google/wiki40b huggingface dataset:
Kipa

História

V Tanachu nenájdeme mnoho informácií o pokrývkach hlavy, rovnako sporé sú aj informácie zo starovekých pamiatok. Na Čiernom obelisku asýrskeho kráľa Salmanasara sú zobrazení vyslanci izraelského kráľa Jehua prinášajúci tribút (841 pred Kr.). Majú síce pokrývky hlavy, ich odev však vyzerá viac asýrsky než izraelsky. Izraeliti na neskoršom reliéfe kráľa Sinacheriba sú zobrazení bez pokrývky hlavy. Možno predpokladať, že pokrývky hlavy starých Izraelcov sa podobali tým, ktoré nosili Beduíni. Tie pozostávali z kúfíje zloženej do trojuholníka, jeden jeho roh visel vzadu na krku a chránil ho, zatiaľ čo zvyšné dva boli zviazané pod bradou. Hrubým vlneným povrazom (akal) sa táto šatka upevnila na hlave. Neskoršie začali Izraeliti oboch pohlaví používať pokrývky hlavy turbanového typu, aké dnes nosia napríklad arabskí roľníci - felahovia.
Zvyk nosiť kipu pochádza z Talmudu. V traktáte Šabat 156b sa píše: „Zakry si hlavu, aby ťa pokryla bázeň pred nebesami.“ V traktáte Kidušin 31a rabi Chuna uvádza, že rabi Jošua nikdy neprešiel viac než dva metre bez pokrývky hlavy. Vysvetľoval to: „Pretože Božia prítomnosť (šechina) je stále nad mojou hlavou.“ Väčšina halachických autorít sa zhoduje na tom, že nosenie kipy nie je prikázanie, ale len zvyk, ktorý má však platnosť zákona (Šulchan aruch, Orach chajim 2:6). Z prísne talmudického hľadiska je však židovský muž povinný zakrývať si hlavu iba počas modlitby alebo štúdia Tóry.

Etymológia

Slovo kipa znamená v hebrejčine „kupola“. Etymológia výrazu jarmulka je jasná oveľa menej. Podľa niektorých jazykovedcov, napr. Max Vasmer, slovo jarmulka prešlo do jidiš cez ukrajinčinu alebo poľštinu z tureckého slova yağmurluk, ktoré znamená „plášť do dažďa“. Podľa iných (Herbert Zeiden) je táto hypotéza nesprávna, predsa však uvažujú o pravdepodobnom tureckom pôvode slova. Domnievajú sa, že prvá polovica môže pochádzať z výrazu yarim, tureckého adjektíva s významom „polovičný“. Druhá polovica podľa nich pochádza zo slova qap, ktoré znamená „čiapka“ alebo „uzáver“. Podľa tradičnej etymológie vznikol výraz jarmulka z aramejskej frázy jarej mej-eloka (v bázni pred Bohom) alebo jira malka (bázeň pred Kráľom). Toto vysvetlenie je v súlade s predpokladom, že jarmulka signalizuje bázeň jej nositeľa pred Bohom.
Vladimír Kútny

