Proces s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov na Slovensku

Proces s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov na Slovensku v súdnom spise označovaný ako Proces s G. Husákom a spoločníkmi bol vykonštruovaný politický proces s vysokými slovenskými komunistickými funkcionármi, propagandisticky označovanými „buržoázni nacionalisti“.

Proces, odsúdení a výška trestov

Neverejný proces sa konal 21. až 24. apríla 1954 pred Najvyšším súdom v Prahe. Obžalovaní a odsúdení za rad vymyslených zločinov boli Gustáv Husák (hlavný obžalovaný procesu, doživotie, v máji 1955 na základe amnestie, znížený na 25 rokov väzenia), Ivan Horváth (spisovateľ, trest 22 rokov), Daniel Okáli (právnik, politik, literát, zakladateľ skupiny Davistov, povereníka vnútra, trest 18 rokov), Ladislav Holdoš (komunistický funkcionár, trest 13 rokov) a Ladislav Novomeský (literát, politik, trest 10 rokov). Odsúdených prepustili podmienečne na slobodu väčšinou v roku 1960, na základe amnestie prezidenta a čiastočnej rehabilitácie sa dočkali o tri roky neskôr. Gustáv Husák sa neskôr dokonca stal prezidentom Československa.

Zatknutie

Zo skupiny Husák a spol. bol ako prvý zatknutý Ivan Horváth v decembri 1950. V januári 1951 zatkli Clementisa ale toho súdili v procese so Slánskym. Potom nasledovali Holdoš (2. februára 1951) s Okálim a vo februári 1951 boli zatknutí Husák a Novomeský.
Holdoš bol v tej dobe generálnym tajomníkom slovenského Národného frontu, povereníkom SNR pre veci cirkevné. Nachádzal sa vo funkciách, ktoré spadali pod právomoci respektíve do kompetencie ÚV KSČ v Prahe, ale nik ho pred tým za jeho činnosť nekritizoval. Zatkli ho na ceste z Prahy do Bratislavy kde bol na zasadnutí cirkevnej rady za okolností, ktoré sa podobali únosu. 
Husák bol rovnako ako Novomeský zatknutý 6. februára 1951 o 9:00, na základe podozrenia z protištátnej činnosti, ktoré bolo v príkaze k zatknutiu formulované nasledovne: „je členom skupiny slovenských buržoáznych nacionalistov“. V rozpore zo zákonom, o zatknutí i domovej prehliadke neexistovali žiadne písomné doklady, preto bola dňa 30. júna 1951 vypracovaná na formulári veliteľstva štátnej bezpečnosti oficiálna „Správa o zatknutí“, ktorá ho mala spätne zlegalizovať a poslúžiť ako príkaz k zatknutiu.

