google/wiki40b huggingface dataset:
Knižný akcent vo frazéme

Knižný akcent vo frazéme je štylistická charakteristika niektorých knižných frazém, pri ktorých je výrazne zosilnená ich knižnosť, ktoré sa teda vyznačujú nezvyčajnosťou výrazu, zvýšeným pátosom, nadnesenosťou. Knižný akcent sa prejavuje najmä v opozícii s hovorovými frazémami, ale aj s tými knižnými frazémami, pri ktorých je knižnosť oslabená, alebo celkom ustupuje. Porov. z tohto hľadiska napr. frazémy labutia pieseň alebo spať, odpočívať na vavrínoch, pri ktorých knižnosť zreteľne ustupuje, a napr. frazémy obetovať niečo na oltár vlasti, odobrať sa k otcom, predkom, pri ktorých je naopak knižnosť, nadnesenosť celkom evidentná. Takýto rozdiel sa pomerne často prejavuje medzi citátovými frazémami (tie vynikajú prítomnosťou knižného akcentu) a ich zaužívanými a teda tiež ustálenými a frazeologizovanými kalkami (pri tých býva knižnosť výrazne oslabená), napr. in medias res – k veci, circulus vitiosus – začarovaný, bludný kruh.
Passacaglia a fúga c mol

Všeobecné informácie

Vlastnoručný manuskript BWV 582 je v súčasnej dobe považovaný za stratený. Toto dielo, ako je typické pre Bacha a súdobých skladateľov je známe iba z kopií. Existujú niektoré dôkazy, že originál bol zapísaný v organovej tabulatúre. Nie je presne známe kedy Bach skomponoval toto dielo, ale dostupné zdroje hovoria o intervale od roku 1706 do 1713, iný zdroj udáva roky 1708-1712. Je možné, že Bach BWV 582 skomponoval v Arnstadte po svojom návrate z Lübecku (kde študoval Buxtehudove ostinátne diela).
Prvá polovica ostináta v passacaglii (variácie nad ostinátnym basom), ktorá tiež slúži ako hlavná téma fúgy bola veľmi pravdepodobne prevzatá z krátkeho diela od francúzskeho skladateľa André Raisona, Christe: Trio en passacaille from Messe du deuxieme ton of the Premier livre d'orgue. Je možné, že druhá polovica ostinata bola tiež prevzatá od Raisona, basová linka skladby Christe: Trio en chaconne of Messe du sixieme ton je veľmi podobná. Pozri príklad 1 pre Bachove a Raisoneho témy.
Avšak, niektorí odborníci spochybňujú Raisonov vplyv. Bachove diela majú niektoré črty spoločné s severonemeckými ostinátnymi dielami, najviac s Buxtehudovymi dvoma chaconne (BuxWV 159–160) a passacaglia (BuxWV 161) a tu je zreteľný vplyv Pachelbelovej chaconne v niekoľkých variáciach a celkovej štruktúre.
Hoci BWV 582 je teraz najbežnejšie hrávaná na organe, nie je jasné či bola skomponovaná pre organ alebo dvojmanuálové čembalo prípadne klavichord, originálne manuskripty nemali pedál cues.

BWV 582/2: Fúga

Po passacaglii bez pauzy nasleduje dvojitá fúga. Prvá polovica passacagliového ostinata je použitá ako prvá téma, transformovaná druhá polovica ako druhá téma. Na začiatku zaznievajú obe témy súčasne. Ihneď nato sa objavuje téma s kontramelódiou, ktorá zaznieva v priebehu celej skladby. Keď sa tri témy objavujú súčasne, nikdy to nie je v rovnakej kombinácií hlasov, ide teda o využitie tzv. permutačnej techniky, pravdepodobne inšpirovanej dielami Johanna Adama Reinckena.
V priebehu fúgy Bach moduluje do durových tónin (Es a B) a čas medzi prevedeniami sa postupne predlžuje od 1-3 taktov až po 7-13 taktov. Toto rozpínanie kulminuje v neapolskom sextakorde, ktorý vedie k 18 taktovej kóde.

