Byzantské umenie v období obrazoborectva

Umenie v období obrazoborectva / ikonoborectva či ikonoklazmu je epocha dejín byzantského umenia v období rokov 730 – 843. Výraz obrazoborectvo pochádza z gréckych slov - εἰκῶν (eikón - obraz) + κλάστειν (klastein - lámať) a označuje hnutie, snažiace sa v náboženstve (predovšetkým v kresťanstve) odstrániť náboženské idoly (predmety uctievania) a to predovšetkým obrazy, rep. ikony. Obdobie obrazoborectva (ikonoklazmus) v Byzantskej ríši sa rozdeľuje do dvoch hlavných vĺn. Prvé obdobie boja proti uctievaniu ikon sa začalo v roku v roku 724 počas vlády Leva III. a trvalo až do vlády cisárovnej Ireny a usporiadania druhého nicejského koncilu v roku 787. Druhé obdobie ikonoklazmu trvalo v rokoch 815 až 843. Odporcovia obrazov sú označovaní ako ikonoklasti či obrazoborci, ich zástancovia či ctitelia ako ikonoduli. Príčin ikonoklazmu bolo viacero a ich jednotlivý konkrétny vplyv sa nedá priamo dokázať. Jednak boli duchovného charakteru. V cirkevných kruhoch sa už dlhší čas prejednávala otázka výzdob chrámov a na niektorých, najmä východných teológov pôsobili moslimské názory nezobrazovania tvárí a ľudských postáv. Teologické vysvetlenie ikonoklazmu bolo, že nie je možné zobraziť duchovnú podstatu božstva a uctievanie iba telesnej stránky osôb sa rovná modlárstvu. K príčinám ďalej možno pripočítať i neúspechy Byzancie na východnej fronte a arabskú expanziu, čo niektorí chápali ako znak toho, že sa od Byzancie odvrátil Boh a hľadali dôvody, prečo sa tak stalo.

Historický kontext a vývoj umenia

Od smrti Justiniána II. v 8. storočí bola byzantská ríša vystavená mnohým katastrofám. Na Blízkom východe to boli arabské nájazdy, ktoré zabrali najbohatšie provincie v Malej Ázii, zatiaľ čo na severe sa na byzantských územiach medzi Dunajom a Jadranským morom usadili slovanské kmene. I napriek mocenským obtiažam sa však náboženské umenie naďalej vyvíjalo až do vypuknutia obrazoboreckej krízy. Ikonoklasti alebo „obrazoborci“, zúrivo napadali umeleckú tvorbu, ktoré považovali za predmet modloslužby a činili tak so značnou podporu cisárskeho dvora. Aj keď sú ikonoklasti známy hlavne na základe záznamov svojich protivníkov, nedávny výskum ukázal, že mali obrovské plány a snívali o všeobecnej reorganizácii štátu.
Keď obrazoborci zaútočili na náboženské umenie, vychádzali pôvodne zo starozákonných textov a prikázaní desatora: Neurobíš si modlu, ani nijakú podobu toho, čo je hore na nebi, dolu na zemi alebo vo vode pod zemou! (Ex 20,4-6). Kresťanstvo sa podľa nich zmenilo a mnísi, ktorí boli hlavnými uchovávateľmi ikon z neho urobili materiálne náboženstvo - akési potomstvo pohanstva, ktoré už nesúviselo s každodenným životom. Od 4. storočia sa tieto nebezpečné tendencie ďalej rozvíjali; medzi kronikármi a hagiografmi to bola dlhšie otázka ikon a relikvií, ale skôr zázračnej sily, ktorá sa im pripisuje. Už neboli uctievané, ako pravé božstvá. Tieto myšlienky už boli mnohými znepokojené a kázali návrat k primitívnejšiemu kresťanstvu. Tieto povery nemali nič spoločné s umením, hoci to zmenili a ponižovali spolu s náboženstvom. Ikonoklasti sa teda v zásade nevyhlásili za nepriateľov voči všetkým umeleckým prejavom; iba ikony podnietili ich hnev a na ospravedlnenie svojej doktríny pripomenuli, že ich sám Boh zakázal v Biblii.
V každom prípade, nech už príčiny a zámienky obrazoborcov boli akékoľvek, pre umenie sa ich fanatické vyčíňanie stalo temnou stránkou byzantskej histórie. Bolo zničené obrovské množstvo umeleckých pamiatok kresťanského i antického umenia. Zrejme ako prvá verejná obeť novej cisárskej politiky padla ikona Krista na Chalke - Bronzovej bráne konštatinopolského Veľkého paláca. Ešte väčšia vlna prenasledovania ikon nastala za vlády Konštantína V. Kopronyma, ktorý dokonca ikonoduliu nechal odsúdiť na ikonoklastickom koncile v roku 754. I napriek prenasledovaniu istých typov umenia a poklesu podpory umenia v tomto období vzniklo niekoľko významnejších stavieb (či skôr prestavieb) a diel, medzi nimi napr. Chrám Hagia Irena, či Hagia Sofia Solúnska. Väčšina obrazoboreckých diel sa však do dnešného obdobia nezachovala. Mnohé boli zničené v priebehu 20. storočia, počas grécko-tureckej vojny a niektoré vďaka požiarom. Zachovala sa však napr. výzdoba kostolíka sv. Kyriaka na ostrove Naxos. Umelci sa v tomto období snažili zjednodušiť zobrazovanie kresťanských motívov a namiesto tvárí sa orientovali na kríže a symboly. V mozaike sa využíval motív vtáctva, divých zvierat a rastlín vychádzajúci z perzských a helenistického motívov. K definitívnemu obnoveniu kultu ikon prišlo až za vlády regentky Theodory v roku 843. Tento deň je dodnes vo východných cirkvách oslavovaný ako nedeľa ortodoxie.

