Dejiny Chorvátska

Tento článok je o dejinách Chorovátska a Chorvátov.

Starovek

V staroveku bolo územie Chorvátska osídlené ilýrskymi a keltskými kmeňmi. Od 1. storočia po Kr. ovládala toto územie Rímska ríša. Počas Veľkého sťahovania národov v 6. storočí sem došli Slovania. V ranom stredoveku bolo Chorvátsko pod nadvládou Frankov, koncom 9. storočia vzniklo samostatné chorvátske kniežatstvo. V 10. storočí bolo vytvorené Chorvátske kráľovstvo.
V roku 1102 pripadlo vnútrozemie Chorvátska Uhorsku, bola vytvorená personálna únia. V 14. storočí sa Dalmácia okrem Dubrovníka (nezávislá Republika Dubrovník) dostala pod nadvládu Benátok. Od 15. storočia bolo územie sústavne napádané Turkami, ktorí koncom 16. storočia ovládli celý východ krajiny.
V roku 1797 sa Dalmácia stala súčasťou Rakúska, no už v roku 1808 obsadil Napoleon Republiku Dubrovník. Po Napoleonovej porážke pripadol Dubrovník Rakúsku. V polovici 19. storočia sa sformovalo chorvátske národné hnutie. Počas revolúcie v rokoch 1848-49 podporovali Chorváti Habsburgovcov.

Prvá a druhá svetová vojna

Po rozpade Rakúsko-Uhorska sa Chorvátsko (okrem Istrie, Rijeky a Zadaru – tie pripadli Taliansku) stalo 1. decembra 1918 súčasťou Kráľovstva Srbov, Chorvátov a Slovincov, ktoré sa v roku 1929 premenovalo na Juhosláviu. Počiatočná snaha o zblíženie s Francúzskom a štátmi Malej dohody (Česko-Slovensko, Rumunsko a Juhoslávia) bola v 30. rokoch vystriedaná viazaním sa na nacistické Nemecko, Rumunsko a Bulharsko.
Po nástupe protifašistickej vlády v roku 1941 vpadli nemecké vojská do Juhoslávie. Chorvátsko vyhlásilo samostatný štát NDH (Nezavisna država Hrvatska), do ktorého patrilo aj územie Bosny. Na čele tohto nacistického Nezávislého štátu Chorvátsko bol Ante Pavelić, ktorý mal titul vodca (poglavnik). Zvyšok územia Juhoslávie okupovali Nemci, Taliani, Bulhari a Maďari. Mladistvý kráľ ušiel do exilu do Londýna. Jeho prívrženci v krajine spolupracovali s okupantmi. Proti nacistom sa rozvinulo partizánske hnutie odporu, vedené komunistami na čele s Josipom Brozom Titom.

Vláda komunistov

Juhoslávia sa pod Titovým vedením sama osamostatnila, vďaka čomu nebola závislá na Sovietskom zväze. Tito zaviedol vlastnú formu socializmu, tzv. titoizmus. Vďaka tomu bola Juhoslávia najbohatší štát východného bloku. Vďaka politike nezávislej od Sovietskeho zväzu si Tito znepriatelil Stalina. Napriek tomu je obdobie Titovej vlády hodnotené ako obdobie pokoja a mieru, čo je pre túto časť Balkánu veľmi nezvyčajné.
Po druhej svetovej vojne bola zrušená monarchia a 29. novembra 1945 vznikla Federatívna Ľudová republika Juhoslávia, ktorú tvorilo šesť zväzových republík: Slovinsko, Chorvátsko, Bosna a Hercegovina, Srbsko, Čierna Hora a Macedónsko. Chorvátsko bolo druhou najrozvinutejšou zväzovou republikou (po Slovinsku), preto doplácalo na chudobnejšie republiky (napr. Macedónsko).
V roku 1963 sa Tito stal doživotným prezidentom a v skutočnosti to bol on, kto držal Juhosláviu pohromade. Keď v roku 1980 v Ľubľane zomrel, nastala v krajine hlboká hospodárska kríza. Zaviedlo sa tzv. rotujúce prezidentstvo. Prudko vzrástol nacionalizmus a začali sa prejavovať rozpory medzi Chorvátmi a chorvátskymi Srbmi.

Od roku 1995 po súčasnosť

V novembri 1996 sa stalo Chorvátsko členom Rady Európy a v januári 1998 bolo Chorvátsku vrátené územie východnej Slavónie, ktoré prešlo po operácii Búrka pod správu OSN v rámci misie UNTAES (United Nations Transitional Administration for Eastern Slavonia, Baranja and Western Sirmium).
V decembri 1999 zomrel prezident Tuđman vo veku 77 rokov. Na jeho miesto dočasne nastúpil predseda parlamentu Vlatko Pavletić, no v prezidentských voľbách vo februári 2000 vyhral bývalý premiér Stjepan Mesić. Mesić pôvodne začínal v HDZ, neskôr založil strany Hrvatski nezavisni demokrati (HND) a Hrvatska narodna strana - Liberalni Demokrati (HNS).
Parlamentné voľby v tom istom roku vyhrala stredo-ľavá koalícia, ktorá sa skladala z Chorvátskej ľudovej strany (HSS), Liberálnej strany (LS), Chorvátskej národnej strany – Liberálnych demokratov (HNS) a Istrijského demokratického kongresu (IDS). Premiérom sa stal Ivica Račan. Na konci novembra 2000 sa Chorvátsko stalo členom Svetovej obchodnej organizácie (WTO).
V roku 2003 sa konali v Chorvátsku predčasné parlamentné voľby. Vyhrala ich reformovaná HDZ na čele s Ivom Sanderom, ktorý sa stal premiérom. Vláda, zložená z HDZ a Demokratického centra (DC) síce nemala v parlamente nadpolovičnú väčšinu, ale opierala sa o podporu Chorvátskej strany dôchodcov (HSU) a Nezávislej demokratickej srbskej strany (SDSS).
V júni 2004 získalo Chorvátsko status kandidátskeho štátu EÚ. Krajine na ceste do EÚ veľmi pomohlo chytenie generála Gotovinu v decembri 2005, avšak táto udalosť vyvolala v krajine zmiešané pocity.
V prezidentských voľbách v roku 2005 vyhral Stjepan Mesić, ktorý v druhom kole porazil Jadranku Kosor z HDZ a stal sa staronovým prezidentom.
1. apríla 2009 sa Chorvátsko stalo členom NATO a 1. júla 2013 aj členom EÚ.