Byzantské umenie v justiniánskom a hérakleianskom období

Byzantské umenie v justiniánskom a hérakleianskom období (6. – 7. storočie) bolo prvé obdobie, v ktorom sa naplno prejavovala individualita byzantského umenia (narozdiel od predchádzajúceho ranokresťanského obdobia, v ktorom malo celé kresťanské umenia viacmenej podobné znaky). Šlo o prvý zlatý vek byzantského umenia, ktorý sa začal za vlády byzantského cisára Justiniána I. Šlo o obdobie, v ktorom sa naplno rozvíjala sakrálna architektonická tvorba a vznikli podobné diela ako Kláštor svätej Kataríny na Sinaji, najväčšia súdobá bazilika na svete Hagia Sofia, či Chrám svätých Apoštolov (mauzóleum) a mnohé ďalšie. Rozvíja sa i kláštorný život a dochádza k vzniku viacerých kultúrnych pamiatok nie len náboženského charakteru. Na druhú stranu, kým niektoré umelecké oblasti v Byzancii (ako architektúra) zažívali svoj pomyselný vrchol, iné, ako napr. sochárstvo zažívali posledné okamihy svojej žiarivej histórie.

Vývoj umenia

Rímska ríša patrila k najmocnejším a najväčším ríšam staroveku. V dôsledku tzv. sťahovania národov a vnútorných kríz však nedokázala zabrániť svojmu postupnému úpadku. Cisár Theodosius I. svoju ríšu územnosprávne definitívne rozčlenil na dva celky - Západorímsku a Východorímsku ríšu. Oba celky, ktoré legálne tvorili síce jednu ríšu sa však ďalej vyvíjali svojimi vlastnými cestami a podobne sa riadilo i umenie na ich území. Keď v roku 476 zanikla tzv. Zapadorímska ríša východná časť Rímskej ríše na to nereagovala s prílišným pozdvihnutím, pretože sama seba považovala za Rím a stratené územia považovala za svoje vlastné a nepripúšťala si, že by jej niekedy znovu nepatrili. Takisto nový kráľ Itálie Odoaker, či jeho nástupca Theodorich I. aspoň de iure podliehali nadvláde východorímskeho cisára v Konštantínopoli. Východorímska ríša tak pokračovala v tradičnej rímskej a kresťanskej tradícii. Postupom storočí sa však v jej správe a vládnucich vrstvách rozširoval regionálny helenistický prvok, ktorý prebíjal latinský jazyk a tradičné rímske zvyklosti. Kultúrne i štátnopolitické zmeny vo východorímskom štáte viedli k tomu, že neskorší osvietenskí učenci v snahe rozlišovať medzi jednotlivými štádiami vývoja Rímskej ríše tzv. Východorímsku ríšu pretransformovali na Byzantskú ríšu. Názory o tom, kedy k tomuto preklenutiu prišlo sú nejednotné, najneskôr sa však zvykne hovoriť o vláde Hérakleia, kedy grécky prvok naplno prevážil. Samotní Byzantínci sa naďalej považovali za Rimanov.
K významným zmenám v byzantskom umení došlo počas vlády Justiniána I. (527–565). Justinián venoval veľkú pozornosť dobývaniu Talianska, severnej Afriky a Španielska. Položil tiež základy cisárskeho absolutizmu byzantského štátu, zozbieral a kodifikoval rímske zákony a výrazne sa angažoval taktiež v náboženských otázkach. Dôležitou súčasťou Justinianovho projektu cisárskej obnovy bol rozsiahly stavebný program, ktorý Prokopios Cézarejský opísal v knihe De aedificiis - O stavbách. Justinián zrekonštruoval, prestaval alebo založil nespočetné množstvo kostolov v Konštantínopole, vrátane prestavania starej Hagie Sofie, ktorá bola zničená počas nepokojov v povstaní Niká! na Hagiu Sofiu. Vystaval taktiež kostol sv. Apoštolov a kostol sv. Sergia a Bakcha (známy ako Hagia Sofia Menšia). Justinián dal tiež postavil niekoľko kostolov a opevnení mimo hlavného mesta, vrátane kláštora sv. Kataríny na vrchu Sinaj v Egypte, baziliku sv. Sofie v Sofii a baziliku sv. Jána v Efeze. Pri budovaní sa využíval najmä mramor a tehla, avšak bežnými boli i iné kamene. Často sa využíval materiál zo starších (najmä pohanských) budov.  