Druhé obrazoborecké obdobie (814 – 843)

V prvej polovici 9. storočia získali prevahu znovu ikonoklasti. V roku 820 nastúpil na trón Michal II., ktorý si v roku 824 sťažuje v liste Ľudovítovi Pobožnému na to, že sa v chrámoch vyskytujú ikony. Michal II. potvrdil platnosť záverov ikonoklastického koncilu v Hierei z roku 754. Uprednostňovali ich aj nasledovní panovníci Lev V. Arménsky (813 – 820) a Theofilos (829 – 842). Jeden z najhorlivejších z nich, Teofil sa vyznačoval krásnymi stavbami, ktoré uskutočnil. Rozšíril sa a vyzdobil veľký cisársky palác a objednal si skvelú mozaiku. Kostoly boli postavené podľa jeho rozkazov, a hoci príklady boli zriedkavé, boli ozdobené celým bohatstvom ornamentálnej výzdoby bez zaobchádzania s náboženskými témami. Lev V. (813 – 820) začal novú fázu prenasledovania ikon. Motívom mu boli opäť vojenské neúspechy vykladané ako prejav Božieho nesúhlasu. Obrazy opäť zmizli a Theofil nariadil zatvorenie všetkých kláštorov v mestách a dedinách. Ikonoklazmus by sa však definitívne neustúpil ani po smrti Theofila. Ale po smrti Theofila nastúpil na trón jeho syn Michal III., ktorý mal iba tri roky, cisárovná tento moment využila na zrušenie ikonoklazmu v ríši. Ani počas života jej manžela nikdy neprestávala tajne bojovať za pravdu obrazov.
Zmena nastala po smrti cisára Teofila, keď sa moci ujala jeho manželka Teodora a vládla ako regentka za neplnoletého syna Michala III. Podobne ako pred päťdesiatimi rokmi Irena, aj Theodora roku 843 opätovne povolila uctievanie ikon a zvrátila rozhodnutie príslušných koncilov, ktoré sa k uctievaniu ikon vyjadrovali. Okamžite zo všetkých kútov ríše sa mnísi ponáhľali, aby stáli pri nej a jej rodine; ľahko triumfovali a dokonca sa rozhodlo, že každý rok, veľká oslava, od tejto doby sa v byzantskom obrade oslavuje v prvú nedeľu Veľkého pôstu sviatok triumfu ortodoxie a táto nedeľa sa nazýva Nedeľa ortodoxie sa bude konať na počesť obnovenia uctievania ikon.

