Dejiny Rumunska

Tento článok poskytuje základné informácie o dejinách Rumunska od praveku až dodnes. Detailnejšie informácie sú v samostatných článkoch, odkazy na ktoré sú v tomto článku.

Začiatky osídľovania Rumunska

Prví ľudia na územie súčasného Rumunska prišli takmer pred 300 tisíc rokmi. Do 4. storočia pred Kr. sa tu rozvíjali neolitické kultúry, ktoré sa pričinili o vznik veľkých miest. Výsledkom miešania sa hospodársky ladeného obyvateľstva s obyvateľstvom chovajúcim dobytok, ktoré sa začalo v 2. storočí pr. Kr., bol vznik kmeňov Dákov (Géti). V 7. storočí pred Kr. na pobreží Čierneho mora vznikli grécke kolónie. Neskôr, v železnej dobe, sa táto oblasť Dákov stala obeťou invázií Skýtov, útočiacich na krajinu z východu a Keltov zo severu. V 3. storočí pr. Kr. sa tu začali formovať prvé štátne útvary kmeňa Dákov. Ich najznámenjším vládcom bol Burebista (70 - 44 pred Kr.). Za jeho vlády najväčšie územie štátu tohto rumunského kmeňa siahalo od hraníc dnešného Slovenska až do oblasti Čierneho mora. Potom o toto územie prejavila záujem Rímska ríša.

Koncom 1. storočia Rimania obsadili dnešné územie Dobrudže a v roku 106 rímsky cisár Traján dokázal prekonať vekmi trvajúci odpor Dákov bojujúcich v armáde cára Decebala severne od Dunaja v dáckych vojnách Z tejto časti si potom odnášali zlato a mnohé iné kovy. Podľa nariadenia cisára Trajána územie Dácie následne začali osídľovať kolonisti z celej Rímskej ríše. Presídlenci sa rýchlo asimilovali s miestnym obyvateľstvom, ktoré si časom osvojilo latinský jazyk a rôzne rímske tradície. Už v 2. - 3. storočí však vypukli povstania proti Rímskej ríši, počas ktorých sa Dákovia spojili s „barbarskými“ národmi, útočiacimi na toto územie spoza Dunaja. Rimania tak museli v rokoch 271 - 274 Dáciu opustiť a vrátiť sa za Dunaj.
Nasledujúce obdobie - sťahovanie národov - dokonale zmenilo charakter bývalej rímskej provincie. Územie Dácie postupne ničili kmene Gótov, Vandalov, Hunov, Gepidov, Avarov a Prabulharov, prechádzajúcich cez túto oblasť. V 6. storočí sa tu začali usadzovať Slovania. Koncom 9. storočia sa veľká časť dnešného územia Rumunska stala korisťou Starých Maďarov a v 11. - 13. storočí kočovných kmeňov Pečenehov a Polovcov, ktorí sem prichádzali z oblastí severného pobrežia Čierneho mora. V roku 1241 pre zmenu územie začali pustošiť Tatári.
V 10. - 11. storočí sa v rôznych častiach Dácie začali formovať malé kniežatstvá - tzv. banáty.
Uhorskí králi sem pozývali svojich a nemeckých kolonistov. V tomto období bolo Rumunsko východnou hranicou Uhorska (tzv. Sedmohradsko). Po úplnej porážke uhorských vojsk Turkami v roku 1526 v bitke pri Moháči sa Uhorsko rozpadlo a Sedmohradsko sa stalo samostatným kniežatstvom, ktoré sa však v roku 1541 dostalo pod kontrolu Osmanskej ríše.

