Sviatoslav I.

Pôvod

Podľa letopisu Povesť dávnych liet bol jediným dieťaťom kyjevského kniežaťa Igora I. Rurikoviča a jeho ženy Oľgy. Rok jeho narodenia nie je nie je presne známy. Podľa Ipatievskeho letopisu Povesti dávnych liet sa narodil v roku 942, ale v druhých prepisoch povesti (Lavrentijský letopis) takýto záznam neexistuje.
V ruskej literatúre sa spomína aj rok 920, ktorý označil Vasilij Tatiščev za správny na základne odvolania sa na Rostovské a Novgorodské manuskripty.

Meno

Sviatoslav I. sa stal prvým hodnoverne známym kyjevským kniežaťom so slovanským menom, hoci jeho rodičia mali škandinávske mená (Igor I. = Ingvar a Oľga = Helga).
V byzantských kronikách z 10. storočia sa jeho meno spomína pod názvom Σφενδοσθλάβος (Sfendoslabos), odkiaľ historici (počínajúc Tatiščevom) odvodzujú spojenie škandinávskeho mena Sven (po dánsky: Svend, staroislandsky: Sveinn, po švédsky: Sven) so slovanskou kniežacou koncovkou mena -slav. Ale predponou Svent- sa začínajú aj mnohé iné mená a v slovanskej kultúre aj mená na Свят-.
Podľa etymologického slovníka Maxa Fasmera začiatočná časť týchto dvoch mien má počiatky v pravoslávnom korene slova *svent- (święt), ktoré po strate nosových samohlások v staroslovienskom jazyku dalo základ dnešnému východoslovanskému slovu свят- alebo святой (po slovensky: svätý).
Pri mene Sviatoslava I. je pozoruhodné, že prvá časť jeho mena (Sviat-) korešponduje so škandinávskymi menami jeho matky Oľgy a kniežaťa Olega (staroislandsky: Helgi, Helga, po rusky: святой, святая a po slovensky: svätý, svätá) a druhá časť (-slav) s menom Rurika (staroislandsky: Hrorekr, po rusky: славой могучий, po slovensky: slávou mocný) čo zodpovedá ranostredovekej tradícii uctievania si pri zvolaní mena druhých príslušníkov kniežacej rodiny. Ale niektorí historici takéto odvodenie prekladu z jedného jazyka do druhého spochybňujú. Ženskú formu mena Sviatoslav (Sviatoslava) nosila sestra dánskeho a anglického kráľa Knuta Veľkého, ktorej matka bola pôvodom z poľského rodu Piastovcov.

Detstvo a panovanie v Novgorode

Najstaršia písomná zmienka o detstve Sviatoslava I. sa datuje do roku 944 a hovorí sa o nej v rusko-byzantskej zmluve kniežaťa Igora I.
V roku 945 Igora I. kvôli problémami s vysokými daňami zavraždili Drevľania. Jeho manželka Oľga sa stala regentkou svojho 3-ročného syna, ktorý o rok neskôr (946) pomstil smrť svojho otca.
„…hodiac kopiju do davu Drevľanov, kopija preletela pomedzi uzdu koňa a udrela koňa do nôh, a to bol ešte Sviatoslav malé dieťa. I povedali Sveneld (vojvoda) a Asmud (pomocník): „Knieža už začalo vládnuť, družina, nasledujme knieža!““
Igorova družina porazila Drevľanov a následne si ich Oľga podmanila.
Podľa záznamov v Nestorovom letopise sa Sviatoslav I. počas svojho detstva zdržiaval pri matke v Kyjeve. Tento fakt však protirečí zisteniu známeho byzantského imperátora Koštantína VII., ktorý v jednej zo svojích prác z roku 949 napísal: „Prídúci z Ruska do Konštantínopolu poslovia, cestovali z Nemogardu spolu so svojimi panovníkmi – Sfendoslavom, synom Igora, vládcu Ruska.“

Začiatok samostatnej vlády

Oľga sa po prijatí kresťanstva snažila svojho syna obrátiť na svoju vieru. Sviatoslav I. však do konca svojho života ostal pohanom a odvolával sa na to, že ak by bol pokrstený, stratil by vo svojej družine autoritu. Ako však opisujú udalosti v Povesti dávnych liet, vzťah Sviatoslava I. k novej viere bol ľahostajný. Nestaral sa do nikoho, kto sa rozhodol prijať krst, naopak, smial sa.
V roku 959, ako je zaznamenané v jednej západoeurópskej kronike, kňažnú Oľgu navštívili poslovia kráľa Východofranskej ríše Otta I. Veľkého, aby sa dohodli na otázke pokrstenia Kyjevskej Rusi. Takú, priam existenčnú otázku, mohol riešiť iba panovník Staroruského štátu, ktorým bola v roku 959 Oľga. Misia poslov Otta I. bola neúspešná, pretože sa nezhodovala s antikresťanskými presvedčeniami Sviatoslava I.
Sviatoslav I. začal samostatne vládnuť okolo roku 960. O jeho prvých krokoch v roli panovníka Kyjevskej Rusi Nestorov letopis hovorí:
„Keď Sviatoslav vyrástol a zmužnel, začal zbierať mnoho chrabrých vojakov, i bystrým bol, i mnoho bojoval. Počas svojich vojenských ťažení neniesol so sebou žiadne vozy, ani kotly na varenie mäsa, ale len tenko narezané konské mäso alebo zverinu, hovädzinu upečenú na uhlí, ktorú tak jedol; nemal stan, ale spal na svojom tielku a ako vankúš používal sedlo z koňa, – takí istí boli aj jeho vojaci. I posielal ich do iných zemí so slovami: „Knieža Sviatoslav vás chce napadnúť!““

