Cícer baraní

Opis

Rastlina dorastá do výšky 20 – 50 cm a na každej strane stonky má malé, bledé listy. Cícer je druh strukoviny, s jedným strukom obsahujúcim dva alebo tri nepravidelné semená. Semeno je hranaté a pripomína baraniu hlavu, odtiaľ druhové meno. Suché struky nepukajú a nepadajú. Má biele kvety s modrými, fialovými alebo ružovými žilami. Na listoch, strukoch a stonke má glandulárne a neglandulárne chĺpky, ktoré vylučujú kyselinový mix a bránia tak rastlinu pred škodcami.
Má zložené nepárnoperovité lístky. Kvet tvaru motýľa, typický pre strukoviny.
Podobne ako ďalšie bôbovité, aj cícer obohacuje pôdu o dusík. Je odolný voči suchu, nenáročný na pôdu a teplomilný.

Pestovanie

Pestuje sa viac ako 350 kultivarov. Najvýznamnejšie sú Desi a Kabuli.
Desi sa veľmi podobá na semená nájdené v archeologických náleziskách aj na semená divokej formy z ktorej bol cícer vyšľachtený Cicer reticulatum. Tá rastie iba v juhovýchodnom Turecku, odkiaľ sa predpokladá, že cícer pochádza. Desi má malé, tmavšie semená a hrubý obal. Pestuje sa najmä v Indii a ďalších častiach južnej Ázie, ako aj v Etiópii, Mexiku a Iráne. Môže byť čierny, zelený alebo bodkovaný. Tento kultivar sa po lúpaní a rozdelení používa na prípravu jedla chana dal. Váži cca 0,2 g/semeno.
Kabuli má semená svetlejšie, väčšie a s hladkým obalom. Pestujú sa hlavne v Stredomorí, južnej Európe, severnej Afrike, Južnej Amerike a južnej Ázii. Jeho pôvod je pravdepodobne v Kábule v Afganistane a v 18. storočí bol uvedený do Indie. Váži cca 0,3 – 0,5 g/semeno, niekedy aj viac ako 0,5 g.
Nezvyčajný kultivar je čierny cícer, Ceci neri, ktorý sa pestuje iba v Apúlii v juhovýchodnom Taliansku. Má približne rovnakú veľkosť ako Kabuli, je väčší a tmavší ako odroda „desi“.
Medzi slovenské odrody patrí Alfa, Beta a Slovák.

Patogény

Patogény sú hlavnou príčinou straty úrody pri pestovaní (až 90 %). Príkladom je huba Fusarium oxysporum f.sp. ciceris, ktorá sa vyskytuje vo väčšine hlavných oblastí pestovania strukovín a spôsobuje pravidelné škody na výnosoch od 10 do 15 %.
Od roku 1978 do roku 1995 sa celosvetový počet patogénov zvýšil zo 49 na 172, z toho 35 v Indii. Tieto patogény pochádzajú zo skupín baktérií, húb, vírusov, mykoplazmy a nematódov a vykazujú veľké genotypové variácie. Najrozšírenejšie patogény sú Ascochyta rabiei (35 krajín), Fusarium oxysporum f.sp. ciceris (32 krajín), Uromyces ciceris-arietini (25 krajín), zvinutka hrachu (23 krajín) a Macrophomina phaseolina (21 krajín). Výskyt Ascochyta je podporovaný vlhkým počasím; spóry sú prenášané na nové rastliny vetrom a vodou.
Stagnácia úrodnosti v posledných desaťročiach súvisí s náchylnosťou na patogény. Výskum na zlepšenie výnosu, ako napr. pokus o zvýšenie výnosu z 0,8 na 2,0 t na hektár šľachtením odrôd odolných voči chladu, je vždy spojený so šľachtením na odolnosť voči patogénom ako sú Ascochyta rabiei a F. o. f.sp. ciceris, ktorým sa darí v chladných podmienkach. Výskum začal výberom vhodných génov pre patogénnu rezistenciu a ďalších vlastností prostredníctvom molekulárneho šľachtenia. Táto metóda je možný spôsob na dosiahnutie zlepšenia výnosu.

Výživa

Cícer je potravina s vysokým obsahom živín. Poskytuje bohatý obsah (20% alebo viac odporúčanej dennej dávky (ODD)) bielkovín, vlákniny, kyseliny listovej a niektorých potravinových minerálov, ako je železo a fosfor. Obsah tiamínu, vitamínu B6, horčíka a zinku je mierny, čo poskytuje 10 – 16 % ODD. V porovnaní s referenčnými hladinami stanovenými Organizáciou OSN FAO a WHO sú bielkoviny vo varenom a vyklíčenom cíceri bohaté na esenciálne aminokyseliny, ako je lyzín, izoleucín, tryptofán a aromatické aminokyseliny.
100 g porcie uvareného cíceru poskytuje 164 kcal (690 kJ). Varený cícer sa skladá z 60% vody, 27% uhľohydrátov, 9% bielkovín a 3% tuku. 75 % obsahu tuku sú nenasýtené mastné kyseliny z ktorých kyselina linolová predstavuje 43 % z celkového obsahu.
Používa sa aj krmivo pre zvieratá.