Transkripcia

Passacaglia bola prepísaná pre orchester Leopoldom Stokowským a tiež pre klavír viacerými skladateľmi a klaviristami napr. Eugene d'Albert, Georgy Catoire, Max Reger (2 verzie) a Awadagin Pratt. Existuje tiež verzia pre brass kvintet od Neila Balma s ktorou vystupovalo The Canadian Brass.
Agathopous z Aiginy

Agathopous alebo Agathopus (starogr. Αγαθόπους – Agathopous) bol dvojnásobný olympijský víťaz v 2. stor.
Agathopous z Aiginy si na 238. a na 239. olympijských hrách v rokoch 173 a 177 vybojoval víťazstvá v behu na jedno stadion. Jeho celé meno, Markos Aurélios Agathopous, poznáme vďaka starovekému epigrafickému nálezu zo Smyrny, ktorý uvádza aj jeho víťazstvo v behu ťažkoodencov na hrách Eleutheria. Slávnosť Eleutheria sa usporadúvala každé štyri roky v Platajách na počesť gréckeho víťazstva nad Peržanmi v roku 479 pred Kr. Na druhom epigrafickom náleze (značne poškodenom) je záznam o tom, že Agathopous bol údajne štvornásobný periodonikés, t. j. víťaz všetkých celogéckych hier počas štyroch štvorročných období nazývaných olympiádami.
Beh na jedno stadion bol najstaršou súťažnou disciplínou, zavedenou už na počiatku hier, podľa tradície v roku 776 pred Kr. a na hrách zostal aj po zavedení ďalších súťažných disciplín hlavným pretekom, menom jeho víťaza sa označovala celá olympiáda.
Olympijské víťazstvá Agathopa zaznamenal (v zozname olympijských víťazov) historik Eusebios z Kaisareie, ktorý tiež uvádza, že v dobe druhého Agathopovho olympijského víťazstva sa Commodus stal cisárom Rimanov. Eusebios vo vyhotovovaní svojho zoznamu olympijských víťazov čerpal z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.
Safír

Safír (perzským písmom سفير) je iránska nosná raketa používaná od roku 2009 pre štarty prvých iránskych satelitov. Slovo safir znamená v perzštine vyslanec alebo mediátor.
Dvojstupňová raketa je s najväčšou pravdepodobnosťou odvodená od iránskej balistickej rakety stredného doletu Šaháb 3. Má výšku 22 metrov a priemer 1,25 metra, požíva kvapalné raketové motory. Ide o ľahkú nosnú raketu, ktorá dokáže na nízku obežnú dráhu Zeme dopraviť náklad o maximálnej hmotnosti len niekoľko desiatok kilogramov.
Prvý suborbitálny skúšobný štart rakety typu Safír sa uskutočnil 4. februára 2008 z iránskeho kozmodrómu Semnan. 16. augusta 2008 došlo pravdepodobne k prvému neúspešnému iránskemu pokusu o vypustenie satelitu, raketa však pravdepodobne kvôli zlyhaniu jej druhého stupňa dosiahla výšku iba 152 km. Irán však neúspech poprel a let označil len ako ďalší suborbitálny test. 2. februára 2009 sa uskutočnil prvý úspešný kozmický štart a raketa Safir-2 vypustila na obežnú dráhu o približných parametroch 250 x 380 km prvý iránsky satelit Omíd s hmotnosťou 27 kg. 15. júna 2011 vypustila mierne modifikovaná raketa Safír-2B 15 kilogramový satelit Rasad. 2. februára 2012 bola vypustená družica Navid o hmotnosti 50 kg.
Pod označením Kavošgar (Prieskumník) sa rakety Safír používajú aj na sondážne suborbitálne lety.
Alexander Trizuljak