Územný zisk Rumunska po prvej svetovej vojne

Porážka Rakúsko-Uhorska a Nemecka v prvej svetovej vojne a bleskurýchly rozpad monarchie Habsburgovcov podstatne zmenili situáciu ako v Rumunsku, tak aj vo svete. Koncom roku 1918 sa rumunská armáda vydala na ťaženie do Sedmohradska a Bukoviny s cieľom získať si tieto územia a pripojiť ich k sebe. To sa jej aj vo februári roku 1919 podarilo. Keďže sa krajina dožadovala uznať nové územné zisky, vojensky sa obrátila na Maďarsko. Tu sa rumunským vojakom podarilo v auguste 1919 obsadiť Budapešť, kde ostali ešte štyri mesiace. Podľa ustanovení trojice zmlúv z rokov 1919 - 1920 (Saint-Germainská, Neuillyská a Trianonská mierová zmluva) Rumunsko získalo Sedmohradsko, Bukovinu, východný Banát a Južnú Dobružu. Nové Rumunské kráľovstvo bolo teraz oveľa väčšie ako v časoch pred prvou svetovou vojnou. Jeho stabilitu však sťažoval nejednotný charakter obyvateľstva krajiny. Vzrast národnostných menšín spôsobil fakt, že v Rumunsku priamo úmerne vzrástol aj nacionalizmus a antisemitizmus. Čo však bolo pozitívne bolo to, že novo pripojené oblasti k Rumunskému kráľovstvu napomáhali progresu priemyslu a obchodu, nakoľko boli ekonomicky na vysokej úrovni.

