I. Szelim

**I. Szelim, oszmán-török szultán**

**(1470-)**

**Családja, fiatalkora:**

Apja II. Bajezid szultán volt, anyja ismeretlen, minden bizonnyal a hárem valamely hölgye lehetett az. Fiúestvéreivel, Korkuttal és Ahmeddel együtt nőttek fel, születési sorrendjük azonban még a Palota legbelsőbb köreiben sem volt egyértelműen ismert, ami hozzájárult ahhoz, hogy idővel az örökösödés vitája mentén a testvérek egymás ellen fordultak.

Szelim fiatalkorát szívesen töltötte a Palota lovardájában, szenvedélyesen és jól lovagolt, sokat vadászott és rendszeresen látogatta a kovácsmestereket, sokszor kipróbálva a legújabb fegyvereket, melyek a műhelyekben készültek. Felnőtté válása alkalmából apja Itáliába küldte, ahol Nápolyt, Velencét, Firenzét és Rómát is meglátogatta. Rendszeresen járt Konstantinápolyban is, apja megbízásából többször is követként járva el, mely okból görögül is megtanult, habár sosem tökéletesen.

24 évesen nősült, amely évben egyszersmind megszületett első és legkedvesebb fia, Szulejmán, akit akkortól fogva a lehető legközelebb tartott magához. A kisfiú rendszeresen vele tartott vadászataira, és követi útjaira is. Akkor is együtt voltak, amikor Bajezid szultán a vad és lendületes Szelim herceget keletre küldte.

Amikor a „nagy hideg” első szeleiről megérkeztek az első hírek Ankarába, Szelim herceg már keletre tartott, miután apja, aki egyre kevésbé bírt az öntudatos és gyakran harcias ifjúval, az ottani tartományok felügyeletét bízta rá, bízva benne, hogy a könyörtelen környezet, az önálló döntési kényszer és az ezzel járó felelősség betöri majd Szelimet. A herceg valóban látszólag megkomolyodott, és rövidesen bíztató hírek érkeztek Bajezid szultánhoz a konszolidálódó keleti tartományokból. Éppen ahogy azonban a korábban nehezen kormányozható területekről megkezdődött az adók rendszeres beszolgáltatása, az addig csak hírekből ismert „nagy hideg” Anatóliába is megérkezett, a termények, és így a parasztok bevételei is drasztikusan esve vissza. A keletkező feszültség közepette Bajezid szultán visszavonult a Palota falai közé, ahol Ahmed herceg, aki mindig is hajlott apja szavainak kérdés nélküli követésére szorosan mellette maradt. Korkutra hárult a feladat, hogy az országot járva kézben tartsa a Szultánság ügyeit, amely azonban egyre nehezebb feladatnak bizonyult. Saját dolga megkönnyítésére hazahívta Szelimet, aki azonban ellenszenvvel viseltetett a sokak által biztos trónörökösnek tartott testvérével szemben, valamint tartott tőle, hogy a rossz terméstől elégedetlenkedő parasztok fellázadhatnak a Palota ellen a távollétében, ezért megtagadta a kérést. Maradási szándéka mellett akkor is kitartott, amikor immár apja parancsa szólította vissza Ankarába, mely után Bajezid felszólította Korkutot, hogy hozza vissza engedetlen testvérét.

Korkut egy kisszámú, de jól felfegyverzett szpáhicsapattal indult meg Trabzon, a keleti tartományok központja felé, bízva abban, hogy puszta jelenléte elég lesz ahhoz, hogy Szelim beadja a derekát. Testvére azonban nem engedett ilyen könnyen. A keleten töltött ideje alatt sikeresen közeli jó viszonyba került a helyi katonaság vezetőivel, és a közkatonák is jó érzéseket tápláltak a harcszerető herceg iránt. Emellett a fiatal kora ellenére is éles elmével megáldott Szulejmán, valamint Szelim tanácsadója, Karamani Mehmed pasa is támogatták a herceget a saját álláspontja melletti kiállásban. Szelim és közeli köre felismerték, hogy Bajezid szultán hatalma rohamosan a végéhez közeledik, a szultáni cím pedig minden bizonnyal az iszlám jogban jártas, jó képességekkel bíró, azonban sokak – például Szelim – által gyengekezűnek tartott Korkutra fog szállni, míg Ahmed minden bizonnyal engedelmesen félreáll majd testvére elől. Szelim azonban nem kívánt ilyen könnyen beletörődni a sorsába.