Klubový hokej

S hokejom začínal v roku 1991 v tíme MHK Dubnica nad Váhom. Od roku 1998 hrával za dorast, kde pokračoval v roku 2000 popri štúdiách na tunajšom Športovom gymnáziu za juniorov v Dukle Trenčín. Už ako 17-ročný hrával zámorskú juniorskú súťaž QMJHL za klub Quebec Remparts. V Quebecu odohral celú sezónu 2002/03. V roku 2003 (17. – 25. máj) sa zúčastnil v kanadskom meste Quebec Juniorskej hokejovej súťaže Memorial Cup. Ďalšiu sezónu začal v Quebecu, ale dohral ju už v klube Val d'Or Foreurs. Tam začal aj sezónu 2004/05, ktorú však dokončil už v klube Acadia-Bathurst Titan. V sezóne 2005/06 sa vrátil na Slovensko do klubu Dukla Trenčín. Tam pôsobil až do konca sezóny 2008/09. Ďalšiu sezónu začal v českej extralige v klube HC Oceláři Třinec, odkiaľ prestúpil do klubu HC ’05 Banská Bystrica. Ročník 2011/12 odohral celý v tíme HC 05 Banskej Bystrica. Pred sezónou 2012/13 podpísal zmluvu z klubom Ertis Pavlodar, ktorý hráva najvyššiu súťaž v Kazachstane. Počas sezóny, ale prestúpil do klubu HC Mulhouse, ktorý hrá najvyššiu francúzsku ligu Ligue Magnus. Pred sezónou 2013/14 podpísal zmluvu s Duklou Trenčín. Po skončení sezóny na Slovensku si predĺžil sezónu na Novom Zélande. Za klub Canterbury Red Devils v miestnej lige NZIHL odohral 7 stretnutí. S klubom získal novozélandský titul. Pred sezónou 2014/15 podpísal zmluvu s nórskym klubom Manglerud Star. Po deviatich zápasoch, ale prestúpil do anglického klubu Guildford Flames hrajúceho v súťaži EPIHL. Novú sezónu začal v rovnakej lige, ale v klube Telford Tigers. Sezónu, ale dokončil v Rakúsku v klube EHC Kundl hrajúcom 4. ligu. V sezóne 2016/17 sa stal hráčom nórskeho klubu Nidaros Ishockeyklubb v 1.divízii čo je 2 najvyššia súťaž v Nórsku.

Draft

V roku 2002 bol Vladimír Kútny draftovaný do zámorskej juniorskej súťaže CHL v prvom kole z 20. miesta. Vybral si ho klub Quebec Remparts, ktorý hráva v rámci juniorskej ligy CHL súťaž QMJHL.
V drafte do NHL bol Vladimír Kútny draftovaný v roku 2003 v 8. kole z 258. miesta klubom Detroit Red Wings.
Slovenská florbalová extraliga mužov 2004/05

Systém súťaže

Systém súťaže pozostával iba zo základnej časti, v ktorej sa stretol každý s každým dvojkolovo formou 9 miniturnajov. Keďže počet družstiev extraligy sa v budúcej sezóne rozšíril na 12, neodohrala sa žiadna baráž.
Le Bélieu

Poloha

Obec má rozlohu 10,72 km². Najvyšší bod je položený 1 040 m n. m. a najnižší bod 870 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 315 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Lost Dogs (album)

Zoznam skladieb

Informácie sú prevzaté z rôznych zdrojov.
Castelculier

Poloha

Obec má rozlohu 14,95 km². Najvyšší bod je položený 177 m n. m. a najnižší bod 49 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 335 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Emil Korba

Životopis

Pôsobil ako gréckokatolícky kňaz v Pražskej arcidiecéze. V roku 1969 prestúpil do prešovského gréckokatolíckeho biskupstva, kde pôsobil v rokoch 1969 až 1975 vo farnostiach Fulianka a Okružná. Od roku 1970 bol šéfredaktorom časopisov Slovo a Blahovistnik. V roku 1976 viedol aj Katolícke noviny. Je autorom mnohých básnických zbierok. Pochovaný je na verejnom cintoríne v Bardejove.
Od roku 2006 Gréckokatolícke arcibiskupstvo Prešov a nezisková organizácia Petra udeľujú Cenu Emila Korbu.
Akestor (sochár)

Akestor (starogr. Ἀκέστωρ) bol grécky sochár na rozhraní 4. a 3. storočia pred Kr.
Rodiskom sochára Akestora bol pravdepodobne Argos. Činný bol na konci 4. a na začiatku 3. storočia pred Kr. Podľa starovekého cestovateľa Pausania bol autorom sochy Alexibia z Héraie, olympijského víťaza v päťboji v roku 312 pred Kr., umiestnenej v Olympii. Pausanias vo svojej sprievodcovskej príručke po Grécku ale domovskú obec Akestora neuvádza: „... Alexibios v päťboji; vlasťou tohoto je Arkádska Héraia, a ten kto sochu vytvoril je Akestor.“
V roku 1893 publikoval Marcellin Legrand nápis (podľa typu písma datovaný do 3. storočia pred Kr.) na podstavci objavený v archeologickej lokalite starovekej Troizény, ktorý hlása, že Argosania, Akestor syn Aischrónov a Torón syn Apelliónov, zhotovili sochu Demosthenovej dcéry, venovanú ako votívny dar božstvám Asklépiovi a Hygieii.
V staršej literatúre sochu olympijského víťaza Alexibia z Héraie pripisujú Akestorovi z Knóssosu, ktorého Pausanias uvádza ako otca sochára Amfióna (datovaného do polovice 5. storočia pred Kr.). Dnes prevláda názor, že obidve sochy zhotovil Akestor z Argosu.
Saint-Martin-Belle-Roche

