Vojtech Tuka

Život

Narodil sa do rodiny učiteľa Antona Tuku (v zázname o krste Vojtecha uvedený ako "ludimagister" lat. učiteľ alebo riaditeľ školy) a Heleny, rod. Cserny. Zvláštne druhé krstné meno Lazár dostal po krstnom otcovi, ktorým bol žemberovský farár Lazár Bittner. Ako chránenec bulharského cára Ferdinanda Coburga a vychovávateľ následníka trónu a neskoršieho cára Borisa III. získal možnosť študovať právo v Budapešti, neskôr absolvoval študijné pobyty v Paríži a Berlíne. Ako 21 ročný (1901) získal  titul Doktor práv (JUDr.). Pod ochranou slovenského arcibiskupa kaločského Jura Častku sa stal profesorom na právnickej akadémii v Päťkostolí (Pécs).

Politické aktivity do roku 1929

Nemecko-maďarsko-slovanské prostredie ho ovplyvnilo, a keďže utkvel v teoreticko-právnych smeroch, ktoré si osvojil na katolíckych školách v Paríži, stal sa čoskoro známym príslušníkom slovenskej sekcie Krajinskej kresťansko-socialistickej strany. Jeho politické zmýšľanie tej doby, ktoré sa v ústavnoprávnej oblasti stalo základom neskoršieho diela a pôsobenia, sa prejavilo v pätkostolskej dizertačnej práci Sloboda, politická štúdia (A szabadság, politikai tanulmány).
V roku 1910 sa stal členom predsedníctva Krajinskej kresťansko-socialistickej strany (antisemitskej) za jej slovenskú sekciu. V roku 1914 sa stal mimoriadnym profesorom štátneho práva a medzinárodného práva na Kráľovskej univerzite Sv. Alžbety v Bratislave (Alžbetínska univerzita), riadna profesúra mu bola zamietnutá kvôli slovenskej národnosti. V rokoch 1915-1916 navštevoval ako jediný predprevratový Slovák kňaza Jozefa Kačku, Hlinkovho spolukňaza, uväzneného za protivojnové a proruské kázne.
Tuka odmietol v roku 1919 presťahovanie Alžbetínskej univerzity z Bratislavy do Päťkostolia (Pécsu) v Maďarsku ako i ponuku na riadnu profesúru v Maďarsku, a prihlásil sa do služieb čs. štátu na novej česko-slovenskej štátnej univerzite v Bratislave (neskôr Univerzita Komenského). V prihláške na Právnicku fakultu, ktorá vznikla 1921, zdôraznil, že z čias Uhorska sú známe jeho stanoviská vo veci autonómie a federalizmu, a že je stúpencom autonómie Slovenska. Napriek tomu, že bol vtedy jediný menovaný slovenský profesor právnych a štátnych vied, navyše s 15-ročnou praxou, nebol prijatý. Fakultná komisia Tukovu žiadosť odmietla s odôvodnením, že doposiaľ nepreukázal žiadnu vedeckú ani verejnú aktivitu v slovenskom jazyku. Na druhej strane Ministerstvo pre zjednotenie zákonov mu ponúklo spoluprácu na odbornej úrovni. Tuka túto ponuku okrem iného považoval za osobnú urážku, keďže znamenala prácu v úplnom protiklade s jeho právnym a politickým názorom.
Tuka bol hlboko veriacim katolíkom a k ideám sekularizmu, husitizmu, socializmu a liberalizmu prichádzajúcich z českých krajín zastával priam nepriateľské stanovisko. Motívom Tukovej politickej činnosti po vstupe do Slovenskej ľudovej strany roku 1922, bolo úsilie o hľadanie alternatívneho štátoprávneho postavenia Slovenska. Rýchlo sa stal  jedným z vodcov v HSĽS a bol spoluzakladateľom jej organizácie Rodobrana. V rokoch 1925–1929 pôsobil ako poslanec Národného zhromaždenia v Prahe; viedol kampane za „federalizáciu“ Česko-Slovenska (ČSR), vo Viedni vydával Correspondence slovaque a získaval pre ideu nezávislosti sympatie niektorých cudzích štátov, najmä Francúzska, Nemecka, Talianska, Anglicka a Japonska, ale aj bielej ruskej emigrácie.