Na byzantské umenie existujú rozdielne názory. Byzantskí umelci pracovali pre väčšiu slávu Božiu preto uprednostňovali anonymitu pred osobnou slávou. Výlučná záľuba zobrazovania duchovných vecí a alegória ale zároveň bola v protiklade so zobrazovaním reality. Anonymita umelcov vyplývala čiastočne z sociálneho postavenia, pretože v období stredoveku sa umelec najčastejšie pokladal za remeselníka a nie tvorcu. V byzantskej literatúre sa autorstvo spravidla pripisuje zákazníkovi, takže z byzantských textov sa dozvedáme len o donátoroch, investoroch a protektoroch.
V 5. storočí sa rozvíja tvorba a zobrazovanie ikon - doskových malieb, ktorá mala najmä náučno-teologický charakter. Historicky vychádzala z tradície zobrazovania rímskych cisárov a z orientálnej tradície zobrazovania zosnulých. Jej pôvod možno badať v Palestíne a Sýrii. Veľa umelcov pracovalo doma a na vyobrazenie svätých používali modelov, ktorý mali najviac podobne črty ako daný svätci. Byzantský umelec už narozdiel od svojho antického predchodcu svoje objekty nezobrazoval ako predmety zobrazujúce ľudskú (telesnú) krásu, ale prostredníctvom alegórie sleduje jej duchovnú stránku a vlastnosti. Najznámejšie ikony z tohto obdobia sa zachovali práve v kláštore sv. Kataríny Alexandrijskej. Spolu s rozvojom architektúry sa naďalej rozvinulo i umenie tvorby mozaiky a tvorba reliéfov a ilustrátorstva. 6. storočie bolo zlatým obdobím kníh napr. ako Rabulov a Rossanský evanjeliár. Medzi dôležité sochárske diela zo slonoviny tohto obdobia patrí  napr. diptych Barberini, ktorý pravdepodobne zobrazuje samotného cisára Justiniána I. Základnými formami ikonografie boli - obraz cisára - vládcu či obraz Matky Božej. Významná je najmä mozaika s duchovným charakterom. Podľa dobových textov však konštatinopolské chrámy v tomto období nemali figurálne mozaiky. Tie mali vzniknúť až za vlády Justína II. Značný bol rozvoj úžitkového umenia, ktoré  sa však pre jeho vlastnosti a recyklovateľnosť príliš nezachovalo. V roku 552 sa podarilo do Byzancie priniesť z Číny priadku morušovú a začalo s výrobou hodvábu. Začala sa výroba rôznych hodvábnych predmetov (šatstvo, obradné rúcha, závesy,...) a hodváb sa používal i pri mumifikácii. Najstaršie dochované kusy pochádzajú zo 7. storočia, ornamenty boli ovplyvnené perzským sásánovským umením.
V 7. storočí v Byzantskej ríši doznievalo vrcholné justiniánske obdobie. Boje s Peržanmi, Avarmi a Slovanmi, či neskôr i Arabmi Byzanciu mocensky i ekonomicky oslabili, takže sa obmedzil nielen rozpočet ale aj rozvoj umenia. Prestali vznikať nové stavby podobe veľkého významu ako za Justiniána a umenie sa prenieslo najmä do tvorby mozaík. Narozdiel od ťažkej dobe mozaiky z tohto obdobia žiaria svojou farebnosťou a leskom. Využívajú sa kamenné, sklenené a smaltové kamene. Najznámejšou mozaikou z tohto obdobia sa nachádza v Chráme sv. Demetera v Solúne.V tomto období sa taktiež v cirkevných kruhoch začína prejednávať a  upravovať chrámová výzdoba a vybavenie chrámov, mení sa prístup k náboženstvu a v niektorých úvahách sa (i pre arabský vplyv) začína odsudzovanie terajšieho kresťanského umenia - a to najmä ikon.