Vyšetrovanie

Najprv zatknutých niekoľko mesiacov protizákonne (nebol o nej informovaný štátny prokurátor ) vyšetrovala Štb pričom ich nútila k priznaniu. Husák bol v takejto väzbe držaný do 2. novembra 1951 kedy podpísal svoje priznanie (ktoré neskôr odvolal). Husákovi bola vyšetrovacia väzba predĺžená 13 krát, z toho 4 krát (od 7. novembra 1953 do 21. apríla 1954) bez povolenia prokuratúry. 
Proces sa konal až v roku 1954, keď už boli obvinení približne tri roky vo vyšetrovacej väzbe. Podľa Karla Kaplana, českého historika a člena rehabilitačnej, barnabitskej komisie zo 60. rokov, to mal byť pôvodne verejný proces, podobný procesu so Slánským, ktorého aktéri boli zatknutí rovnako v rokoch 1950 - 51 a v procese už v roku 1952 bolo vynesených 11 trestov smrti. Hlavný aktér však „nebol pripravený“ na takéto pojednávanie. „Husák vytrvalo odmietal priznať vykonštruované obvinenia, preto organizátori stratili záujem“, konštatuje Kaplan. To vlastne Husákovi, ale zrejme aj Novomeskému, zachránilo život.  
"Keby ich súdili v takomto inscenovanom procese o rok skôr, pred smrťou Stalina a Gottwalda (v 1953), čaká oboch za podobné trestné činy jedine šibenica," domnieva sa Jan Pešek. "Bol to následok uplatňovania stalinskej teórie o zostrovaní triedneho boja. Podľa nej vraj svetový imperializmus mobilizuje poslednú, a pritom najnebezpečnejšiu garnitúru svojich stúpencov, a to priamo v radoch komunistickej strany,“ píše Pešek. 
Obvinení v jazyku tej doby „narušili" či „ohrozili" „spoločenské zriadenie“ a „spojenectvo so ZSSR“. Pri vyhľadávaní dôkazov aj v tomto prípade boli použité umelo konštruované takzvané otázkové protokoly. Daniel Okáli bol v priebehu necelého roka pred zatknutím žiadaný o opakované vyplnenie a zaslanie minimálne desiatich dotazníkov a životopisov. Opakované vypracovanie podrobného životopisu a následné vyplnenie dotazníku malo zabezpečiť vyšetrujúcim orgánom nájdenie rozporov slúžiacich ako dôvod na uvalenie väzby. Na otázkové protokoly museli obvinení odpovedať formuláciami vopred naučenými vyšetrujúcimi orgánmi. Forma otázkových protokolov bola taká, že obsahovali priamu či nepriamu otázku vyšetrovateľa a zároveň odpoveď vyšetrovaného, na ktoré sa nabaľovala celá rada ďalších otázok a odpovedí. Vyšetrovateľ zapisoval (poprípade formuloval alebo nútil k preformulovaniu) odpovedí obvineného. Tento spôsob umožňoval vyšetrovateľovi rozvíjať alebo dopĺňať obvinenia. Protokoly boli formulované tak, aby obsahovali aj samotné priznanie  spolu s usvedčením ďalších spoluobvinených. Vyšetrovateľovi umožňovali z protokolov vypustiť všetko, resp. nezapísať nič, čo by mohlo vzbudiť pochybnosť o pravdivosti priznania. Stalo sa tak, že vyšetrovateľ upravil odpovede podľa svojho priania prostredníctvom svojvoľného vypustenia z protokolu toho, čo hovoril obvinený na svoju obhajobu a pritom používal argumenty ako: „to je známe“ , „poviete to pred súdom“, „nejde o vaše zásluhy“. Z informácií skreslených protokolov sa po donútení obvineného pripravil presný scenár procesu. Krátko pred procesmi sa s obvinenými spísali tzv. „záverečné protokoly", obsahujúce najdôležitejšie časti. Obvinení sa niekoľko mesiacov učili scenár záverečných protokolov naspamäť a orgány Štátnej bezpečnosti prostredníctvom tzv. „udržiavacích výsluchov" zabezpečovali ich aktuálny stav tak, aby všetci obvinení boli schopní pred súdom predniesť presne obsah protokolov, ktorými usvedčovali seba aj spoluobvinených.

Priznanie

Prvoradú úlohu malo zohrať vlastné priznanie, udanie a obvinenie iných osôb ako spolupáchateľov. Problém nastal, keď Gustáv Husák ako jediný z obvinených odmietol podpísať priznanie a odvolal svoje dovtedajšie vynútené podpisy. Vtedy museli nastúpiť svedkovia, dlhodobo vypočúvaní na tento účel. Na ich svedectvách a hojne využívaných notorietách bola, pri nedostatku relevantných priamych dôkazov, postavená celá obžaloba. Slabosť tohto postupu sa prejavila neskôr, keď prestali byť kľúčoví svedkovia ako Eugen Löbl, Viera Hložková či Vilém Nový ohrozovaní Štátnou bezpečnosťou a odvolali svoje výpovede úplne. Týmto obžaloba stratila  svoje najdôležitejšie oporné body.