**A testvérharc megkezdődik:**

Trabzon falai alatt találkozott a két herceg. Korkut előadta apjuk kérését, és felszólította Szelimet, hogy térjen vissza vele Ankarába, Trabzon és a keleti tartományok parancsnokságát pedig adja át a saját kísérete egyik tagjának, az ankarai elit köreibe tartozó egyik leggazdagabb előkelőnek. Szelim erről hallani sem akart, helyette Karamani pasa javaslatára és közvetítésével hosszas alkudozásba kezdett azzal a céllal, hogy feltartsa testvérét, míg titokban Szulejmán vezetésével egy üzenetet küldött Ankarába Ahmed számára, melyben egy valótlan összeesküvésre figyelmeztette, azt állítva, hogy Korkut idő előtt szeretné magához ragadni a hatalmat, felkérve őt, Szelimet, hogy együtt döntsék meg apjuk uralmát, ezzel Ahmedet is félretéve. Szelim arra kérte testvérét, vegye őrizetébe az öreg szultánt, míg ő leszámol Korkuttal, ezzel elejét véve a lázadásnak. Az üzenet elérte a célját, az apja iránt feltétlen hűséget ápoló Ahmed elhitte a hazugságot, és az ő védelmének érdekében kizárta Korkut embereit a Palotából, saját házi őrségével, és Bajezid leghűségesebb emberivel véve körül magát és a szultánt.

Szelim testvére vak hűségére épített, és sikerrel is járt, tervének második fele azonban kudarcot vallott. Szulejmánnak az üzenet átadása, és a várt hatás megfigyelése után azonnal vissza kellett volna, hogy térjen Trabzonba, azonban egy hirtelen betegség miatt nem tudott elindulni, a fontos üzenetet pedig nem merte másra bízni. Így az ankarai események híre előbb érkezett meg Korkuthoz, mint Szelimhez, aki így nem tudta katonáival meglepni és elfogni testvérét. Korkut felismerte a helyzetet, és átlátva, hogy nyíltan nem vonulhat Ankara ellen – hiszen akkor csak Szelim hazugságát támasztaná alá –, ereje pedig nem elég erős Trabzon elfoglalására, délre, Karamán tartományba vonult, ahol a hozzá hűséges előkelők, valamint bőséges ajándékok révén rövidesen egy szilárd hatalmi bázist épített ki. A polgárháború hivatalosan is megkezdődött, a harcok azonban elmaradtak.

Időközben ténylegesen beköszöntött a „nagy hideg” Anatóliába. A hegyekben állandóvá váltak a hózáporok, a völgyekben és hegyek oldalán futó utak járhatatlanná váltak. Korkut azonban tudta, hogy Szelim rosszabb helyzetben van, mint ő, az ottani földek termése még kevésbé tartott ki, mint Karamánban, az időjárás pedig még kegyetlenebb volt. Az idő nem Szelimnek dolgozott, így Korkut türelmes maradt, és igyekezett konszolidálni erejét, hogy ahogy a hideg idő elmúlik, készen álljon a gyors leszámolásra. Szelim azonban ismételten nem volt hajlandó a testvére által megszabott játékszabályok szerint játszani. Felismerve a lehetetlen helyzetét, egy hozzá méltóan vakmerő vállalkozás mellett határozta el magát, és a legkeményebb tél közepén katonái zömével, valamint Karamani Mehmeddel együtt az északi partvidék mentén elindult Ankara felé, bízva abban, hogy a rossz időjárás miatt mozgása rejtve marad testvérei elől.

Ahmed mindezekről sokáig nem szerzett tudomást, követei rendre üres kézzel tértek vissza, míg Bajezid szultán egészségi állapota rohamosan romlott. Végül ahogy a „nagy hideg” elkezdett visszavonulni, Korkut küldöttjei is megérkeztek Ankarába, felvilágosítva Ahmeded Szelim hazugságáról és árulásáról. A felháborodott herceg azonnal őrizetbe vetette a menekülni akaró, de még túl gyenge Szulejmánt, és megkezdte katonái felkészítésére. A Korkut által javasolt terv szerint Ahmed csapatai csatlakoztak volna az övéihez, közösen indulva meg Trabzon ellen, ahol hitük szerint Szelim tartózkodott. Miután el sem tudták képzelni, hogy a „nagy hideg” alatt testvérük egy olyan veszélyes tervre vállalkozott volna, mint egy nyílt hadjárat, biztosak voltak benne, hogy Szelim kiéhezett és demoralizált csapataival együtt a városban maradt, és kicsi az esélye, hogy képes lesz lényegi ellenállást tanúsítani.