Architektúra

Cisár Justinián I. sa v prenesenom slovazmysle ukázal byť vynikajúcim staviteľom. Byzantský dvorský historik Prokopius jeho architektonickým dielam venoval celé dielo stavbám De aedificiis. Hoci sa stavebná činnosť Justiniánovej vlády kvantitatívne orientovala na budovanie fortifikácií a budovanie inžinierskych stavieb (ciest a nádrží), pravdepodobne najznámejšie sú jeho sakrálne stavby a medzi nimi najmä Chrám Božej Múdrosti - Hagia Sofia, Chrám svätých Apoštolov, Chrám Hagia Irena, Chrám sv. Jána v Efeze, Chrám sv. Sergia a Bakcha, či ravennská San Vitale. Okrem tradičných bazilík konštatinopolského typu sa vyskytujú i tzv. anatolské baziliky, ktoré sú prekryté jednou širokou sedlovou strechou. Fortifikačné znaky zase nesú napr. komplex Kasr ibn Vartan v Sýrii, kláštor sv. Kataríny na Sinaji, či mesto Iustiniana Prima (dnes Caričin Grad).
Byzantskí architekti väčšinou ako materiál používali štvorcovitú tehlu (plinthos), vo všeobecnosti si zachovali podobu danú tomuto materiálu starými Rimanmi. Vyrobené tehly boli často opatrené značkami, ktoré umožňovali identifikáciu dátumu a charakteru. Tehly bývali spojené maltou vysokej konzistencie. Jadro stien bolo obyčajne vyrobené z betónu a tehly tvorili iba fasádu, konštrukcie boli preto mimoriadne pevné. V interiéri sa okrasná socha vyvinula v najoriginálnejších a najzodpovednejších formách. Hlavné centrá byzantského náboženského života obsahujú úžasné spektrum javov - na niektorých miestach sa zdá, že najjemnejšia tapiséria sa nahadzuje kubickú kamennú hmotu, zatiaľ čo na iných miestach sú listnaté motívy. Obrazy zvierat, vtákov a plavidiel niekedy ozdobu zkomplikovali. Starodávne príklady gréckej a rímskej architektúry boli s postupujúcim časom zanedbávané, menené až nakoniec viacmenej zmizli. Niektoré prvky naopak prišli z východných sýrsko-palestínskych krajov a Perzie. Narozdiel od sochárstva sa pomerne často remeselníci uchyľovali i k spracovaniu kovov.

Justiniánske Taliansko

Za vlády Justiniána Byzantská ríša nanovo získala vplyv nad väčšinou talianskych krajín. Významným centrom Itálie bola Ravenna, ktorá v niektorých ohľadoch významom pripomínala taliansky Konštantínopol, keďže časy slávy mesta Rím boli už dávno preč. Rozvoj Ravenny začal už za vlády ostrogótskeho kráľa Theodoricha a byzantská vlády naň iba nadviazala.
Medzi najznámejšie kostoly v Ravenne isto patrí bazilika San Vitale, ktorej výstavba sa začala ešte pred byzantským dobytím v roku 526. Chrám bol dokončený v roku 546. Výzdoba stavby svedčí o tom, že donátormi stavby boli i cisár Justinián a Theodora. Podľa rôznych nápisov bola práca San Vitale, ako aj práca niekoľkých ďalších chrámov v Ravenne, údajne riadená mužom menom Julián, ktorý plnil povinnosti pokladníka (argentarius).
San Vitale má tvar osemuholníka; v interiéri je osem širokých stĺpov spojených oblúkmi, z ktorých stúpa vysoká kopula. Kruhová základňa kopule sa pripája k osemuholníkovému usporiadaniu oporným systémom. Tvar kupoly nie je zvonka zrejmý, ako je to vo východných chrámoch; schováva sa pod strechou. San Vitale, ktorý sa začal pred Hagiou Sofiou, sa od neho odlišuje určitými základnými charakteristikami. Nebol tu značný byzantský vplyv, ale vplyv Milánskej školy, ktorá existovala počas 4. a 5. storočia.
Či už v okrasnej soche alebo v nádhernej mozaikovej výzdobe, všetko prezrádza spoluprácu alebo aspoň vzdelanie gréckych umelcov. Tento vplyv sa netýka iba samotného plánu štruktúry, keďže polygonálna forma bola aplikovaná len na chrámoch na východe. Na druhej strane, v iných chrámových štruktúrach v Ravenne z tej istej doby si architekti zachovali rozloženie latinskej baziliky. Medzi najzaujímavejšie patrí mimo hradieb mesta bazilika svätého Apolinára Nuovo.