Ťaženie na Chazarov

Povesť dávnych liet hovorí, že v roku 964 sa knieža Sviatoslav I. „pobral po rieke Oka a Volga na Viatičov.“ Andrej Sacharov vo svojom diele však poznamenáva, že v letopise nejde o žiadne podmanenie si niekoho, je však veľmi pravdepodobné, že Sviatoslav nestrácal sily v boji proti Viatičom, nakoľko jeho hlavným cieľom bol chanát Chazarov, na ktorý podľa Nestorovho letopisu zaútočil v roku 945.
„V roku 6473 (965). Sviatoslav I. zaútočil na Chazarov. Keď sa dozvedel, že mu Chazari idú naproti na čele so svojím kniežaťom Kaganom, pripravili sa na boj, i v bitke porazil Sviatoslav Chazarov, a hlavné mesto ich – Sarkel – si podmanil. I porazil Alanov a Kasogov.“
Súčasník udalostí Ibn-Chaukal hovorí o Sviatoslavovom ťažení na Chazarov oveľa neskôr, a tiež hovorí o vojne s Povolžským Bulharskom, ktorá nie je potvrdená druhými zdrojmi.
„Bolgar – mesto neveľké, nemá veľa okresov a bol známy tým, že bol bránou [vyššie uvedených] štátov, i spustošili ho Rusi a pobrali sa na Chazarov, Samandar a Itil v roku 358 (968/969) a išli potom do krajiny Rum i Andaluz… I al-Chazar – krajina, a je tam aj mesto, ktoré sa volá Samandar a on v priestore medzi ním a mestom Bab al-Baba, i boli v ňom nespočetné sady…, nuž prišli sem Rusi a z mesta toho že nezostal žiaden vinič, žiadne hrozno.“
Novoceľcev predpokladá, že nakoľko územie Povolžského Bulharska bolo nepriateľským štátom Chazarského chanátu, nie sú známe žiadne archeologické potvrdenia o jej zruinovaní v 60. rokoch 8. storočia. Žiadna vojna, do ktorej by bol Sviatoslav I. zatiahnutý, tu teda nebola a letopisec Ibn-Chaukal si ju jednoducho pomýlil s Bulharskom na Dunaji (tzv. Dunajské Bulharsko). Vojnu Sviatoslava I. v tejto oblasti Ibn-Chaukal spomína pri ťažení na Rum (Byzantská ríša).
Po porážke oboch štátov a spustošení ich miest, knieža Sviatoslav I. porazil aj Alanov a Kasogov, obsadil mesto Semender. Presná chronológia Sviatoslavovho postupu však neexistuje a historici sa na ňom nevedia dohodnúť.
Sviatoslavovi I. sa Chazarský chanát nielen zničiť, ale pokúšal sa na jeho území upevniť si svoju vládu. Oblasť mesta Tmutrakan sa stala súčasťou Kyjevskej Rusi a na mieste ruín Sarkelu dal postaviť usadlosť Biela Veža.
O rok neskôr (966) Povesť dávnych liet ešte hovorí o porazení a každoročnom zdaňovaní Viatičov. Byzantské krnoky však o udalostiach v Kyjevskej Rusi zaryto mlčia. Byzantská ríša však mala záujem na zničení Chazarského chanátu, o čom svedčí aj spojenectvo kyjevského kniežaťa s Byzantskou ríšou a účasť ruskej armády vo vojenskej expanzii Nikefora II. Foku na Kréte.