Architektúra

Pre rozvoj umenia znamenalo obdobie obrazoborectva úpadok, ktorý súvisel jednak s odporom voči idolom - ikonám, či inej výzdobe chrámov a následne aj s bojmi proti Arabom, ktorí obsadili najbohatšie územia Byzantskej ríše (najmä obilnicu ríše Egypt). Strata ziskov a navýšenie výdavkov neprialo umeniu a preto utíchla výstavba veľkolepých diel a zmenil sa aj štýl miest a usporiadanie spoločnosti. Nevznikajú už kúpele ani mnohé iné verejné budovy, istý posun však nastal vo fortifikačnej architektúre - v hradbách a vo vežovom opevnení (tetrapyrgie).
7. – 9. storočie tak bolo pre architektúru skôr obdobím úpadku. Z významnejších udalostí možno spomenúť najmä prestavby a opravy. Po zemetrasení v roku 740 bol prestavaný justiniánovský chrám Hagie Ireny, ktorý síce zachoval pôvodný tvar a mierku baziliky, avšak zároveň odstránil niektoré závažné problémy klenbovej architektúry. Podobne boli neskôr opravené aj iné chrámy, medzi nimi aj Hagia Sofia.
Chrámy ktoré vznikali v ikonoklastickom období boli menšie a menej vyzdobené. Aktérmi ich výstavby málokedy boli cisárske páry (napr. z obdobia cisára Konštantína VI. a cisárovnej Ireny sa cisárske architektonické dielo zachovalo len v Hagii Sofii Solúnskej). Vo svetskej oblasti umelecké aktivity napriek obmedzeným zdrojom z Konštantínopola nikdy nevymizli. Vznikali však súkromné, pomerne inovatívne kláštory (napr. Kláštor svätého Jána Teológa,...), ktoré boli v ikonoklastickom období často útočiskom ikonodulov (odporcov ikonoborcov).
Zdobili sa prevažne kresťanskými symbolmi a rastlinnými motívmi podobne ako chrámy a paláce v Oriente. Z Byzancie si umájjovskí kalifovia pozvali v tomto období mozaikárov, aby vyzdobili Veľkú mešitu v Damasku a Skalnú kupolu v Jeruzaleme. Dekoratívny štýl z Orientu zapustil korene v Bryase (pravdepodobne dnešný Maltep, predmestie Konštantínopola), kde okolo roku 830 cisár Theofil vybudoval palác v štýle „saracénskych palácov, od ktorých sa neodlišoval ani tvarom ani výzdobou“. Nechal vyzdobiť Veľký palác pavilónmi s maľovanou a sochárskou výzdobou, ako aj s mramorovými portikmi, ktoré boli imitáciou umájjovských stavieb. Veľká galéria nazývaná magnaura, bola, ak možno veriť neskorším islamským spisovateľom, plná akýchsi časových strojov (hodín) schopných ukazovať čas.
Konštantín V. nechal nanovo vyzdobiť Milion - budovu označujúci stred ríše - výjavmi pretekov vozov. Najmä v období druhej vlny obrazoborectva bolo vystavaných takisto niekoľko palácov, či rekonštrukcií starších palácov, avšak len pramálo zmienok, či pamiatok z nich (podobne ako z vtedajších kláštorov) pretrvalo dodnes.
Isté náznaky byzantského vplyvu v tomto období možno badať aj za hranicami ríše u Bulharov (Pliska), v pápežskom Ríme (Lateránske triklínium), v oratóriu Theodulfa Orleánskeho, či v San Julian de los Prados poblíž Ovieda. V 9. a 10. storočí sakrálne umenie v najprísnejšom význame nebolo obnovené generáciou, ktorá nasledovala po triumfe ortodoxie (842/843) a obnove kultu obrazov. Ale umelecká, sociálna a hospodárska obnova sa začala ešte pred prvou známou mozaikou (Panny Márii), ktorá vznikla po období obrazoborectva v apside Hagie Sofie, ktorá bola vysvätená v roku 867.