Poloha

Obec má rozlohu 4,54 km². Najvyšší bod je položený 285 m n. m. a najnižší bod 167 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 299 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Jozef Jablonický

Život

Absolvoval Filozofickú fakultu UK v Bratislave. V rokoch 1960 – 1974 pracoval v Historickom ústave SAV, v rokoch 1974 – 1990 v Slovenskom ústave pamiatkovej starostlivosti a ochrany prírody. V roku 1969 vydal knihu Z ilegality do povstania, v ktorej oponoval vtedajšej rétorike čelných predstaviteľov komunistickej strany o ich angažovanosti v príprave SNP, za čo bol neskôr perzekvovaný. V rokoch 1974 – 1990 mal znemožnenú publikačnú činnosť, viaceré jeho samizdatové štúdie boli publikované v zahraničí, najmä v Kanade a USA. Počas normalizácie bol prenasledovaný a sledovaný pod kódovým označením „Anti“ komunistickou ŠtB. Po r. 1990 pracoval v Ústave politických vied SAV, v rokoch 1990 – 1998 ako jeho riaditeľ, v rokoch 1998 – 2007 ako predseda vedeckej rady.
Jurij Georgijevič Šargin

Mladosť

Jurij Šargin je ruskej národnosti, narodil sa v robotníckej rodine žijúcej v meste Engels v centrálnej časti Ruska. Po ukončení strednej školy študoval na Vojensko-inžinierskom inštitúte A. F. Možajského (dnes Vojensko-kozmická akadémia A. F. Možajského (rus. Военно-космическая академия имени А. Ф. Можайского), absolvovoval ho roku 1982 so špecializáciou na kozmické stroje. Po štúdiu slúžil v útvaroch Hlavnej správy kozmických prostriedkov (GUKOS) ministerstva obrany (od 1992 Vojenských kozmických síl, VKS). Do roku 1987 na kozmodróme Bajkonur, potom v skupine vojenských predstaviteľov v NPO Energija, pričom od roku 1994 bol vedúcim skupiny.

Kozmonaut

V polovici 90. rokov sa prihlásil do výberového konania, prešiel potrebnými lekárskymi prehliadkami a 2. februára 1996 bol štátnou medzirezortnou komisiou odporúčený ku kozmonautickému výcviku. V máji toho istého roku bol menovaný za kandidáta na kozmonauta (rus. кандидат в космонавты-испытатели) Vojenských kozmických síl. Absolvoval dvojročnú všeobecnú kozmickú prípravu a 20. marca 1998 mu bola priznaná kvalifikácia "skúšobný kozmonaut".
Vo februári 1998 bol zaradený do záložnej posádky 26. expedície na Mir, ale už v máji bol z posádky vyradený pre chorobu. Dňa 2. septembra 1998 bol prevedený z kozmických síl (vtedy začlenených do raketových vojsk strategického určenia) k letectvu a začlenený do oddielu CPK. Dňa 28. decembra 2001 ho minister obrany vrátil späť ku kozmickými silám, zostal v oddiele CPK vo Hviezdnom mestečku.
V auguste 2004 bol zaradený do posádky lode Sojuz TMA-5 vo funkcii palubného inžiniera 2 ako jediný člen 7. návštevnej expedície na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS).
Sojuz TMA-5 s posádkou Saližan Šaripov, Leroy Chiao (členovia Expedície 10 na ISS) a Šargin odštartovali z Bajkonuru 14. októbra 2004. Členovia novej základnej posádky prevzali stanicu od existujúceho osadenstva - Expedície 9, ktoré so Šarginom 24. októbra odletelo v Sojuze TMA-4 späť na Zem.
V auguste 2008 bol vymenovaný za zástupcu veliteľa Strediská skúšok a riadenie kozmických prostriedkov pre vedeckovýskumnú prácu a preto sa v októbri 2008 vzdal štatútu kozmonauta.
Šargin je rozvedený, má syna a dcéru.
Brigueuil