Agrárna kríza v 20. rokoch 20. storočia a jej dôsledky

Prudký ekonomický rozvoj zastavila v krajine agrárna kríza v 20. rokoch 20. storočia, ktorá svoj vrchol dosiahla v roku 1930. Dôvodom vypuknutia krízy bol neúspech poľnohospodárskej reformy, ktorú sa liberálna vláda pokúšala uskutočniť a nízka konkurencia rumunského zrna na svetovom trhu. Navyše sa k tomu pridali aj masové štrajky v mnohých priemyselných odvetviach a službách (železničiari, naftári). V roku 1934 v krajine prebehla militarizácia ekonomiky, ktorú uskutočnila nová vláda. Bol prijatý rad zákonov, ktorý parlamentu umožňoval mať väčšie právomoci. Okrem vlády mala väčšie právomoci aj polícia, ktorá časom likvidovala súkromný majetok a menšinových podnikateľov, ktorí nemali právo zúčastniť sa na riadení štátu. Nacionalizmus a antisemitizmus sa zase prudko zvýšil. V roku 1934 sa Rumunsko pripojilo k balkánskej dohode spolu s Tureckom, Juhosláviou a Gréckom.
Vznikali ultrapravicové a fašistické organizácie a politické strany. Keď to už nový rumunský panovník nedokázal regulovať, zinscenoval v krajine štátny prevrat a v marci roku 1938 parlament rozpustil. V ten istý mesiac vznikla nová diktátorská ústava, ktorá v krajine zakazovala šírenie opozičnej tlače. Panovník sa dostal o priamej konfrontácie s Corneliom Codreanom, ktorú však dokázal ustáť. Vo februári roku 1939 čelného predstaviteľa fašistickej organizácie Železná garda zastrelili. Následne vznikla nová provládna strana - Front národného obrodenia.
V marci roku 1939 bola po parlamentných voľbách sformovaná nová vláda na čele s Armandom Călinescom. Vo vzťahu zahraničnej politiky voči Maďarsku sa rumunská vláda postavila na stranu Nemecka a podpísala s ním ekonomickú dohodu, ktorou chcela neutralizovať rastúce ambície tohto severozápadného suseda na zisk územia Sedmohradska. Rumunsko však čakalo s jej ratifikáciou, kvôli poskytnutiu garancií bezpečnosti od Veľkej Británie a Francúzska, ktorú v zmluve aj požadovalo. Po tom ako sa začala druhá svetová vojna, krajina vyhlásila nezávislosť. Nemecko však vytváralo stále väčší nátlak na Rumunsko. Jeho výsledkom bola smrť rumunského premiéra počas puču nacistov z fašistickej organizácie Železná garda v septembri toho roku (1939). Puč však bol potlačený a zajatí gardisti postrieľaní.
Miesto premiéra Rumunska po vražde Armanda Călinesca obsadil Gheorghe Tătărescu (november 1939). Nový premiér ustúpil tlaku Nemecka, ratifikoval ekonomickú dohodu a udelil amnestiu členom Železnej gardy. Po obsadení Besarábie a severnej Bukoviny Červenou armádou v júni 1940 zrušil anglické garancie bezpečnosti a rezignoval na post premiéra krajiny. Navyše Nemecko prinútilo Rumunsko oddať Maďarsku polovicu územia Sedmohradska a Bulharsku celú Južnú Dobrudžu. V tejto situácii sa rumunský kráľ Karol II. rozhodol vymenovať za premiéra generála Iona Antonesca a prenechať trón svojmu nástupcovi Michalovi I..
Nový premiér sa v krajine správal diktátorsky. Zrušil ústavu a vo veľkom zatýkal prívržencov Veľkej Británie a odňal Židom rumunské občianstvo. Celkovo sa orientoval na Nemecko a jeho politiku, svoju krajinu pripojil k paktu Nemecka, Talianska a Japonska. Tomuto zväzu neperkážalo ani potlačenie nového povstania, ktoré vypuklo medzi príslušníkmi Železnej gardy v roku 1941, na konci ktorého bolo takmer jej 10 000 mŕtvych sympatizantov. Hneď po vyprovokovaní konfliktu medzi Nemeckom a Sovietskym zväzom sa do vojny zapojilo aj Rumunsko, ktoré tiež vyhlásilo vojnu Kolosu na hlinených nohách. Tá však nebola úspešná, pretože rumunské vojská boli na území protivníka porazené.
Po vstupe vojsk Červenej armády na územie Rumunska v aguste roku 1944 kráľ Michal I. vyhlásil odstúpenie Rumunska z vojnového konfliktu. Rumunský premiér Ion Antonescu bol odvolaný a následne bola vytvorená nová vláda na čele s Constantinom Sănătescom. Tá však vydržala iba do decembra roku 1944. Za ten čas však stihla podpísať prímerie so štátmi protihitlerovskej koalície. Nová vláda začala naplno pracovať od marca roku 1945. Hneď na jej začiatku (prelom marca a apríla 1945) uskutočnila pozemkovú reformu. Jej zmyslom bolo znárodnenie pôdy statkárov a jej následné rozdelenie chudobným a bezzemným roľníkom. V rokoch 1946 - 1947 bola zoštátnená Národná banka Rumunska a zaviedla sa aj štátna kontrola úverov, výroby a prerozdelenia. Na zahraničný obchod bol uvalený monopol. Parlamentné voľby v roku 1946 boli organizované pluralitným systémom (vo voľbách kandidovali poslanci za viacero strán). O nejaký čas však boli všetky ostatné politické zoskupenia rozpustené alebo zanikli. Po čistke v Strane sociálnej demokracie sa jej poslanci v roku 1948 spojili do jednej - Komunistickej strany Rumunska. Poslednou inštanciou rumunských komunistov k uskutočneniu vyhlásenia nového štátneho útvaru bolo zvrhnutie kráľa Michala I. Rumunského z trónu Rumunského kráľovstva. Stalo sa tak 30. decembra 1947, na deň vyhlásenia Rumunskej ľudovej republiky.

