověk udělal nebo by ještě mohl udělat.  Například stigmatizovaná studentka může být předmětem retrospektivního nálepkování, kdy je její minulost reinterpretována, takže je najednou chápána jako vždy nezodpovědná.  Stejně tak by mohla být předmětem prospektivního nálepkování, které se dívá do budoucnosti a předpovídá její budoucí chování na základě jejího stigmatu.

Jak vidíte, celý proces označování může mít mimořádné důsledky.  A ovlivňuje nejen to, jak o sobě smýšlíme, ale také to, kdo a jak na deviaci reaguje a jak je deviantní osoba ve společnosti chápána.  Například zneužívání drog bylo do značné míry chápáno jako morální selhání.  Stále častěji je však vnímáno jako nemoc.  A s tím, jak se mění toto vnímání, mění se i lidé, kteří na zneužívání drog reagují.  Namísto toho, aby to byla pouze práce pro orgány činné v trestním řízení, se dnes na případech zneužívání drog často podílejí jak policisté, tak zdravotníci.  A namísto vězení se na některých místech dostává porušovatelům zákona lékařské a psychologické péče.  Jinými slovy, způsob, jakým lidé reagují, se začíná měnit.

A konečně, namísto toho, aby byli závislí posuzováni jako osoby, které se osobně provinily nějakým morálním selháním, jsou stále častěji vnímáni jako osoby trpící nemocí, což je částečně zbavuje určité míry osobní odpovědnosti za své chování.  Vyvíjí se tedy i samotný způsob, jakým jsou chápáni.  Existuje několik dalších symbolickointerakcionistických přístupů k deviaci, které se nezaměřují na sílu nálepek.  Například diferenciální asociace tvrdí, že to, s kým se stýkáte, zvyšuje nebo snižuje pravděpodobnost deviace.  A teorie kontroly se zaměřuje na sebekontrolu člověka jako způsob, jak se vyhnout deviaci, stejně jako na jeho schopnost předvídat a vyhnout se důsledkům svého jednání.  Všechny tyto symbolické interakcionistické přístupy zdůrazňují mezilidské reakce na deviaci.  Přístup teorie konfliktu však spojuje deviaci se sociální mocí.  Podíváme-li se na společnost, zjistíme, že sociálně deviantní osoby nemusí být nutně ty nejnebezpečnější.  Pohled teorie konfliktu spíše poukazuje na to, že jsou často nejbezmocnější.

 Teorie konfliktu může vysvětlit, proč tomu tak je, několika různými způsoby:  Za prvé, teorie konfliktu tvrdí, že normy a zákony odrážejí zájmy mocných.  Mocní tedy mohou bránit svou moc tím, že označí za deviantní vše, co tuto moc ohrožuje.  Například v kapitalistických společnostech jsou deviantními často označováni ti, kteří narušují fungování kapitalismu.  A protože kapitalismus je založen na soukromé kontrole bohatství, je krádež jednoznačně označena za deviantní.  Existují však také různá pravidla pro případy, kdy se bohatí zaměřují na chudé:  Drobní zlodějíčci jsou považováni za devianty způsobem, jakým nejsou považováni korporátní zločinci, přestože oba okrádají jiné lidi.  Zaměstnanec, který vynáší zboží ze zázemí, je předveden policií, zatímco šéf, který zadržuje mzdu za přesčasy, často ani neplatí pokutu.  A podle teorie konfliktů je tomu tak proto, že mocní jsou schopni se proti nálepkám deviace bránit, takže deviantní jednání vede s menší pravděpodobností k nálepce deviace, a tím i k reakcím na tuto deviaci.  A konečně teorie konfliktu poukazuje na to, že normy mají ze své podstaty politickou povahu, ale politika bývá maskována obecným přesvědčením, že pokud je něco normativní, musí to být správné a dobré.  Ačkoli tedy můžeme mít problém s tím, jak je zákon uplatňován, mnohem zřídkaji se ptáme, zda jsou zákony samy o sobě spravedlivé, či nikoli.  Teoretici konfliktů vidí tato vysvětlení všude tam, kde lze nalézt nerovnost společenské moci - mezi pohlavími, rasami a skupinami s různým socioekonomickým postavením.  Strukturální funkcionalismus, symbolický interakcionismus a teorie konfliktu nám nakonec poskytují užitečné nástroje pro pochopení deviace.  Každé z těchto paradigmat je mocné a my využijeme všechna tři příští týden, kdy se budeme zabývat konkrétně kriminalitou.

Dnes jsme se seznámili s tím, jak tři hlavní paradigmata sociologie přistupují k deviaci.  Mluvili jsme o strukturálním funkcionalismu a o tom, jak může deviace plnit ve společnosti určitou funkci.  Poté jsme se věnovali symbolickému interakcionismu a podívali se na to, jak je deviace konstruována.  Nakonec jsme diskutovali o teorii konfliktu a o tom, jak je deviace spojena s mocí a nerovností.