Poloha

Obec má rozlohu 47,07 km². Najvyšší bod je položený 347 m n. m. a najnižší bod 190 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 050 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Terany (okres Krupina)

Polohopis

Leží v rovinatej oblasti v nadmorskej výške 144 m n. m. na rozhraní Štiavnických vrchov, Krupinskej planiny a Ipeľskej pahorkatiny,  preteká cez ňu rieka Štiavnička. Obcou prechádza dopravná tepna I/66 a E77, spájajúca Budapešť s Varšavou (kedysi bola nazývaná aj "Magna via"). V budúcnosti sa v blízkosti obce bude nachádzať rýchlostná cesta R3, ktorá odkloní najmä tranzitnú dopravu a tiež sa neďaleko bude nachádzať križovatka rýchlostných ciest R3 a R7. Dopravnú sieť dopĺňa aj železničná trať 153 (momentálne využívaná len pre nákladnú prepravu). Klimaticky patrí územie obce do oblasti teplej, podoblasti mierne suchej s miernou zimou.
Mrkva obyčajná

Opis

Mrkva obyčajná má kužeľovitý tvar, ktorý býva pokrútený. Má hladký, zemitý povrch. Najrozšírenejšia farba je oranžová. Po celom svete môžeme naraziť aj na žltú, čiernu, bielu, krvavočervenú či dokonca ružovú. Ak mrkvu napadne choroba, niektoré jej časti sú posiate čiernymi fľakmi.

Vitamíny a látky

Mrkva je bohatá na karotén a betakarotén. Ďalej obsahuje vitamíny B, C, E, H, kyselinu listovú, pantoténovú, kremičitú, pektínové látky a silice a z dôležitých stopových prvkov najmä, draslík, sodík, vápnik, horčík, fosfor, síru, mangán, železo, meď a zinok. 
Na rozdiel od iných druhov zeleniny je uprednostňovaná varená forma, ktorá zabezpečuje účinnejšie vstrebávanie karoténov do celého ľudského tela, ako surová forma.

Výskyt

Rozšírenie jej pestovania je hlavne v Európe a Severnej Amerike. Pestuje sa však už po celom svete. Nájdeme ju aj divorastúcu vo voľnej prírode.

Pôvod

Pochádza z južnej Ázie, konkrétne z oblasti Afganistanu, Iránu a Pakistanu, kde ešte prežívajú jej diví a neskultivovaní zástupcovia a tvoria tak centrum rôznorodosti druhu. História jej rozšírenia nie je celkom jednoznačná, no predpokladá sa, že sa rozšírila v 10. storočí do oblasti od Indie po východné Stredomorie. V 12. storočí sa dostala až do západnej Európy a Číny.
Teleckoje ozero

Teleckoje ozero (po slovensky staršie aj Telecké jazero; rus. Телецкое озеро; po altajsky Altyn-Köl - doslova "zlaté jazero") je jazero na severovýchode Altajského pohoria v Altajsku v Rusku. Leží v tektonickej prepadline medzi chrbátmi Altyntu a Korbu. Má rozlohu 223 km². Je 77,7 km dlhé a maximálne 5,2 km široké. Priemerne je hlboké 174 m a dosahuje maximálnu hĺbku 325 m. Nadmorská výška hladiny jazera je 436 m.

Pobrežie

Jazero obklopujú hory vysoké na severe 800 až 1 300 m a na juhu 1 900 až 2 400 m. Brehy sú plytké a skalnaté.

Dno

Kotlina jazera sa skladá z dvoch častí, južnej tiahnucej sa z juhu na sever (dĺžka 48 km) a severnej tiahnucej sa z východu na západ (dĺžka 30 km), ktoré sú rozdelené podvodným chrbtom (dĺžka 2,3 km a šírka 0,6 až 0,8 km), ktorý vystupuje zo dna do výšky 211 m. Dno je pokryté sivým ílom, pri brehoch kamenistým.