Životopis, dielo

Trizuljak študoval na Slovenskej vysokej škole technickej v Bratislave a sochárstvo na Akadémii výtvarných umení v Prahe (1949).
V rokoch 1949-1972 pôsobil ako pedagóg na VŠVU v Bratislave, od roku 1972 ako slobodný umelec. V roku 1964 získal titul docent. Po začiatočných žánrových prácach s ľudským, civilným námetom lásky, materstva, šťastia a utrpenia vytvoril v 50. rokoch niekoľko rozmerných plastík (Detvan, 1957) v ktorých si overil cit pre monumentálny rozvrh plastickej hmoty, čo potom uplatnil pri koncipovaní sochy Víťazného vojaka na pylóne bratislavského Slavína (1957-60). 
Začiatkom 60. rokov sa v jeho tvorbe ustaľuje ďalšia vývinová etapa, ktorej výraz je podmienený využívaním nových materiálov - kovov. Po kompozíciách tvarovo redukovaných, ale s dynamickou vnútornou osnovou (Kone, Milenci, Myšlienka, okolo 1960; Slncový kôň, 1963-65) vyústil Trizuljakov záujem o výtvarné využitie kovových technických prvkov do polôh dekoratívno-konštruktivistických s výraznou priestorovo-znakovou symbolikou (Raketostroj,  po 1963; Kvet, hliník, 1966).
Jeho zásluhou boli založené viaceré slovenské galérie, vrátane Galérie mesta Bratislavy (GMB), galérií v Trenčíne, Nitre či v Humennom. Trizuljak podporoval kultúrny život na Slovensku, vrátane svojho členstva v organizačnom výbore medzinárodnej výstavy mladých umelcov Biennale Danubius v Bratislave a stál pri zrode slovenských stredných umeleckých škôl. Z jeho iniciatívy vznikol Slovenský fond výtvarných umení, ako aj dnes už neexistujúce dielne Umeleckých remesiel v Bratislave. Trizuljak založil tradíciu pravidelného sochárskeho podujatia Socha piešťanských parkov, ktorá sa začala jeho súbornou výstavou v Piešťanoch v roku 1961. Bol tiež zakladateľom Sympózia v kove v Košiciach a sympózií v maľbe a v dreve v priestoroch kaštieľa v Moravanoch nad Váhom.
V roku 1960 bol zvolený tiež sa poslanca krajského národného výboru v Bratislave.
František Janeček (producent)

Zo života

V roku 1975 založil skupinu Kroky spolu s Milanom Dykom, neskôr Kroky Františka Janečka, ktorá spolupracovala napríklad s Janou Kratochvílovou a Michalom Davidom. Pre svoju nezameniteľnú vizáž a správanie, zvuk kapely čerpajúce prevažne z talianskych lokálnych hitov a na svoju dobu unikátny súbor zložený zo spevákov vo veku od 12 do 60 rokov veku bola skupina prezývaná ako Cirkus Franty Janečka.
V roku 1980 sa prvýkrát oženil, neskôr sa stal otcom syna Filipa a dcéry Alice, s druhou ženou Terezou Mátlová má dcéru Emilly Ann.
Vladimír Godár

Ocenenia

2006 - Krištáľové krídlo v kategórii hudba za úspešný album Mater, za filmovú hudbu k filmu Slnečný štát
Saint-Germain (Meurthe-et-Moselle)

Poloha

Obec má rozlohu 7,68 km². Najvyšší bod je položený 362 m n. m. a najnižší bod 268 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 152 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Juraj Hilvert

Zo života

Rodina žila v Bátovciach do roku 1947. V roku 1947 sa presťahovali do Levíc. V Leviciach sa učil v meštianke. Po absolvovaní štúdia na meštianke začal študovať na Strednej priemyselnej škole strojníckej a elektrotechnickej v Komárne . Po absolvovaní štúdia v Komárne išiel študovať na Strojnícku fakultu SVŠT (Slovenská vysoká škola technická v Bratislave). Vysokú školu absolvoval ako diplomovaný inžinier v odbore so špecializáciou: stavba lodí. Po ukončení štúdií išiel pracovať do Československej plavby dunajskej, ČSPD.
Na konci šestdesiatych a začiatkom sedemdesiatich rokov pôsobil na Strednej priemyselnej škole strojníckej v Bratislave. Vyučoval odbor strojárstvo . Na tejto škole vyučoval sedem rokov. Okrem vyučovania tu viedol aj motoristický krúžok. Vyučoval aj na Strednej priemyselnej škole Dopravnej v Bratislave .
Traves

Poloha

Obec má rozlohu 12,29 km². Najvyšší bod je položený 262 m n. m. a najnižší bod 201 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 349 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Temnosmrečinská dolina

Názov

Pomenovanie prešlo z lesa, ktorý sa rozprestiera pod dolinným prahom Kobylej a Temnosmrečinskej doliny a volá sa Temné smrečiny. Temné smrečiny tvorí hustý, temný, tmavý smrekový porast s prímesou smrekovca, starší ako sto rokov.