Mozaiky

V 7. storočí nevznikajú v Byzancii žiadne monumentálne mozaikové diela. Mozaika Predstavenia Krista v konštatinopolskom chráme Theotokos Kyriotissa bola zachránená pred obrazoborcami vďaka tomu, že vnútorná štruktúra kostola sa zmenila krátko po dokončení mozaiky. To dokazuje že tradícia priestorového iluzionizmu bola pred obrazoborectvom ešte stále živá. Na porovnanie s ostatnými mozaikami zo 7. storočia ukazuje jeho výnimočný charakter pravé vyššie spomínaná mozaika. Zrieknutie sa reality typické pre toto obdobie vidno i pri mozaike – postavy v neprirodzených postojoch obklopujú nehybného Krista, ktorý ničím nepripomína klasickú formu, iba svojim kontrapostom. Postavy sa reprodukujú podľa náčrtov a sú osadené do zlatého alebo modrého pozadia kde sa ako by vznášajú. Táto ľahostajnosť k realite je mimoriadne výrazná v kostole sv. Demetera v Thessalonikách, na súbore mozaík, ktoré sa neviažu na jedinú tému, a ani nepochádzajú z rovnakého obdobia. Spoločná na nich je len interpretácia ľudskej postavy. Svetské postavy donátorov, ktorí obklopujú sv. Demetria na pilieri kazateľnice visia vo vzduchu nedotýkajúc sa zeme a zdajú sa byť menej skutočné ako sám svätec. Ich tela strácajú podobu pod sériou plochých stúh.

Maliarstvo a sochárstvo

Keďže obrazoborectvo neprialo zobrazovaniu osôb - t.j. tvorbe ikon, či iných vizuálnych zobrazení, maliarstvo bolo v tomto období v značnej regresii - neboli tvorené nové diela, ba skôr boli ničené diela staršej datácie. V tom to období takisto nevznikajú žiadne sochárske diela, pretože boli odmietané podobne ako ikony (či ešte viac). Narozdiel od ikon sochy predstavovali väčšie nebezpečenstvo modloslužby preto mnohé z nich boli zničené alebo o nich nemáme žiadne informácie.

Zlatníctvo

Zlatníctvo prosperovalo najmä v okolí hlavne mesta Konštantínopolu, čo potvrdzujú šperky z Dumbarton Oaks. Predstavenie je klasickým námetom prvých byzantských cyklov z evanjelia. Významnou ukážkou sú sýrske či egyptské bronzové kadidelnice, alebo osemuholníkový snubný prsteň zo 7. storočia. Hrúbka zlata je rovnaká na všetkých siedmych častiach prsteňa. Na každej strane je nejaký vyjav z evanjelia vypracovaný v emaile – dokazuje to že ho vlastnila osoba z vyššej spoločnosti. Emailové postavy sú vzdialené od od fyzickej reality.
Viditeľná absencia byzantských minci z toho naznačuje obmedzenie obchodu. Kronikár Theofanés uvádza, že víno, olej a ostatne potraviny slúžili ako platidlo a že hodnostári platili svojimi odevmi. Mincovňa v Konštantínopole síce pokračovala v razení zlatých minci, avšak za vlády Herákleia boli zatvorené mincovne v Nikomedií a Kyziku.