Vodný režim

Do jazera ústi 70 riek. Najväčšie sú Culyšman, Kyga, Kokši a Veľká Cili. Odteká rieka Bija. Zdroj vody je zmiešaný s prevahou snehového (asi 50 %) a dáždivého (35 %). 97% prírastku objemu vody tvorí prítok riek (predovšetkým Culyšman 70 %), 3 % tvoria atmosférické zrážky. 98% úbytku objemu vody pripadá na rieku Biju a 2% na vyparovanie z vodnej hladiny. Rozsah kolísania úrovne hladiny je priemerne 3,58 m za rok. Najvyšší je na konci mája a začiatku júna. Pri jazere sú časté silné vetry. „Verchovka“ je južný vietor, ktorý vytvára vlny vysoké až 2 m a je obvykle doprevádzaný jasným počasím. „Nizovka“ je severný vietor, ktorý prináša zrážky.

Vlastnosti vody

Voda je sladká, bohatá na kyslík. Priezračnosť dosahuje 6 až 14 m. V lete je teplota vody na povrchu 17 až 18 °C (v južnej časti 19 až 24 °?), v hĺbke (pod 100 m) potom 2,7 až 4,0 °C.V zime sa voda ochladzuje na 2,3 °C. Zamrzne v severnej časti v novembri, v južnej časti v januári. V teplých rokoch nezamŕza vôbec. Roztápa sa na konci apríla alebo na začiatku mája. Ľad je nestály.

Osídlenie pobrežia

Na brehu jazera ležia osady Artybaš, Jogač s turistickou chatou a Jajľu (26 km od odtoku Biji), v ktorom sídli centrálna správa Altajskej rezervácie a Telecká jazerná stanica.
Ouville-la-Rivière

Poloha

Obec má rozlohu 6,34 km². Najvyšší bod je položený 74 m n. m. a najnižší bod 7 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 546 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Spoveď

Spoveď je náboženský úkon, pri ktorom veriaci ústne vyzná hriechy spovedníkovi, prejaví ľútosť nad nimi a spovedník v Božom mene udeľuje rozhrešenie. Jej cieľom je odpustenie hriechov, duchovné vyslobodenie a uzdravenie (terapeutický aspekt). 
V katolíckej, pravoslávnej a ostatných východných cirkvách je spoveď osobná a veriaci sa spovedajú u kňaza alebo biskupa. V týchto cirkvách je spoveď sviatosťou a je vnímaná ako uzmierenie s Bohom aj s Cirkvou.
V protestantských cirkvách je spoveď spoločná, bez ušnej spovede a vyznania hriechov. Nie je uznávaná ako sviatosť. V evanjelikálnych a letnično-charizmatických zboroch je skôr používaný pojem vyznanie hriechov.
Spoveď bez úprimnej ľútosti, snahy o zmenu, nápravu je vnímaná ako akt, ktorý k zmiereniu s Bohom ani cirkvou nestačí. Po oľutovaní hriechov by mala nasledovať snaha o trvalú zmenu životného štýlu v danej oblasti a nie vedomé pokračovanie v konaní hriechu.
Podľa psychoterapeutiky je spoveď prostriedok proti tomu, aby hriechy upadli do nevedomia. Vedomé premietnutie tu má dvojaký blahodarný účinok: po prvé sme si vedomí konfliktu (hriechu) a po druhé zabránime jeho potlačeniu, takže sa nepremení na utrpenie, ktoré nepoznáme. Bremeno kladieme na Boha, ktorý pozná každý druh riešenia.
Hornatina

Hornatina je vypuknuté územie (geomorfologický tvar) s veľmi silno členitým georeliéfom. Pre Slovensko (a Česko) definovaná ako vypuknuté územie (geomorfologický tvar) s veľmi silne členitým georeliéfom a s prevládajúcou výškovou (vertikálnou) členitosťou od 311 do 640 m („nižšia hornatina“ 311 – 470 m, „vyššia hornatina“ 471 – 640 m). Iné možná vertikálna členitosť je 311 – 470 m.
Hornatiny tvoria 20 % povrchu Slovenska.
Boissy-le-Sec