Prví v doline

Prvým známym, ktorý ju navštívil, bol Juraj Pongrátz. Okolo roku 1750 meral hĺbku Nižného Temnosmrečinského plesa. Nedosiahol presný výsledok. Dňa 26. augusta 1751 navštívil pleso Jakub Buchholtz s dvoma pomocníkmi. V zime dolinu prví navštívili Poliaci W. Skórczewski a Stanisław Gąsienica Byrcyn 7. januára 1914.
René Školiak

Klubový hokej

Je odchovancom Liptovského Mikuláša, za tento klub hrával od sezóny 1996/97 v slovenskej extralige. V závere ročníka 2002/03 posilnil HC Slovan Bratislava, ďalší začal v materskom klube a znova ukončil v Slovane. V tomto mužstve začal aj sezónu 2004/05, dokončil ju v HK Dubnica. Nasledujúci ročník začal v klube HK 36 Skalica, jeho záver však strávil v Slovane. Pred ďalšou sezónou sa vrátil do Skalice a stal sa so 70 bodmi najproduktívnejším hráčom základnej časti extraligy. Jeho klub však následne vypadol vo štvrťfinále s HC Košice. Na drese nosí číslo 12.

Reprezentácia

V slovenskej reprezentácii odohral 23 zápasov, strelil 1 gól.
(štatistické údaje v článku sú z 12. marca 2007)
Gisay-la-Coudre

Poloha

Obec má rozlohu 16,27 km². Najvyšší bod je položený 208 m n. m. a najnižší bod 162 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 232 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saint-Côme-et-Maruéjols

Poloha

Obec má rozlohu 13,01 km². Najvyšší bod je položený 206 m n. m. a najnižší bod 42 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 774 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Salisburská katedrála

Salisburská katedrála alebo oficiálne "The Cathedral Church of St Mary" (Katedrála Panny Márie) je katedrála anglikánskej cirkvi  v anglickom meste Salisbury. Stavba hlavnej budovy katedrály trvala len 38 rokov a je považovaná za najtypickejší príklad ranogotickej architektúry v Anglicku. Katedrála sa pýši najvyššou kostolnou vežou v Spojenom kráľovstve vysokou 123 m. Má tiež najväčšiu krížovú chodbu a najväčší zastavaný priestor v Spojenom kráľovstve.

Dejiny

Výsledkom sporov medzi cirkevnými hodnostármi a vojakmi v oblasti pôvodného osídlenia Salisbury (Old Sarum) bolo rozhodnutie presťahovať katedrálu a biskupstvo na súčasné miesto v Salisbury. Toto sťahovanie sa uskutočnilo v čase, kedy bol biskupom Richard Poore, bohatý vlastník pozemkov, ktorý venoval pôdu na výstavbu novej katedrály. Výstavba novej katedrály bola financovaná aj z príspevkov od kanonikov a vikárov, ktorí boli požiadaní o každoročný príspevok na jej výstavbu.
Základný kameň bol položený 28. apríla 1220. Väčšina kameňa bola z Teffont Evias Quarry/Lane Cutting. V roku 1258 boli dokončené hlavná chrámová loď, priečna chrámová loď a chór. Západné krídlo bolo dostavané v roku 1265. Krížové chodby a kapitula boli dokončené okolo roku 1280. Vzhľadom na to, že stavba katedrály bola dokončená v priebehu iba 38 rokov, je charakteristická jedným architektonickým štýlom.
Vzhľadom na výšku veže tvoriacej jej výraznú dominantu, a jej váhe 6 397 ton, museli byť vybudované dodatočné konštrukcie, aby nedošlo k jej zrúteniu. V období po dokončení katedrály boli vybudované oporné piliere, zalomené oblúky a železné väzníky. Salisburská veža je najvyššia veža postavená v období do 14. storočia.
Významné stavebné práce na úprave katedrály vykonával v roku 1790 architekt Jamess Wyatt. Nahradil pôvodný letner a zbúral zvonicu, vysokú asi 100 m, nachádzajúcu sa na severozápad od hlavnej budovy. Katedrála v Salisbury je tak jednou z mála anglických katedrál, ktoré nemajú zvony (ďalšími sú Elyská katedrála a Norwichská katedrála).
Kapitula je pozoruhodná osembokým tvarom, štíhlym hlavným pilierom a ozdobným stredovekým vlysom. Vlys sa tiahne pozdĺž celého interiéru a zobrazuje príbehy z kníh Genezis a Exodus. V kapitule je tiež vystavený najzachovanejší zo štyroch exemplárov Magny Charty. Tento exemplár sa do Salisbury dostal preto, že Elias z Debenhamu bol poverený distribúciu niektorých kópií originálu tohto dokumentu.
Hodiny pochádzajúce z roku 1386 sú najstaršími stredovekými funkčnými hodinami na svete. Pôvodne boli umiestnené na zvonici zbúranej v roku 1792. V tom čase boli uložené do depozitára a boli znovu objavené až v roku 1929. V roku 1956 boli reštaurované a uvedené do prevádzky.
Fantastické zvery a ich výskyt (film)