Maliarstvo

V 5. storočí sa rozvíja tvorba ikon - doskových malieb, ktorá mala najmä náučno-teologický charakter. Historicky vychádzala z tradície zobrazovania rímskych cisárov a z orientálnej tradície zobrazovania zosnulých. Jej pôvod možno badať v Palestíne a Sýrii. Byzantský umelec už narozdiel od svojho antického predchodcu svoje objekty nezobrazoval ako predmety zobrazujúce ľudskú (telesnú) krásu, ale prostredníctvom alegórie sleduje jej duchovnú stránku a vlastnosti. Najznámejšie ikony z tohto obdobia sa zachovali práve v kláštore sv. Kataríny Alexandrijskej.
Pokiaľ ide o nástennú maľbu, hoci samotné diela sa stratili, texty vtedajších autorov uvádzajú početné príklady. Mozaika bola ozdobou, ktorá bola príliš extravagantná a nákladná na to, aby sa používala vždy; takže sa umelci často museli uchýliť k freske. Významné fresky (celý cyklus z Kristovho života) sa podľa rétora Chorícia, nachádzali v svoch kostoloch Gaze. Všetky námety gazských náboženských fresiek boli čerpané z Nového zákona. Fresky boli rozdelené do troch chronologických sérií: detské scény, zázraky a Umučenie Krista.
Do dnešných dní sú zachované početné koptské fresky v egyptských kláštoroch - najmä Kláštor svätého Jeremiáša v Sakkáre a v archeologickej lokalite v Bawite. Miestne fresky sú zachované, obsahujú čisté tóny a námetovo pravdepodobne vychádzajú zo sýrskej školy.

Iluminácie

6. storočie bolo zlatým obdobím kníh. Najbežnejším žánrom literatúry bol kódex. Vznikali nové rukopisy i odpisy starších diel. Známe sú tzv. purpurové rukopisy (písané na purpurom zafarbený pergamen), medzi významné diela patrí najmä Rabulov a Rossanský evanjeliár. Rossanský evanjeliár, ktorý nesie názov po talianskom meste Rossano na juhu Talianska sa datuje do  6. storočia a obsahuje celú sériu obrazov z Nového zákona. Najčastejšie ide o figurálne zobrazenia expresionistického charakteru, celkovo ide o 188 listov.
Významný je rukopis De Materia Medica od lekára Pedanius Dioscorides. Tato kniha sa stala predchodcom neskorších moderných liekopisov. V stredoveku sa kniha rozšírila v latinskej, gréckej a arabskej podobe. V priebehu mnohých prepisovaním a doplnením poznámkami z arabských a indických zdrojov a do dnešných dňoch sa zachovalo mnoho ilustrovaných rukopisov. Jeden z najznámejších, bohato ilustrovaný tzv. Vienna Dioscurides, vytvorený v Konštantínopole v rokoch 512 až 513 bol vytvorený pre princeznú Julianu Aniciu.
Začiatkom 6. storočia boli iluminácie inšpirované najmä svetskými dielami. Na rukopise De Materia Medica Juliana Anicia zobrazená medzi dvoma personifikáciami, Veľkorysosťou a Múdrosťou. Ich postoj je jednoduchý a prirodzený a postavy príjemne vystupujú z tmavomodrého pozadia. Rámovanie je obzvlášť vynikajúce. Je správne povedať, že tieto postavy ale aj námety pripomínajú určité obrazy z Pompejí a Herculaneum, podobnosť je v skutočnosti prekvapujúca a technika je rovnako slobodná. 
Laurentiánska knižnica vo Florencii vlastní sýrski rukopis známy ako Rabulov evanjeliár, ktorý bol vyrobený v roku 586 v mezopotámskom kláštore mníchom menom Rabbula. Takmer každá stránka je orámovaná veľkým architektonickým nákresom, vysokými portikmi podporovanými krehkými a elegantnými hrubými stĺpmi. Na fasáde alebo v okolí týchto stavieb, sú skupiny vtákov, zvierat a stromov, potom malé scény, ktorých predmety sú prenesené z posvätných textov. Ku koncu zväzku sú niektoré kompozície väčších rozmerov: jedna je známa, pretože zobrazuje jeden z prvých príkladov ukrižovania. Témy, s ktorými sa zaobchádza v rukopisoch, sú početné: mnohé patria do Starého zákona, niektoré do dejín kresťanstva, ako je lapidácia sv. Petra a konverzia sv. Pavla. Na konci rukopisu je umiestnené veľké a krásne osvetlenie, ktoré zaberá celú stránku; hore, dva medailóny obsahujú obrázky sv. Anny a Simeona; pod nimi sú vedľa seba usporiadaní Kristus, Panna Mária, sv. Ján Krstiteľ, kňaz Zachariáš a sv. Alžbeta. Postavenie postáv, náboženské vyrovnanosť na ich tvárach, oblečenie sa kombinuje, aby tento obraz pôsobil dojmom.