Szelim azonban már nem Trabzonban, hanem Ankarától alig pár mérföldre tartózkodott ekkorra, és Szulejmán, valamint a hozzá közel álló lovászok, vadászok és kovácsok révén pontos ismeretei voltak testvérei tervéről, így türelmesen várta Ahmed csapatainak távozását. Mikor testvére végül elhagyta a fővárost, Szelim megindult, és mire bárki igazán felfoghatta volna, mi is történik, sikerült uralma alá hajtania Ankarát, kiszabadítania fiát és kíséretét, birtokába venni a kincstárt, és ami a legfontosabb, őrsége alá helyezni Bajezid szultánt.

**A „harc nélküli polgárháború”:**

Korkut és Ahmed túl későn értesültek csak az eseményekről, és rövidesen be kellett látniuk, testvérük bolondot csinált belőlük. Ugyanakkor azzal is tisztában voltak, hogy az ország jelentősebb hányada immár az ő kezükben van, hiszen Szelim nem tudja megvédeni a hátrahagyott keleti tartományokat. Egyesített erejükkel képesnek kellett lenniük Ankara elfoglalására is, mely ezzel terveik fókuszába került. Velük szemben Szelim lehetőségei lényegesen korlátozottabbak voltak, a vele tartott keleti tartományi katonák, és az ankarai egységek csekély hozzá hűséges elemei mellett különösebb segítségre nem számíthatott testvérei ellen. Ez azonban nem riasztotta vissza attól, hogy vállalja a konfrontációt, nekikezdett a város erődítéseinek megerősítéséhez, katonái mellett pedig a hadképes civilek kiképzését és gyakorlatoztatását is megkezdte. Segítette őt az is, hogy a kincstár birtokában képes volt bőségesen megjutalmazni a hozzá hűséges embereket, sikeresen maga mellé állítva a város elitjének és köznépének zömét is, valamint a környező területek mellől is számos előkelő behódolt neki. Az eddigre már teljesen elaggott és tehetetlen Bajezid szultán aláírásával az oldalára tudott állítani több olyan vallási és világi vezetőt is, akik egyébként nem bizonyultak megvesztegethetőnek.

Szelim igazi fegyverténye azonban egy tőle teljesen független tényező volt. A „nagy hideg” után keleti irányból érkező tífuszjárvány megtizedelte testvérei seregeit, ismét általános elégedetlenséget szült a keleti országrészben, míg az egyébként is ostromra készülő Ankara jól felkészült volt arra, hogy kapui bezárásával, a felhalmozott élelmiszer belső elosztásával relatíve könnyedén átvészelje a betegséget. Ezalatt az idő alatt Korkut és Ahmed helyzete drasztikus romlásnak indult, táboraikban a látszólag irányíthatatlan megbetegedések mellett a dezertálás, élelmiszer- és vízkészletek feletti belharcok is rendszeressé váltak. A legnagyobb törést azonban Bajezid szultán halála okozta, aki – feltehetően a tífusztól függetlenül – egy éjszaka, nyugodt álom közepette hunyt el. Szelim természetesen ezzel is igyekezett saját pozícióját erősíteni, apja tugrájával hitelesített papírral bizonyítva saját trónörökösi mivoltát. Karamáni Mehmed arról is gondoskodott, hogy a hír Korkuték táborába is megérkezzen, amelynek a kívánt hatása be is következett, tovább erősítve az általános demoralizációt. Ahmed számára apja halálának és Szelim feltételezett jogos örökösségének híre véglegesen megrázó volt, és szűk kíséretével rövidesen elhagyta a tábort, bebocsátást kérve és kapva Ankara falai alatt.