Produkcia

Scenár k filmu napísala J. K. Rowlingová a je to zároveň jej prvý filmový scenár. Rowlingová napísala taktiež aj druhé pokračovanie filmu a pracuje na treťom. Režisérom filmu je David Yates, ktorý v minulosti zrežíroval aj posledné štyri filmy Harryho Pottera – Fénixov rád, Polovičný princ, Dary smrti 1 a 2. Yates bude režisérom pokračovania filmu.

Pokračovania

Séria Fantastické zvery bude zložená z piatich filmov. Druhý film  mal premiéru 16. novembra 2018 a tretí v novembri 2021,pretože sa predĺžilo natáčanie o rok.
Kolumbijské národné futsalové družstvo žien

Vrcholné podujatia

Kolumbijské družstvo sa predstavilo na 5 turnajoch juhoamerických majstrovstiev, prvýkrát v roku 2007. Hneď na prvom sa dostalo do finále, kde prehralo s Brazíliou. O dva roky neskôr na tomto podujatí medailový úspech zopakovalo. V roku 2015 v Uruguaji dosiahlo svoj najväčší úspech, keď sa pri neprítomnosti Brazílie stalo víťazom kontinentálnych majstrovstiev; vo finálovom zápase zvíťazilo nad domácim tímom. 
Družstvo sa taktiež stalo víťazom futsalového turnaja Bolivarianských hier v roku 2009 a futsalového turnaja  Juhoamerických hier v roku 2018.
Villenave-près-Marsac

Poloha

Obec má rozlohu 1,12 km². Najvyšší bod je položený 245 m n. m. a najnižší bod 235 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 68 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Železničná stanica Nitra

História

História železnice v Nitre siaha do druhej polovice devätnásteho storočia. Železničný úsek Ivanka pri Nitre – Nitra bol otvorený 19. 11. 1876 a Nitru spojil s úsekmi Šurany – Ivanka pri Nitre a Palárikovo – Šurany. Železnica z Nitry do Topoľčian bola otvorená 16. 9. 1881 a miestna železnica Nitra – Zbehy – Radošina 26. 11. 1909.
Z obdobia sedemdesiatych rokov 19. storočia pochádza aj samotný objekt dvojpodlažnej výpravnej budovy s typickými hranatými architektonickými objemami. K budove stanice boli v roku 1921 pristavané pracovne pre výpravcov, zriadili sa tri osobné a jedna batožinová pokladňa. V rokoch 1924-1925 bola vykonaná inštalácia elektrického osvetlenia úradných miestností a nádražia, čím dostala železničná stanica dnešnú podobu.

Súčasnosť

V súčasnosti sa Nitra nachádza mimo hlavných železničných koridorov a význam železnice je len regionálny. Stanici chýbajú podchody a nástupištia, budova by si zaslúžila rekonštrukciu.
V grafikone 2013/2014 platnom od 15. decembra 2013 prechádza stanicou 21 spojov, začína v nej 26 a končí 24.