Sochárstvo

Kým architektúra a maľba kvitli v najoriginálnejších formách, sochárstvo bolo na postupnom ústupe. Naďalej boli (najmä v Konštantínopole) vytvárané sochy cisárov, či veliteľov. Syntéza foriem a myšlienok, ktorá tvorila byzantskú kultúru krátko pre vládou Justiniana I. či na jej počiatku, ako aj problémy, ktoré so sebou prináša interpretácia umeleckého predmetu toho obdobia, dobrým príkladom je slonovinová doštička (ditych) Barberini. 
Hlavný motív je imperátor na koni, vpravo nad ním stojí na guli bohyňa víťazstva, ktorá mu podáva korunu. Po cisárovej pravici stoji dôstojník nesúci sošku bohyne. Vedľa cisárovho koňa stojí muž s frýgickou čiapkou. Na dolnej doske vidíme sprievod barbarov. Na hornej časti sa nachádzajú okrídlené postavy, ktoré môžme označovať za anjelov, pretože držia clipeus (štít ozdobený Kristovým obrazom). Všetky existujúce prvky diptychu smerujú k oslave panovníka, ktorého chráni nebeská mocnosť. Ďalší príklad, ktorý sa zachoval v Monze, bol predmetom mnohých diskusií a možno uznať Gallu Placídiau a Valentiniána III. , sprevádzaného bojovníkom, ktorého striedali Theodosius II a Flavius Aetius. Ešte zaujímavejší je diptych konzula Anastasiusa (517), synovca cisárovi s rovnakým menom ukazuje stav oficiálneho oblečenia dôležitých byzantských vládnych úradníkov v 6. storočí. Konzul, ktorý je oblečený z bohato vyšívaných textílií, ktorých nosnosť už viac pripomína tógu, predsedá hrám; trasie látkou, ktorá signalizuje začiatok hry; pod nimi je znázornený cieľ pretekov a gladiátorské zápasy proti divokým zvieratám. Areobindov konzulský diptych, konzula v roku 506, zobrazuje tú istú tému.. Prokopius popisuje sochu Justiniana, ktorá stojí v Augusteneione naproti Hagii Sofii a zostala tam až do doby, keď osmanskí Turci dobyli Konštantínopol.
Pre nedôveru východnej cirkvi k sochárstvo, v ktorom videla modloslužbu sa táto forma umenia v cirkevnom umení (a i celkovo) rozvíjala len pomaly. Značný je aj progres v basreliéfe (napr. obelisk Theodosia na Hipodróme).  
V Ravenne mali sochári rovnakú tendenciu zanedbávať zobrazovanie presnek ľudskej anatómie. Najčastejšie sa na ich reliéfoch vyskytujú ovce, holubice, pávy, vázy, z ktorých vychádza vinič, monogramy a kríže, a to všetko v rôznych variáciách, ale vždy s veľkou obľubou k symetrii. Dokonca aj v sekulárnom umení sa zdá, že sochárstvo nahradilo prácu s kovom. Už v 5. storočí boli na verejných priestranstvách postavené sochy zo zlata a striebra, ako napríklad Eudokia, manželka Arkádia a Theodosia II. Do Augusteionu bola umiestnená strieborná socha Theodosia Veľkého. 
Pokiaľ ide o odlievanie kovu, či prácu so slonovinou, zachovali si Byzantínci veľké technické zručnosti. Náboženské rytiny zo slonoviny sú často kvalitnejším spracovaním než sochy a vyznačujú sa elegantnosťou a jemnosťou remeselného spracovania, ktorá je skutočne mimoriadna. V tomto žánri je jedným z najkrajších diel od 6. storočia polovica diptychu predstavujúceho anjela stojaceho vzpriamene pod bohato zdobenou arkádou. Niekoľko centimetrov ho oddeľuje od zeme; na jednej strane sa opiera o dlhé žezlo a na druhej strane drží zemeguľu, prekríženú krížom. Jeho krídla sú rozšírené; jeho odev, ktorý sa skladá z tuniky a vonkajšieho plášťa. Pokiaľ ide o jeho hlavu, orámovanú hustými kučerami, ide o ukážku dokonalej pravidelnosti. Oči otvorené dokorán dávajú jeho tvári živý výraz; jeho postoj je ušľachtilý. 
V sakristii v katedrále v Ravenne sa zase nachádza trón biskupa Maximiana, ktorý je kompletne zdobený reliéfmi zo slonoviny. Najvýraznejší znak sa nachádza na prednej strane trónu: sv. Ján Krstiteľ a štyria evanjelisti okupujúci päť arkád. Na bočných stranách kresla sa nachádza krehká a bohatá dekorácia: vetvy viniča, vtáci a zvieratá všetkých druhov.