Tukova aféra, súd a väzenie (1929 – 1937)

Takzvanú "Tukovu aféru" inicioval jeho článok V desiatom roku Martinskej deklarácie zverejnený 1. januára 1928 v ľudáckom denníku Slovák, v ktorom označil zápisnicu z porady z 31. októbra 1918 za tajnú klauzulu Martinskej deklarácie, ktorá vraj obmedzovala dĺžku trvania československého štátu na desať rokov (teda do októbra 1928). Tuka takto vyzýval na uplatnenie samourčovacieho práva a vyhlásenia samostatnosti Slovenska. Cieľom článku  bolo aktivizovať radikálnych autonomistov v HSĽS.  Poslanec Československej národno-demokratickej strany Milan Ivanka v máji 1928 podal na Tuku trestné oznámenie a Imunitný výbor 20. decembra 1928 odporučil zbaviť ho poslaneckej imunity, s čím snemovňa súhlasila. Dňa 3. januára 1929 ho zatkli a previezli do vyšetrovacej väzby v Bratislave. V procese v októbri 1929, ktorý vzbudil reakcie doma i v zahraničí, bol usvedčený a odsúdený za vlastizradu a špionáž v prospech Maďarska na 15 rokov väzenia.

Názory na aféru a súd

Podľa časti historikov sa podarilo preukázať oprávnenosť procesu po odtajnení maďarských archívov. I. Kamenec, ktorý s dokumentmi pracoval, však sám nevylúčil, že je možný aj výklad, ktorý špionáž popiera. Podozrenie, že v Tukovom prípade ide o politický motivovaný proces, výrazne zasiahlo medzinárodné renomé ČSR a najmä v britských a francúzskych kruhoch posilnilo názor o ČSR ako "predsieni sovietov". Presvedčenie o nespravodlivosti procesu zdieľali aj československý minister Jaromír Nečas (ktorého Tuka neskôr intervenciou vyslobodil z koncentračného tábora) a rovnako šéf Národných demokratov Karel Kramář, jeden zo zakladateľov ČSR, ktorý podľa osobného tajomníka Tuku z tej doby, ponúkal Tukovi pomoc pri úteku do exilu.

Presadzoval spoluprácou s Maďarskom autonómiu Slovenska?

Tuka v záverečnej reči pred súdom zdôraznil, že „rozsudkom týmto kladú sa základy slovenského štátu na stá a stá rokov“. Odmietol miesto v snemovni, ktoré mu HSĽS ponúkala v rámci mandátov z druhého skrutínia a nastúpil výkon trestu. Počas väčšej časti trestu neboli umožnené návštevy ani jeho manželke. V roku 1937 bol Tuka „prepustený“ do domáceho väzenia v Plzni so zákazom stykov s bývalými spolupracovníkmi.

Tuku súdili za vlastizradu, špionáž, prípravu úkladov (rozvracania) proti ČSR a to na základe zákona na ochranu republiky (platil od roku 1923). V najväčšom politickom súdnom procesu tej doby spolu s Tukom zasadli na lavici obžalovaných aj Anton Snaczký (odsúdený na 5 rokov) a Alexander Mach (oslobodený). Tuka so Snaczkým boli obvinení zo spáchania zločinu vojenskej zrady, ktorej sa mali dopustiť tým, že v rokoch 1923 – 1924 zriadili vo Viedni vyzvedačskú kanceláriu a vyzradili cudzím vojenským činiteľom utajované skutočnosti, týkajúce sa obrany republiky. Zároveň, spolu s Machom, zorganizovali Rodobranu s cieľom odtrhnutia Slovenska od ČSR. 
„Od začiatku 20. rokov jeho aktivity vyvolávali podozrenia z iredentistickej činnosti v prospech Maďarska s cieľom obnovenia územnej integrity bývalého Uhorska. Už po vzniku spoločného štátu Čechov a Slovákov začal pôsobiť v zákulisí maďarských opozičných strán,“ píše historik Maroš Hertel s tým, že išlo len o zastieranie. Tuka totiž od začiatku sledoval snahy o autonómiu a neskôr aj samostatnosť Slovenska, uchádzal sa teda aj o podporu opozičných nemeckých a maďarských strán a pomoc zo zahraničia. Uvažoval dokonca o povstaní na Slovensku za pomoci Rodobrany, pri ktorom by pomohli aj maďarské a poľské vojenské oddiely.
Soňa Gyarfašová: Storočie procesov: Ako súdili Tisa, Husáka či Tuku, sme.sk , 29. novembra 2013 
Ako ukázal ďalší vývoj, Tukove plány o samostatnom Slovensku sa splnili aj keď nie s pomocou Maďarska.

Konto v švajčiarskej banke

V júli 1997 švajčiarska banková asociácia (Swiss Bankers Association) zverejnila zoznam spiacich kont vo švajčiarskych bankách po 2. svetovej vojne.  Doteraz boli na ňom identifikovaní len 3 občania zo Slovenska: Ján Klinovský, Friedrich Wirth a Vojtech Tuka, čo vzbudilo pobúrenie ako  aj úvahy ako s Tukovým kontom naložiť aj keď zatiaľ nie je známa výška vkladu.