Rekonštrukcia a elektrifikácia

V roku 2011 padlo rozhodnutie miesto rekonštrukcie vybudovať novú budovu čo by stálo polovicu. Stavba však nebola realizovaná v dôsledku nedostatku peňazí. V lete 2013 bola vybraná firma, ktorá uskutoční Technicko-ekonomickú štúdiu pre Elektrifikáciu a optimalizáciu trate Leopoldov - Nitra - Šurany. Plánované úpravy majú „pripraviť podmienky pre moderný dopravný systém integrovanej koľajovej dopravy.“ a tiež prepojenie s Bratislavou. Podľa Železníc by sa v Nitre mali „realizovať najnutnejšie úpravy a zastrešenia nástupíšť, osvetlenie, vybudovanie vizuálneho informačného systému a tiež bezbariérového prístupu pre cestujúcich, ako aj kamerového systému.“ V Nitre by mali byť aj stojany na bicykle, miesta na parkovanie, upravené nadjazdy a nadchody a úprava nivelety koľají. Vystavaný by mal byť aj vizuálny informačný systém na stanici. Na nitrianskej stanici bude elektrifikovaných celkom 8 koľají. Rekonštrukcia mala prebehnúť po roku 2015. V januári 2016 sa s elektrifikáciou nepočítalo. Nebolo ani isté v akej forme a či prebehne rekonštrukcia železničnej stanice v Nitre.
Praženie (na tuku)

Praženie (iné názvy: vyprážanie, smaženie, vysmážanie, škvarenie, dokonavý vid: vypraženie, upraženie, vysmaženie, usmaženie, uškvarenie) je tepelná úprava pokrmu, pri ktorej sa pevné kusy polotovaru (mäsa, mäsa obaleného v cestíčku, zemiakov, zeleniny a pod.) nechajú do 15 minút na panvici v oleji pri teplote značne vyššej (vyše 200°C), než je teplota varu vody. Počas tejto doby je väčšinou potrebné ho niekoľkokrát obrátiť. Tým sa pokrm pripraví rýchlejšie ako varením. Aby nedochádzalo k pripaľovaniu pri vysokej teplote, ale pritom bol pokrm dostatočne tepelne upravený aj vo vnútri, je nutné vyprážať len tenké plátky.
Zvláštna forma vyprážania je fritovanie, pri ktorom sú pevné kusy polotovaru do nádoby s olejom úplne ponorené a zvyčajne ležia v zvláštnom sitku – z praktických dôvodov.

Zdravie

Niektoré druhy jedla pripravované týmto spôsobom môžu predstavovať veľmi nezdravú stravu vedúcu k obezite a celulitíde.
Vedci z Technickej univerzity v Mnichove po prvý raz preukázali prítomnosť rakovinotvornej látky – glycidamidu – vo vyprážaných hranolčekoch a zemiakových lupienkoch. Glycidamid je látka vznikajúca pri zahrievaní produktov zo zemiakov a je ďaleko nebezpečnejšia než v hranolčekoch v máji 2002 objavený akrylamid.
Glycidamid bol pri tomto teste preukázaný vo výrobkoch vo veľmi malom množstve, od 0,3 do 1,5 mikrogramu na kilogram v desiatich vzorkách zemiakových lupienkoch a v troch druhoch hranolkách.
Glycidamid aj akrylamid sa uvoľňujú vo vysokých teplotách pri tepelnom spracovaní zemiakových produktov. K tomu prichádza pri 120 stupňoch Celzia. Oveľa nebezpečnejšie látky vznikajú pri teplotách nad 180 stupňov Celzia.
Karol Augustus Tibély

Životopis

Školil sa u Jozefa Caucika, u ktorého získal základy kresby a čiastočné znalosti kompozície. Po zistení o otcovej defraudácii sirotskej pokladnice sa musel vzdať miesta v mestskej rade a plánu na ďalšie štúdium. Krátko pôsobil v Banskej Štiavnici.
V roku 1853 pricestoval do Brezna za svojím bratom, ktorý vlastnil dielňu na motyky a lopaty. Tu sa spriatelil s G. K. Zechenterom-Laskomerským, zoznámil sa i s Boženou Němcovou. V Brezne pôsobil vyše dvoch rokov ako maliar portrétov. Po zanechaní portrétnej činnosti sa usiloval o krajinomaľbu. Jeho prínos slovenskej krajinomaľbe spočíval v objavení krásy slovenských hôr, najmä Tatier. Jeho diela sú v zbierkach Slovenskej národnej galérie v Bratislave a Východoslovenskej galérie v Košiciach.
Kravany (okres Poprad)