Testvére megadása volt az a pillanat, amely eldöntötte a polgárháború sorsát. Szelim immár maga mögött tudhatta eddig szövetségesei mellett Ahmed követőinek hűségét, a nyugati országrészek erejét, valamint nem utolsósorban a régi keleti tartományai jóindulatát is, melyek nem felejtették el, hogy az ő uralma alatt Trabzon környékén rend és béke honolt. A járvány elmúltával Szelim látványos ünnepség keretei között koronázta meg magát szultánnak, egyszersmind nyilvános felhívást intézve Korkuthoz, hogy adja meg magát, hódoljon meg Ahmedhez hasonlatos módon. Ajánlata előnyösségét hangsúlyozandó Ahmed magas beosztást kapott Szelim új udvarában, átvéve a belső adminisztratív ügyek felügyeletét. Korkut természetesen nem volt ennyire könnyen meggyőzhető, és a hozzá leghűségesebb embereivel keleti irányba vonult, bízva abban, hogy Kurdisztán, Egyiptom, vagy akár Perzsia vezetői hajlandóak lesznek sereggel támogatni a trónigényét. Szelim azonban gyorsabb volt, seregei rövidesen Karamán tartományban jártak, Szulejmán vezetésével, aki apja bőséges jutalmat ígérő ajánlatával állította maga mellé a helyi előkelőket és köznépet. Korkut rövidesen mindenhonnan ellenségekkel volt körülvéve, és egy kis hegyi erődítményben kellett, hogy védelmet keressen, elesve ezáltal attól a lehetőségtől, hogy külső segítséggel győzedelmeskedjen testvére felett.

Mindezek ellenére Korkut így is egy évig sikeresen kitartott, nem adva meg magát Szelim akarata előtt, aki igyekezett elkerülni a testvérek közötti vérontást. Végül a kiéheztetés győzedelmeskedett, így a kitartó testvér emberei egymás után adták meg magukat Szulejmán csapatai előtt. A herceg maga azonban így sem hajtotta meg térdét. Mikor az erődítmény már olyan kevés emberrel volt csak védve, hogy a szultáni csapatok a roham mellett döntöttek, Korkut herceg testét rajta átszúrt karddal találták meg a várkapitányi hálószobában. Hogy öngyilkos lett-e, vagy emberei közül ölte meg valaki, nem sikerült kideríteni, a kevés védő közül ugyanis senki sem maradt életben.

**Az új Szultánság új szultánja:**

Szelim szultán hatalma több pilléren nyugszik. Első ezek közül az átfogó reformjai révén modernizált, hatékony államigazgatási rendszer, melynek ő az elsődleges és megkérdőjelezhetetlen vezetője. A megreformált Díván, a nagyvezír intézménye, valamint a trónöröklési rend intézményesítése mind az ország stabilitását erősítették, mely ezáltal a saját hatalmát is alátámasztja. A szultáni uralom másik támasza a hadseregen belül kialakult, „új katonának”, másképpen janicsárnak nevezett csoport, melynek magja a Szelim mellett vonuló keleti tartományi egységekből áll, s akik közvetlenül szultáni irányítás alatt, állandó jelleggel szolgálnak. Szelim hatalmának további támaszai a kiterjesztett oktatási rendszer és a beáramló nyugati és más irányokból érkező tudás, melyet a madraszák tudósai igyekeznek minden módon a Szultánság hasznára hajtani, valamint a hatékony és alapos adószedési rendszer, ami egyfelől lehetővé teszi a janicsárság, az államszervezet és más kulcsfontosságú elemek anyagi ellátását, valamint a közvetlen adóbehajtás rendszerével gyengíti a helyi előkelők hatalmát, akik így kisebb eséllyel lázadhatnak fel a központi hatalom ellen.

I. Szelim egy rendkívül sokrétű ember, akit ugyan legtöbben harciassága és indulatos jelleme révén ismernek, tettei, valamint a hozzá közelebb álló személyek – mint például Karamani Mehmed pasa – tanúvallomásai szerint azonban az uralkodó korántsem meggondolatlan, sokszor kifejezetten könyörületes és megfontolt. Tetteit mindig hosszas tanácskozás előzi meg, az arra érdemesek szavaira pedig mindig nyitott. Érdekli és foglalkoztatja a nyugati és keleti kultúra is, fiait kötelezi az idegen nyelvek, különösen a perzsa, a görög, a latin, és más európai és közel-keleti nyelvek elsajátítására is. Habár ő maga nem hódol rendszeresen a művészeteknek, fia, Szulejmán költészetét nagy becsben tartja, ismeretes, hogy több alkalommal is költészeti estekre kerül sor a szultáni háremben, melyen a trónörökös versei is elhangzanak.