Úžitkové umenie

V justiniánskom období bol  značný takisto rozsah úžitkového umenia. Šlo väčšinou o predmety dennej spotreby, drobné dary, či liturgické predmety. Šlo o predmety z rôznych materiálov od kovov po slonovinu, či drevo, žiaľ pre charakter daných predmetov (ľahká recyklácia a výroba nových predmetov) sa väčšina z daných diel nedochovala. Za vlády Justiniána sa v Byzancii vďaka nestoriánskym mníchom, ktorý z Číny priniesli priadku morušovú začalo i s výrobou hodvábu. Podobne ako vo väčšine umenia i v tomto ohľade prevláda veľký vplyv náboženstva na umenie, zároveň sa však v tejto oblasti zachováva aj stará pohanská tradícia a motívy. Vzory na látkach boli najmä loveckého a zvieracieho charakteru, ornamenty boli ovplyvnené perzským sásánovským umením.

Kovotepectvo

Vo forme ne smaltovaných zámočníckych výrobkov nezostalo nič iné ako len niekoľko kúskov pochádzajúcich z tejto éry. Vo Vatikáne sa dnes nachádza strieborný pozlátený kríž, ktorý cisár Justín II. okolo roku 575 daroval pápežovi. Predná strana je zdobená repoussé medailónmi, ktoré zobrazujú obrazy Krista nesúceho baránka, cisára a cisárovnú. Ďalší zachovaný kríž z tohto obdobia zase ukazuje posun Byzantíncov v umení smaltovania kovov, typický jamkový smalt tu nahradil priehradkový email. Podobne zdobený bol aj Justinov relikviár sv. Kríža, ktorý sa však nedochoval.
Pokladnica v Monze obsahuje kovové grécke misy a patény, ktorých dátum a pôvod sú isté vďaka vyrazeným značkám s datáciou vládnucich cisárov. Boli privezené z Palestíny v 7. storočí. Zdobené epizódami Nového zákona, akými sú Narodenie, Zmŕtvychvstanie a Nanebovstúpenie, majú veľký ikonografický význam; ale nízka hodnota kovu, ktorý ich obsahuje, sotva umožňuje klasifikovať ich ako skutočné kovotepeckú prácu. 
Známy nález strieborných mís z tohto obdobia (vláda Hérakleia) pochádza z Cypru. Hlavným motívom tu bol život kráľa Dávida, zrejme najznámejšou je Dávidova svadba. Veľké nálezy sa našli aj na Zakaukazsku, či v Rusku. Všetky si zachovali pomerne slušnú kovotepeckú úroveň, tematicky zobrazovali ako kresťanské, tak aj pohanské motívy (a to pomerne často).
Váza z Emesy pochádza zo začiatku 7. storočia. Bola vyrobená z plechu a tepaného striebra. Na váze v strednom páse zobrazuje osem postáv z evanjelií: Krista medzi dvoma apoštolmi, Pannu Máriu medzi dvoma anjelmi a svätého Petra a Pavla. 
Medzi zlatníckymi prácami sú niektoré zaujímavé numizmatické kusy. Od konca 6. storočia sa pre byzantsko-arabské vojny výroba byzantských peňazí stala hlavnou produkciou; nutno spomenúť, že niektoré exempláre vynikajú svojou presnosťou a jemnosťou.