Poloha a prírodné pomery

Táto obec sa nachádza v Podtatranskom regióne, v Prešovskom kraji, v okrese Poprad. Konkrétne 12 km na juhozápad od Popradu. Kravany ležia na hornom toku Hornádu v jeho priekopovej prepadline, vyplnenej v starších treťohorách ílovcovým súvrstvím. Významné sú i štvrtohorné uloženiny. Severná časť chotára sa rozprestiera na Vikartovskej hrasti, na južných a severných svahoch Nízkych Tatier.
Má hnedé lesné pôdy, často oglejené, alebo pozolované a nivné pôdy. V prepadline je odlesnený. Svahy Vikartovskej hraste pokrývajú listnaté lesy a na svahoch Nízkych Tatier sú ihličnaté lesy.

Dejiny

Obec vznikla na majetku cisterciátskeho opátstva v Spišskom Štiavniku. Spomína sa v roku 1317 ako Villa Michaelis. Odvtedy prešla táto obec mnohými zmenami názvov od Scenthymhal, Cravan, Krawen, Krawjany, maďarského Kravján, alebo Erzsébetháza, či nemeckého Kuhschwanz až po súčasnú podobu - Kravany. Od konca 18. storočia patrila Spišskému biskupstvu. Pečaťou Kravan je obraz svätej Alžbety na štíte, ktorej je obec zasvätená.
V súčasnosti majú Kravany 903 obyvateľov.
ISO 3166-2:RW

Kódy ISO 3166-2 pre Rwandu identifikujú 12 prefektúr. Prvá časť (RW) je medzinárodný kód pre Rwandu, druhá časť pozostáva z jedného veľkého písmena identifikujúceho prefektúru.
Mariánsky stĺp (Olomouc)

Mariánsky stĺp v Olomouci je barokový morový stĺp na Dolnom námestí v Olomouci.
Talós (mytológia)

Talós (starogr. Τάλως – Talós, lat. Talus, Talas) je v gréckej mytológii synovec slávneho umelca a vynálezcu Daidala.
Podľa starších gréckych verzií tohto mýtu dala Perdix svojho syna Talóa bratovi Daidalovi za učňa. Daidalos bol slávny umelec a vynálezca. (neskôr bol Talós uvádzaný ako Kalos alebo Perdix). Ale Talós bol tiež veľmi nadaný, už v dvanástich rokoch vraj vynašiel pílu, hrnčiarsky kruh a sústruh. Po krátkom čase Daidalos nezniesol, že jeho žiak je nadanejší než on a chlapca zákerne zhodil z aténskej Akropoly. Grécke mýty uvádzajú, že sa Talós pádom z výšky zabil, ale podľa rímskej verzie ho zachránila bohyňa Athéna. Bohyňa ho ako padal z výšky premenila na prepelicu. Pretože sa prepelica povie po grécky perdix dostal toto meno aj on.
Daidalos bol za tento čin odsúdený na trest smrti. Utiekol preto na Krétu, kde pracoval pre kráľa Minóa, postavil mu palác s presláveným labyrintom, ktorý ukrýval obludného Minotaura. Po rokoch však musel Daidalos aj so svojim synom Ikarom pre nezhody s kráľom Minóom z Kréty utiecť a pomocou zostrojených krídel z peria odleteli. Pri lete nad morom však Ikaros vyletel vysoko, slnko roztopilo vosk na jeho krídlach a on sa utopil v mori. Daidalos ten nakoniec doletel na Sicíliu, kde získal azyl u kráľa Kókala. Keď ho aj tam dostihol kráľ Minos, Daidalos ho ľstivo pri jeho návšteve u kráľa Kókala zavraždil. To mu vynieslo vďaku Aténčanov, ktorým bol Minos úhlavným nepriateľom a zrušili preto nad ním rozsudok smrti a Daidalos sa po dlhom čase mohol konečne vrátiť do rodných Atén.