Rumunsko po období vlády Nicolae Ceauşesca: Pluralitná demokracia

Po odstránení Nicolae Ceauşesca z čela krajiny moc a kompetencie vedenia štátu prešli na Radu Frontu národnej spásy - strany, ktorá vznikla počas decembrových nepokojov Temešvári a Bukurešti v roku 1989. Jej členmi, združenými pod vedením predsedu strany Iona Iliesca, boli v prvom rade prívrženci reforiem v Rumunsku. Nová moc v krajine vyhlásila prechod k politickému pluralizmu a pretvorila ekonomiku krajiny podľa svojich predstáv. V Rumunsku sa konečne začali rešpektovať ľudské práva a práva národnostných menšín. Bývalé politické strany (caranisti, národní liberáli a sociálni demokrati), ktoré vznikli ešte pred Rumunskej socilistickej republiky a Rumunskej ľudovej republiky a boli počas krutého režimu Nicolae Ceauşesca zakázané, obnovili svoju činnosť. Okrem starých politických strán vznikali aj nové. Vo februári 1990 vnikla Dočasná rada národnej jednoty, do ktorej sa dostali tri politické strany (Front národnej spásy, caranisti, liberáli). Prezidentom Rumunska sa na základe výsledkov volieb (85%, 11% а 4%) stal Ion Iliescu a premiérom Petre Roman.
Vo februári a júni 1990 pravica a študentskí aktivisti zorganizovali v centre Bukurešti protesty a žiadali odstránenie bývalých komunistov z vlády. Po tom ako podpora z iných miest v podobe baníkov, ktorí v amoku ničili stranícke centrály a redakčné strediská novín, bola napadnutá protivníkom, boli nepokoje vládou zastavené. Nič to však nezmenilo na zhoršení ekonomickej situácie, úpadku výroby, rastu inflácie (až do výšky 25%) a liberalizácii cien na mnohé tovary. Toto všetko len napomáhalo vzniku ďalších nepokojov, ktoré vypukli v novembri 1990. Vláda dostala od parlamentu mimoriadne právomoci v oblasti ekonomiky, vykonala čistku nelojálnych dôstojníkov v armáde a uskutočnila potrebné ekonomické reformy. Začiatkom roku 1991 bola vyhlásená liberalizácia cien potravín a vo februári toho roku prijatý zákon o čiastočnej privatizácii poľnohospodárskych družstiev.
Koncom roka 1992 rumunský parlament prijal novú ústavu, ktorá posilnila prezidentský systém, pluralitu politických strán a trhovú ekonomiku. V zmysle ústavy sa v krajine konali prezidentské a parlamentné voľby. Zároveň sa rumunskí čelní predstavitelia snažili rozvíjať vzťahy s Európskym spoločenstvom, s ktorým v roku 1993 Rumunsko podpísalo dohodu o asociácii krajiny do Európskej únie. V októbri toho roku (1993) bola krajina prijatá do Rady Európy.
Hoci bol rok 1992 pre Rumunsko pomerne pozitívny, v roku 1993 začala stúpať nezamestnanosť, liberalizácia cien a zavedenie dane z pridanej hodnoty spôsobili skok inflácie o 256%. V októbri toho roku (1993) rumunská vláda začala kontrolovať všetok dovoz do krajiny a stanovila maximálnu možnú cenu potravín. Reálny príjem obyvateľstva padal. Výsledkom tohto boli nepokoje vo februári roku 1994. Dohodou s Medzinárodným menovým fondom o poskytnutí úveru vo výške 454 000 000 dolárov sa Rumunsko zaviazalo, že v priebehu dvoch rokov zníži výdaje a infláciu a sprivatizuje 6300 podnikov s 3,8 miliónami zamestnancov. Ani zavedenie nových ekonomických opatrení však nespôsobilo zlepšenie životnej úrovne obyvateľstva, ktoré sa postupne začalo búriť a požadovalo odstúpenie vlády, zrušenie ohraničenia rastu mzdy a zavedenie zákazu zvyšenia cien. Okrem štrajkujúcich baníkov (leto 1994), ktorým sa však podarilo finančne podstatne si prilepšiť sa v októbri 1995 začali kvôli zlej životnej úrovni a materiálneho zabezpečenia búriť aj študenti. Ich demonštrácie prerástli až do potyčiek s políciou.