Širšie súvislosti

Ťaženiu proti tzv. slovenským buržoáznym nacionalistom predchádzali vonkajšie podnety ako bol rozkol medzi Sovietskym zväzom a Juhosláviou kvôli „titoizmu“ v roku 1948 a najmä súdny proces proti László Rajkovi v Maďarsku v septembri 1949 a T. Kostovovi v Bulharsku. Kampaň proti buržoáznemu nacionalizmu iniciovala rezolúcia Informbyra z júna 1948 s tézou "o prechode kliky Tita-Rankoviča od demokracie k buržoáznemu nacionalizmu". Tretie zasadanie Informbyra v novembri 1949 priamo vyzývalo komunistov k bdelosti a vyhľadávaniu "nepriateľov so straníckou legitimáciou". Podľa súčasných historikov stalinská teória o "zostrovaní triedneho boja" bola len zámienkou ako sa zbaviť straníckych konkurentov. Tento takzvaný "boj proti vnútornému nepriateľovi" preventívne zastrašoval nielen straníkov ale všetkých obyvateľov.
V ZSSR boli buržoázni nacionalisti spájaní so židovstvom, čo v Česku v procese so Slánským (1952) viedlo k obviňovaniu židovských veteránov španielskej občianskej vojny. Je pravda, že Česko sa významnou mierou (dodávkou zbraní a výcvikom dobrovoľníkov) podieľalo na vytvorení štátu Izrael. Na Slovensku však v komunistickej strane takéto osobnosti skoro neboli. Ako potencionálne významní konkurenti vedenia komunistickej strany Československa, ktoré prečkalo vojnu v Moskve, sa paradoxne stali nebezpeční domáci odbojári. Už koncom roka 1949 boli na Slovensku zatknutí dvaja bývalí partizánski velitelia Viliam Žingor a Jozef Trojan (obidvaja boli odsúdení na trest smrti). 
Obeťou boja proti titoizmu na Slovensku sa stali juhoslovanskí diplomati a slovenskí občania v súdnom procese roku 1950 proti Šefikovi Kevičovi, v ktorom Rudolf Lančarič a Ernest Otto boli odsúdení na trest smrti a ostatní na vysoké tresty väzenia. 
Na IX. zjazde KSS v máji 1950 Viliam Široký povedal, že buržoázny nacionalizmus Clementisa, Husáka a Novomeského má svoje korene v činnosti skupiny DAV, ktorej vedúcim bol práve Clementis (následne zatknutý v januári 1951) a z ktorého vyšli Novomeský a Husák. Kampaň proti slovenským buržoáznym nacionalistom sa v marci roku 1951, na aktíve spisovateľov, rozšírila aj o ďalších spisovateľov (Vladimír Mináč, Alexander Matuška, Michal Chorváth či Dominik Tatarka). Je iróniou osudu, že ostrým kritikom buržoáznych nacionalistov bol práve Juraj Špitzer starší, vtedy funkcionár Ústredného výboru KSS.