Poloha

Obec má rozlohu 19,06 km². Najvyšší bod je položený 157 m n. m. a najnižší bod 92 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 675 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Béthisy-Saint-Pierre

Poloha

Obec má rozlohu 6,53 km². Najvyšší bod je položený 132 m n. m. a najnižší bod 35 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 3 261 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Vlkas

Poloha

Obec Vlkas sa nachádza na dotyku aluviálnej nivy rieky Žitavy so západnou časťou Pohronskej pahorkatiny, približne 30 km severovýchodne od okresného mesta Nové Zámky. Východnú časť 640 ha chotára tvoria náveje vo forme spraše s humóznym pokrovom, v blízkosti rieky Žitavy sú to riečne naplaveniny.
Na hranici s obcou Maňa v blízkosti bývalého majera Malý Valkáz (Kiss Valkáz) sa nachádza močaristá lokalita, ktorá je pozostatkom mokrade nazývanej Žitavský luh.

Dejiny

Na území obce sa nachádzali sídliská neolitickej lengyelskej kultúry, kultúry s kanelovanou keramikou, maďarovskej kultúry, staršej doby bronzovej, doby laténskej, slovanské sídliská z 9. storočia a zaniknutá stredoveká osada z 11.-12. storočia. V obci bol nájdený kostrový hrob z obdobia sťahovania národov. 
Prvé písomné zmienky o obci pochádzajú z roku 1231, kde sa obec spomína pod menom Villa Wolcaz ako majetok zemepánov zo susednej obce Fyus (Trávnica). Kráľ v roku 1330 daroval obec rodine Kačíkovcov. Od roku 1534 partrila obec rodine Nyáryovcov a neskôr rodine Barlanghovcov a Balogovcov z Fyusu (Trávnice). V roku 1534 mala obec 6 port, v roku 1601 18 domov a majer rodiny Thonhauserovcov (Kiss Valkáz). Počas tureckej okupácie v roku 1608 bola poplatná Turkom i cisárovi.

Priemysel

Obyvateľstvo sa zaoberalo poľnohospodárstvom a v období ČSR bolo v obci rozvinuté tkáčstvo. V rokoch 1938 až 1945 bola obec pripojená k Maďarsku. Po druhej svetovej vojne nastal búrlivý rozvoj obce. V roku 1950 bolo založené jednotné roľnícke družstvo (JRD), ktoré sa v roku 1965 zlúčilo s JRD Hul a Radava.

Kostoly

V obci sa nachádzajú dva kostoly. Rímskokatolícky, pôvodne barokový kostol, bol postavený miestnym zemanom Jánom Botlíkom. Posvätený bol 24. júna 1722 na sviatok sv. Jána Krstiteľa. Začiatkom 19. storočia bol kostol prestavaný v klasicistickom štýle. Kalvínsky kostol bol postavený v rokoch 1900 až 1910 miestnym zemanom Jánom Zongorom.
Vlastimil Vondruška