Maďarská menšina sa navyše dožadovala autonómie v Sedmohradsku. Túto požiadavku však rumunský parlament striktne odmietal. Klinec do rakvy zasadila zmluva medzi Maďarskom a Rumunskom zo septembra 1996, v ktorej sa obe strany vzájomne dohodli na právach národnostných menšín a nedotknuteľnosti hraníc štátov. Kvôli nej z vládnucej koalície odišla Strana rumunskej národnej jednoty.
Nastávajúce parlamentné voľby v novembri roku 1996 sa teda niesli v atmosfére nespokojnosti s vládnucim Demokratickým frontom národnej spásy a v znamení víťazstva opozície. Novým prezidentom sa stal Emil Constantinescu a vládnucou stranou na obdobie rokov 1996 - 2000 Demokratická konvencia. Preferencie dovtedajšej vládnucej strany klesli na 91 a 41 miest v Poslaneckej komore a senáte.
Vládny program novej strany mal za úlohu uskutočniť rýchlu privatizáciu štátnych podnikov, prijať prísne ekonomické opatrenia, liberalizovať ceny a znížiť štátny deficit a infláciu. Chudobnejšej vrstve obyvateľstva vláda ponúkla sociálne kompenzácie. Od Medzinárodného menového fondu a Svetovej banky si Rumunsko požičalo peniaze vo výške 1,4 miliardy dolárov.
V roku 1997 Rumunsko prvýkrát požiadalo o vstup do Severoatlantickej aliancie, táto žiadosť však nebola prijatá. Krajina však aj napriek tomu nezanevrela na kontakty so západnou Európou a aj naďalej sa orientovala na krajiny západného bloku. Počas kosovského konfliktu v rokoch 1998 - 1999 Rumunsko poskytlo lietadlám NATO svoj vzdušný priestor na prelet do Kosova a vyjadrila želanie zúčastniť sa na mierových operáciách v tejto oblasti (nie na vojenských manévroch).
Po ostrých výmenách názorov členov kabinetu premiéra Victora Ciorbeu začiatkom roka 1998 rumunská vláda znova padla. Rumunský prezident preto poveril zostavením novej vlády Radu Vasileho. Nová vláda pokračovala v nastolenom kurze predchádzajúcou vládou. Aj tak však nedosiahla želané zlepšenie v oblasti ekonomickej situácie. Opäť sa zvýšila nezamestnanosť a znížila sa priemerná dĺžka života rumunského obyvateľstva. Zahraničný dlh prevýšil finančné rezervy krajiny a odporúčania Medzinárodného menového fondu zvýšiť dane sa zdali nezrealizovateľnými. Po založení maďarskej univerzity v Kluži navyše zosilnel rumunský nacionalizmus. Znova sa opakoval scenár mnohých demonštrácii z obdobia leta roku 1994. V decembri roku 1999 17 ministrov z vlády Victora Ciorbeu podalo demisiu, z dôvodu naťahovania reforiem v krajine. Vláda padla. Nová, na čele s Mugurom Isărescom, sľúbila obyvateľom dosiahnuť vstup krajiny do Európskej únie, ukončiť proces privatizácie do roku 2001, znížiť infláciu a rozpočtový deficit a obnoviť ekonomický rast krajiny. Krach Národného investičného fondu, najťažšia finančná kríza v Rumunsku od roku 1989, na jar roku 2000 jej v jej cieľoch podstatne skrížil plány. Prácu stratilo vyše 500 000 ľudí.
Rok 2000 priniesol Rumunsku celkovú zmenu. Zmenil sa prezidet (Ion Iliescu) aj premiér krajiny (Adrian Năstase). Pozitívne na vývoj vecí v Rumunsku vplývalo aj rozbehnutie rokovaní o vstupe krajiny do Európskej únie.

Súčasné Rumunsko

Koniec Studenej vojny prinieslol Rumunsku možnosť nadviazať bližšie kontakty so západnými krajinami. V roku 2004 sa Rumunsko stalo členom Severoatlantickej aliancie. Po tom ako v júni roku 1993 krajina požiadala o začatie prístupových rokovaní s Európskou úniou jej vstup dňa 1. januára 2007 sa stal realitou. V období od 2. - 4. apríla 2008 sa Rumunsko stalo hostiteľskou krajinou summitu NATO.