Vojna proti prvej bulharskej ríši (968 – 969)

V roku 967 vypukol medzi Byzantskou ríšou a prvou bulharskou ríšou ozbrojený konflikt, príčinu ktorého rôzne zdroje vykladajú inak. Podľa najrozšírenejšej verzie konfliktu v roku 967 – 968 byzantský imperátor Nikefor II. Foka poslal Sviatoslavovi telegram a 455 kg zlata, čím chcel docieliť, aby Sviatoslav I. zaútočil na Byzantskú ríšu a Bulharov, a aby sa splnili jeho slová, ktoré povedal: „Bulharské kráľovstvo padne pričinením sa cudzích rúk.“ Zároveň bude Kyjevská Rus značne oslabená a nebude si môcť brúsiť zuby na zisk kolónií Byzantskej ríše na Krymskom polostrove.
Posol byzantského imperátora sa so Sviatoslavom I. dohodol na antibulharskom zväze, no zároveň ho poprosil, aby zbavil Nikefora II. byzantského trónu. O tom byzantskí kronikári hovoria nasledovné:
„Kalokir sľúbil veľké, nekonečné poklady, ktoré mohol Sviatoslav I. po smrti byzantského panovníka zdediť a tiež právo na podmanené bulharské zeme.“
V roku 968 Sviatoslav I. vtrhol na územie bulharskej ríše a po bitke proti nim sa ustanovil v ústí rieky Dunaj do mesta, kam mu posielali „daň od Grékov“.
V rokoch 968 – 969 Kyjevskú Rus napadli kmene Pečenehov.
Počas pobytu Sviatoslava I. v Kyjeve umrela jeho matka – kňažná Oľga – a „nový“ panovník v záujme rozmiestenia svojho vplyvu v krajine na kyjevský trón posadil svojho syna Jaropolka I., k Drevľanom poslal Olega Sviatoslaviča a do Novgorodu Vladimíra I. Po týchto machináciách na tróne sa vrátil späť do Bulharska so slovami:
„Nechcem viac žiť v Kyjeve. Chcem žiť v Preslave na Dunaji, pretože tam je stred zeme mojej, tam sa nachádza všetka dobrota – od Grékov zlato, víno, ovocie, mäso – od Čechov a Uhrov striebro a kone a od Rusov kožušina a vosk, i meď, i potomstvo.“
Preslav v letopise na Dunaji nie je presne identifikovaný. Niekedy ho stotožňujú s Preslavom, alebo s riečnym prístavom na Dunaji – Malý Preslav.
Byzantské kroniky vojnu medzi Sviatoslavom I. a panovníkom prvej bulharskej ríše opisujú veľmi skúpo. Po tom, ako Sviatoslavovo vojsko zruinovalo mesto Silistra v severovýchodnej časti dnešného Bulharska, obsadilo aj hlavné mesto bulharskej ríše – Veliki Preslav – a bulharský cár Peter I. bol nútený podpísať mierovú zmluvu. Jeho následníka – Borisa II. – Sviatoslav I. zajal.

Smrť

Po podpise mierovej zmluvy sa Sviatoslav na návrate do Kyjeva dostal k ústiu rieky Dneper. Tu mu jeho vojvoda Sveneld povedal: „Obíďme, knieža, túto oblasť na koňoch, pretože na našich hraniciach stoja Pečenehovia.“ Sviatoslavov pokus prejsť po Dnepri do Kyjeva nevyšiel a musel prezimovať v ústí rieky. O rok neskôr (972) svoj pokus zopakoval, ale v boji proti Pečenehom umrel.
„Keď nastala jar, pobral sa Sviatoslav k hraniciam. I napadol ho Kuria, knieža Pečenehov, i zabili ho, vzali mu hlavu a urobili si z nej pohár, i pili z neho. Sveneld sa vrátil do Kyjeva k Jaropolkovi.“
Sviatoslavovu smrť v boji potvrdzuje aj byzantský kronikár Lev Diakon.
„Sfendoslav zanechal Doristol [Silistru], a podľa dohovoru vrátil zajatých vojakov a odplával so zvyšnými vojakmi do svojej vlasti. Na ceste domov ho prekvapili Pacinaki [Pečenehovia] – kočovné kmeňe, – ktoré požierajú všetko, čo im príde do cesty, väčšiu časť svojho života prežijú v karavánach a vozíkoch. Oni zabili takmer všetkých [Rusov], spolu so spomenutým Sfendoslavom…“
Historici sa domnievajú, že práve byzantská diplomacia presvedčila Pečenehov, aby zaútočili na Sviatoslava I., hoci svedectvo jedného z byzantských kronikárov 11. – 12. storočia hovorí, že vojsko Sviatoslava I. sa Pečenehom dobrovoľne vzdalo.
V knihe Konštantína VII. O vláde v štáte jej autor tvrdí, že tento krok bol zo strany Byzantskej ríše nevyhnutný, aby si mohla zabezpečiť ďalšiu ochranu pred Rusmi a Uhrami a Pečenehov stavia do svetla vážneho nebezpečenstva pre Kyjevskú Rus. Na základe tohto tvrdenia sa podčiarkuje možnosť zainteresovania kmeňa Pečenehov do zastrašovacích akcii a smrti kniežaťa Sviatoslava I., ktorá bola presne naplánovaná byzantskými zahraničnými pákami tej doby.
Nestor vo svojom letopise Povesť dávnych liet zastáva názor, že organizátorom popravy Sviatoslava I. neboli „Gréci“, ale Perejaslavci (Bulhari).