Justícia v službe strany

Od konca roka 1949 sa štátna bezpečnosť zamerala na vytipovanie vhodných podozrivých. Politické zdôvodnenie potrestania „druhej garnitúry slovenských politických osobnosti, za ktorú považovali Gustáva Husáka, Jozefa Šoltésza, Karola Šmidkeho a iných“ padá na Viliama Širokého (predseda KSS) a Júliusa Ďuriša (predseda Zboru povereníkov). Podľa Štefanského: "Ich motivácia pramenila aj z toho, aby odpútali pozornosť od vlastného previnenia, keď po zatknutí vypovedali pred Ústredňou štátnej bezpečnosti v Bratislave a potom pred gestapom v Brne v roku 1941." V rozhovore pre Pravdu Husákov spolubojovník Anton Rašla povedal: "Široký nevedel zabudnúť Husákovi a ďalším organizátorom Povstania, že ho koncom augusta 1944 nechali trčať v nitrianskej väznici, hoci bolo dohodnuté jeho oslobodenie. Stále ich podozrieval, že to urobili naschvál a po vojne sa za to všetkým mstil."
Postoj predsedu KSČ a prezidenta republiky K. Gottwalda ovplyvnili podľa Štefanského dva faktory: nátlak maďarského lídra Matyása Rákosiho, a pozvanie sovietskych poradcov, ktorý vyvíjali už v roku 1950 naňho priamy osobný nátlak.
Husák mal úzke vzťahy s Clementisom (od roku 1938  pracoval v Clementisovej advokátskej kancelárie). Clementis v auguste 1939 v Paríži v prítomnosti V. Širokého, Bruna Köhlera a Jana Švermu kritizoval sovietsko-nemecký pakt Molotov-Ribbentropp a neskôr v novembri 1939 opätovne kritizoval sovietske vedenie v súvislosti so sovietskym útokom na Fínsko. Stranícke vedenie (Široký a Ďuriš) to v čase platnosti sov.-nem. paktu vyhodnotilo ako zradu a v apríli 1940 poslalo z Moskvy telegram, že Clementisa vylučujú zo strany ako zradcu. To bol jeden z dôvodov, prečo bol Clementis spoluobvinený a odsúdený už v roku 1952 v procese so Slánským. Ďalšími dôvodmi bolo, že mal vyššiu funkciu a tiež niesol politickú spoluzodpovednosť za dodávky zbraní do Izreala. Husákovi takisto vyčítali nesprávny postoj k paktu Ribbentrop – Molotov, hoci nič konkrétne o tom sa dodnes nenašlo.

Súboj frakcií v KSS v 60. rokoch

Prívrženci Novotného, najmä M. Chudík (predseda SNR) a R. Cvik (tajomník strany v Banskej Bystrici) od roku 1963 obviňovali A. Dubčeka, že na Slovensku toleruje "liberalistické a revizionistické tendencie" a nesprávne názory o buržoáznom nacionalizme.  Obidve frakcie (z dnešného pohľadu fundamentalistická a liberálna) vo vedení KSS medzi sebou súperili a dožadovali sa podpory prezidenta Novotného. 
Je zrejmé, že prepustený Husák v tom čase inklinoval viacej k Dubčekovi. V liste, ktorý Husák poslal na ÚV KSČ 2. januára 1964 ako reakciu k uzneseniam o rehabilitácii z apríla a decembra 1963 menovite uviedol ako iniciátorov a režisérov honby na buržoáznych nacionalistov: V. Širokého, K. Bacílka, P. Davida, J. Ďuriša a R. Strechaja. 

Dôsledky

Proces so slovenskými buržoáznymi nacionalistami bol legálne zastrešený trestno – právnymi konštrukciami uvedenými v obžalobe a rozsudku. Prostredníctvom trestných činov proti základom republiky, najmä na úsekoch štátneho aparátu a prostredníctvom trestných činov proti bezpečnosti republiky boli žalované slovenské emancipačné pohyby ako nezákonné a separatistické. V rámci idey čechoslovakizmu, ktorá bola stále silno zakorenená najmä v Čechách, boli slovenské požiadavky považované za zradu koncepcie jednotného štátu a tak boli aj žalované i súdené. Určité pozitívne snahy slovenskej komunistickej inteligencie o rozvoj Slovenska boli konštruované ako velezradné konanie s úmyslom narušiť integritu spoločného štátu, ohroziť nezávislosť štátnej moci a orgánov republiky. Snaha o vyrovnanie hospodárskych rozdielov medzi obomi časťami povojnovej republiky, bola súdom kvalifikovaná ako úmysel mariť prevádzanie jednotného hospodárskeho plánu. Celkovo Ján Štefanica konštatuje, že "odsúdení v kauze Husák a spol. boli v trestnom procese perzekvovaniu za svoju činnosť, ktorá z titulu ich postavenia a výkonu verejných funkcií smerovala v prospech posilnenia pozície slovenského národa v unitárnom štáte."  
Honba na slovenských buržoáznych nacionalistov trvala v Československu viac ako desať rokov (od 1949) a postihla tisíce ľudí, predovšetkým z prostredia ľavicovo orientovanej inteligencie Slovensku.