Toplické povstanie

Pozadie

V októbri 1915 sa Srbsko, ktoré od vypuknutia vojny v roku 1914 čelilo a úspešne odrazilo tri rakúsko-uhorské invázie, ocitlo znova pod útokom, kedy ho z dvoch smerov súčasne napadli vojská Rakúsko-Uhorska, Nemecka a Bulharska. Armáda malej balkánskej krajiny nedokázala veľkej presile dlho odolávať a v decembri 1915 bola porazená. Namiesto kapitulácie sa však srbskí politickí a vojenskí lídri rozhodli pre dlhý a náročný ústup na juh smerom k Albánsku v nádeji, že sa im podarí dosiahnuť jadranské pobrežie, kde by mohli preskupiť a evakuovať svoje sily. V dôsledku toho armády centrálnych mocností čoskoro okupovali celé územie Srbského kráľovstva. V rámci delenia územia pripadla Bulharsku kontrola nad srbským moravským údolím.

Predohra

Hlavnou príčinou povstania boli politiky, ktoré na ovládanom území začali okupačné sily uplatňovať. Neustála denacionalizácia vrátane zatvárania srbských škôl, zákaz srbského jazyka a tradícií, pálenie kníh, rabovanie, rekvizície a väzobné stíhania spôsobovali u lokálneho obyvateľstva rastúci hnev. Vstup Rumunska do vojny na strane spojeneckých krajín navyše u mnohých Srbov vzbudil nádej na prelomenie macedónskeho frontu, na základe čoho sa začali ozbrojovať a ukrývať v miestnych lesoch. Kosta Vojinović, srbský vojak a účastník balkánskych vojen, začal pripravovať odbojové jednotky a v lete 1916 založil v meste Leposavić skupinu, ktorá sa neskôr stala jadrom jedného z oddielov bojujúcich v povstaní. Na konci septembra poslalo srbské armádne velenie Kostu Pećanaca, poručíka srbských rezervných jednotiek a četnického vojvodu, lietadlom do Toplíc. Pećanac mal v oblasti založiť tajnú odbojovú organizáciu, ktorá sa mala prebudiť keď spojenci a srbská armáda prelomia macedónsky front a dorazia do Skopje.
Napätie medzi srbským obyvateľstvom dosiahlo svoj vrchol v čase, keď Bulhari ohlásili zámer začať s náborom mužov vo veku 18 až 50 rokov spomedzi samotných Srbov. So začiatkom náboru sa začal i masový útek Srbov do okolitých pohorí. 20. februára došlo k prvým ozbrojeným konfliktom medzi utekajúcimi odvedencami a ich bulharskými prenasledovateľmi. Pećanac a Vojinović si svoj hlavný stan založili v pohorí Kopaonik, kde padlo aj rozhodnutie o samotnom povstaní. To vypuklo 21. februára neďaleko rieky Toplica.

Povstanie

Povstanie zahŕňalo toplickú, jablanickú a jastrebackú oblasť a východné a stredné časti pohoria Kopaonik. Povstalci oslobodili mestá Kuršumlija (27. februára), Lebane (1. marca), Prokuplje (3. marca) a Blace (5. marca). Povstanie sa postupne rozšírilo do oblastí na pravom brehu rieky Zapadna Morava a oblastí miest Sokobanja a Svrljig v priľahlom údolí.
12. marca začal bulharský protiútok pod vedením Aleksandra Protogerova, vrátane jednotiek VMRO vedených Taneom Nikolovom. Najnásilnejšie akcie podnikli počas bojov bulharské polovojenské jednotky, ktoré riadil bulharský dôstojník a veliteľ VMRO Todor Aleksandrov. Po niekoľkých dňoch bojov vstúpili 14. marca Bulhari do mesta Prokuplje a 16. marca vojaci rakúsko-uhorskej armády do Kuršumlije. Do 25. marca sa okupačným silám podarilo obnoviť poriadok v celej vzbúrenej oblasti. V jednotlivých bitkách padli dokopy tisícky ľudí, pričom v prevažnej väčšine išlo o civilné obete. V apríli 1917 zaútočil Pećanac so svojimi partizánmi na vlakovú stanicu, 15. mája dorazil k predvojnovej srbsko-bulharskej hranici a napadol Bosilegrad, ktorý nechal vypáliť. Následne sa stiahol do Rakúsko-Uhorskom kontrolovaného regiónu Kosova. V júni spustili spojenci nové boje na macedónskom fronte, srbskej armáde sa však nepodarilo prelomiť bulharské obranné pozície. Po tom, čo dal o sebe nakrátko vedieť na prelome septembra a októbra 1917, Pećanac opäť zmizol. V októbri rakúsko-uhorské velenie vytvorilo albánske polovojenské oddiely s cieľom zajať zvyšok srbských povstalcov ukrývajúcich sa v horách. V nich v decembri 1917 padol v boji Kosta Vojinović.
Ešte pred oslobodením Srbska padlo v bojoch veľa povstaleckých vodcov. Okrem Vojinovića sa konca vojny nedožili ani Uroš Kostić, Jovan Radović či Milinko Vlahović, jediným preživším sa stal Kosta Pećanac. Jeho rola v povstaní bola počas existencie Juhoslovanského kráľovstva romantizovaná a často bol uvádzaný ako samotný iniciátor a vodca povstania. Napriek jeho spornej úlohe v ňom však Pećanac dokázal svoju účasť v povstaní využiť na to, aby sa po vojne dostal do popredia četnickej organizácie a neskôr ju i sám viedol.