Životopis

Vlastimil Vondruška sa narodil v roku 1955 na Kladne. Po absolvovaní gymnázia v jeho rodnom meste v roku 1974 začal študovať histórii a etnológiu na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe, ktorú v roku 1979 ukončil. Následne pôsobil v Československej akadémii vied v Ústave pre etnografiu a folkloristiku, kde v roku 1983 ukončil svoju vedeckú ašpirantúru. V roku 1983 nastúpil do Národného múzea v Prahe, kde sa v nasledujúcom roku stal riaditeľom Historického múzea Národného múzea. Na tejto pozícii pôsobil až do Nežnej revolúcie. V rokoch 1988 – 1990 pôsobil tiež v redakčnej rade Časopisu Národného múzea.
V 90. rokoch sa Vondruška venoval podnikaniu s historickým sklom. Spolu so svojou manželkou založil v roku 1997 sklárňu Kráľovská huť v Doksoch. Huť za sponzorstvo viacerých kultúrnych akcií získala v roku 1999 ocenenie od ministerstva kultúry Českej republiky. Sklárstvu sa Vondruška venoval až do roku 2009. V súčasnosti Vondruška svoje skúsenosti zo sklárskeho remesla využíva pri tvorbe historickej ságy o sklárskom rode – Falknovská huť.
Literatúre sa Vondruška s prestávkami venuje od mladosti. Niektoré svoje knihy vydal pod pseudonymom Jan Alenský. Prvú knihu vydal Příběhy plzeňských mordů vydal v roku 1994 svojim za svoje vlastné náklady. V súčasnosti Vondruška patrí k najpredávanejším a najvypožičiavanejším českým autorom, ale objavuje sa i jeho kritika.
Vondruška na svojich besedách a v médiách pomerne často vyjadruje svoje názory a prirovnáva súčasné dianie vo svete k udalostiam z histórie. Z viacerých strán sa však ozýva kritika jeho interpretácie dejín aplikácia historických udalostí. Vondruška býva označovaný za pravicového populistu, rasistu, či aj za komunistického národniara. Za svoje názory na postavenie žien v spoločnosti býva niektorými odporcami taktiež považovaný za machistu. Jeho práca so zdrojmi býva podľa Vondruškových kritikov taktiež problematická.
Ďalším zdrojom Vondruškovej kritiky z niektorých kruhov je jeho vystupovanie proti moslimským migrantom, podpora prezidenta Miloša Zemana, kritika Európskej únie a elít. Veľkej kritiky sa dočkala najmä jeho kniha Breviář pozitivní anarchie.
Santa María (sopka)

Geologický vývoj

Sopka leží v pohorí Sierra Madre, vulkanickom pohorí v západnej Guatemale a Mexiku. Je tvorená prevažne andezitmi a bazaltami. Jej vývoj začal asi pred 30 000 rokmi a počas celého obdobia boli erupcie pomerne pokojné. Počas posledných niekoľko sto rokov bola neaktívna a považovaná za vyhasnutú.

Erupcia v roku 1902

Sopka sa prebudila k životu v januári 1902. Nárast aktivity sa najskôr prejavoval sériou menších zemetrasení. 24. októbra nastala erupcia, ktorá si vyžiadala približne 5 000 priamych obetí na životoch, následná epidémia malárie si vyžiadala ďalšie.
Erupcia vyvrhla približne 5,5 mil. m³ lávy a úplne zničila juhozápadnú stranu vulkánu. Vulkanický popol, prach a pemza pokryli plochu približne 273 000 km², spád prachu bol zaznamenaný až v San Franciscu v Kalifornii. V 20. storočí to bola jedna z najsilnejších erupcií, porovnateľná s výbuchom sopky Pinatubo na Filipínach v roku 1991.

Neskoršie erupcie

V roku 1922 sa vulkanická činnosť obnovila. V masívnom kráteri ako pozostatku erupcie z 1902 začal rásť nový lávový dóm Santiaguito, v súčasnosti má výšku približne 2 500 m. Aj keď rast dómu sprevádzali pomerne slabé erupcie a výlevy láv, v roku 1929 došlo k jeho čiastočnej deštrukcii a uvoľnené pyroklastické prúdy opäť zabíjali. Počet obetí sa pohyboval od niekoľko stoviek do 5 000.

Vulkanické riziká

Dosť nebezpečným fenoménom v poslednej dobe sú laháry, ktoré sa vyskytujú počas silných dažďov, keď vymývajú mohutné vrstvy uložených pyroklastík. Mestečko El Palmar, ktoré sa nachádza len 10 km od Santiaguita, bolo už dvakrát zničené, laháry taktiež opakovane ničia cesty a mosty.
Paraíba

Geografia

Paraíba hraničí s brazílskymi spolkovými štátmi Rio Grande do Norte, Ceará a Pernambuco, nachádza sa na pobreží Atlantického oceánu. Dve tretiny štátu ležia v nadmorskej výške 300 až 900 metrov.
Podnebie je tropické, vo vnútrozemí sú dlhé obdobia sucha, na pobreží sú zrážky častejšie.
Lanmeur

Poloha

Obec má rozlohu 26,47 km². Najvyšší bod je položený 128 m n. m. a najnižší bod 20 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 160 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE