google/wiki40b huggingface dataset:
Ilza Vilímová-Kajetánová

Život a vzdelanie

Jej matka, mimoriadne vzdelaná hudobníčka Emanuela Kajetánová-Janotová sa narodila vo Viedni. Bola absolventkou viedenského Konzervatória z triedy prof. Prossnitza a Majstrovskej školy svetoznámeho, legendárneho klaviristu a pedagóga Theodora Leschetizkého. Pochádzala z českej rodiny a po viedenskom pobyte žila v Krakove, Maribore a napokon sa s rodinou usadila v Bratislave. Pôsobila ako koncertná pianistka a ako zakladajúca, dlhoročná znamenitá profesorka klavírnej hry na Hudobnej a dramatickej akadémii pre Slovensko. Poskytla svojej dcére nielen základné hudobné vzdelanie vysokej úrovne, ale viedla ju čiastočne i v rokoch vyššieho profesionálneho štúdia.
Ilza Vilímová-Kajetánová študovala na Reálnom gymnáziu a na Hudobnej a dramatickej akadémii pre Slovensko v Bratislave. V klavírnej hre ju aj tu viedla matka Emanuela Kajetánová a neskôr až do absolutória prof. Anna Kafendová. Po absolutóriu, od roku 1930 koncertovala a účinkovala i v rozhlasovom vysielaní.

Pedagogické pôsobenie

Od roku 1942 Ilza Vilímová pôsobila ako učiteľka na Hudobnej škole v Bratislave a na základe vynikajúcich výsledkov, od roku 1951 na jej novo konštituovanom pedagogickom oddelení. Spolupracovala na zjednocovaní učebných osnov rozvíjajúceho sa slovenského hudobného školstva a podieľala sa na výchove početných klavírnych pedagógov. V tomto období totiž jediná špecializovaná inštitúcia – Štátne konzervatórium v Bratislave – už nestačilo svojimi absolventmi pokryť potreby hudobných škôl na celom území Slovenska. Roku 1951 boli pri vytypovaných hudobných školách v Bratislave, Žiline a Košiciach zriadené tzv. pedagogické oddelenia pre výchovu učiteľov hudobných škôl. Najlepší absolventi základného stupňa mali možnosť pokračovať na pedagogickom oddelení v 4-ročnom odbornom štúdiu konzervatoriálneho charakteru, ktoré okrem hlavného predmetu špecializácie zahŕňalo hudobnoteoretické i všeobecnovzdelávacie predmety. Štúdium bolo ukončené štátnou skúškou z odborných predmetov pred štátnou skúšobnou komisiou v Bratislave.
Roku 1954 sa Ilza Vilímová stala profesorkou Štátneho konzervatória. Vo svojom odbore vychovala celý rad znamenitých profesionálnych i amatérskych hudobníkov a svojich pokračovateľov, medzi nimi boli Miloslav Starosta, Helena Tejkalová, Peter Elan, Tomáš Breuer, Alexander Březina a mnohí ďalší.
Ilza Vilímová-Kajetánová bola manželkou významného operného režiséra, skladateľa a prekladateľa českého pôvodu Bohuša Vilíma (* 7. apríl 1884, Seč, okres Chrudim – † 7. február 1953, Bratislava), ktorý dlhoročne pôsobil v Slovenskom národnom divadle (1. marec 1920 – 30. jún 1921 a 16. august 1928 – 7. február 1953).
Narodenie Ježiša Krista

Definované narodenie

Dnešný definovaný dátum narodenia Krista pôvodne stanovil v 6. storočí po Kr. skýtsky mních Dionysius Exiguus nepresne ako udalosť z roku 753 rímskeho letopočtu a priradil jej dátum 25. decembra roku 1 pred Kr., pričom nasledujúci rok označil ako 1 po Kr.
Sogny-en-l’Angle

Poloha

Obec má rozlohu 6,66 km². Najvyšší bod je položený 121 m n. m. a najnižší bod 112 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 42 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Alfred Grosz

Osobný život

Absolvoval právnickú a poľnohospodársku akadémiu v Prešove a v Košiciach a študoval na katedre telesnej výchovy v Budapešti. Po krátke dočasnej profesúre v Jászberényi sa usadil v Kežmarku. Od roku 1922 pôsobil na kežmarskom lýceu. Neskôr v rokoch 1945 - 1948 na gymnáziu v Spišskej novej Vsi. Bol vynikajúcim pedagógom, ale aj prvým profesorom telesnej výchovy na Slovensku. 
So svojimi žiakmi chodil na vychádzky do Vysokých Tatier, organizoval pre nich lyžiarske školenia a exkurzie, približoval im horolezeckú techniku a prvú pomoc na horách. Pre chudobných žiakov mal vždy naporúdzi niekoľko kompletov horolezeckých a lyžiarskych potrieb, ktoré kupoval z vlastných peňazí. Nemecké okupačné orgány mu v rokoch okupácie, počas druhej svetovej vojny zakázali všetky mimoškolské styky so školskou mládežou. Bol autorom mnohých článkov a esejí o Vysokých Tatrách. 
Turistike sa začal venovať v roku 1900, kedy vystúpil JV stenou na Jahňací štít. Od roku 1902 sa plne venovalhorolezectvu. V rokoch 1905 - 1945 urobil vyše 100 prvovýstupov, mnohé veľmi ťažké, napríklad v roku 1912 na Ľadovú kopu (2 602 m n. m.) vytýčil cestu, ktorá mnoho rokov patrila medzi  najťažšie v Tatrách, ale aj iné v masíve Kežmarského štítu, Gerlachovského štítu, na Bradavicu, Satan a veľa iných. Ako prvý stál napríklad na Skorušiniakovej veži (1 804 m n. m.) v masíve Mlynára. Bol jedným z popredných horolezcov, ktorí uskutočnili mnohé prvovýstupy v zimnom období. V roku 1911 na Ostrý štít, v roku 1913 na Voliu vežu (2 355 m n. m.), Žabiu vežu (2 338 m n. m.) a Žabieho koňa - je to najnižšia veža (2 291 m n. m.) v pohraničnom hrebeni nad Mengusovskou dolinou. V roku 1914 vystúpil na Hrebeň bášt v masíve Satana a Rumanov štít.
Jeho najčastejšími spoločníkmi na týchto horolezeckých výpravách boli Tibold Kregczy, Lajos Rokfalusy, Gyula A. Hefty, István Laufer a iní, ale často aj študenti kežmarského lýcea. Svojich študentov viedol k láske k turistike, horolezectvu, prírode, športovaniu a lyžovaniu, organizoval pre nich výlety do Vysokých Tatier. V lýceu pod jeho vplyvom vyrástli mnohí horolezci ako napríklad Klara Hensche, Ferenc Bányász, Georg Lingsch, Gabriel Seide a iní.
Už ako mladý študent bol členom Uhorského karpatského spolku. Patril však medzi tých, ktorí vystupovali proti konzervatívnemu smeru, ktorý v tom čase vládol na konci 19. storočia. Po jeho zániku bol v Maďarskom turistickom spolku (Magyar Turista Egyesület) a bol funkcionárom v Karpatskom spolku (Karpathenverein). Bol jedným z prvých záchranárov Tatranskej záchrannej organizácie, ktorá bola založená v roku 1913: "Tátrai Önkéntes Bizottság Mento (TŐBM), podieľal sa na záchranných prácach, školil nových členov horskej služby (aj po Druhej svetovej vojne). Úzko spolupracoval s poľskými záchranármi a horolezcami.
Olloix

Poloha

Obec má rozlohu 11,92 km². Najvyšší bod je položený 1 002 m n. m. a najnižší bod 520 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 308 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Chaumont-sur-Aire

Poloha

Obec má rozlohu 9,92 km². Najvyšší bod je položený 313 m n. m. a najnižší bod 232 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 167 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Awoingt

Poloha

Obec má rozlohu 6,31 km². Najvyšší bod je položený 101 m n. m. a najnižší bod 61 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 603 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Combeaufontaine (obec)

Poloha

Obec má rozlohu 12,19 km². Najvyšší bod je položený 332 m n. m. a najnižší bod 239 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 550 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Balham

Poloha

Obec má rozlohu 1,77 km². Najvyšší bod je položený 92 m n. m. a najnižší bod 61 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 142 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Koceľ

Koceľ (Kocelj, Gozil, Chozil, Chezilo, Chezul) (* ? – † 876) bol v rokoch 861 – 876 kniežaťom Blatenského kniežatstva.
Koceľ bol synom nitrianskeho kniežaťa Pribinu a jeho bavorskej manželky. Dostal bavorské meno Gozil (Chozil), ktoré užíval v slovienskej podobe Koceľ.
Po smrti svojho otca sa asi v roku 861 stal kniežaťom v Blatenskom kniežatstve, predtým (najneskôr roku 850) bol grófom, pravdepodobne Blatenského grófstva (časť Blatenského kniežatstva).
Zohral významnú rolu v podpore kresťanstva, keď v roku 867 vo svojom sídle na Blatnohrade v Panónii hostil Konštantína-Cyrila a Metoda. Solúnski bratia získali Koceľa pre myšlienku šírenia slovienskej liturgie a na Blatnohrade vyučili asi päťdesiat žiakov.
Na prelome rokov 869/870 pápež Hadrián II. aj na žiadosť Koceľa vysvätil Metoda za arcibiskupa Panónie. Pozornosti kúrie na jeho panstvo sa nevyhol ani v nasledujúcich rokoch. Pred 14. májom 873 mu poslal nový pápež Ján VIII. list, v ktorom ho osobitne upozorňuje, aby sa jeho panstvo očistilo od smilstva a iných zvyšných pohanských zvykov. Medzitým poslal mu ešte jeden osobitný list v ktorom menuje dvoch mužov, zrejme jeho veľmožov, ktorí podviedli svoje ženy. Žiada od Koceľa aby zamedzil ich rozvedeniu a podobne postupoval aj v iných podobných prípadoch. Z oboch listov je zrejmé, že kúria mala veľmi dobre zmapovanú situáciu v Panónii. Tá jednak súvisí aj so zahraničnopolitickou situáciou. Koceľ bol podriadený Východofranskej ríši a tým ľahšie prechádzali informácie do Ríma, než z iných, neobsadených oblastí ako napr. z Veľkej Moravy.
Príčina smrti kniežaťa Koceľa je zahalená tajomstvom. Po jeho smrti zdedili jeho kniežatstvo synovia Viliama a Engelšaka. Nie však na dlho, v rokoch 882 – 884 vykonal kráľ Svätopluk niekoľko politických čistiek na bývalom Koceľovom panstve a následne i toto jeho územie pripojil k Veľkomoravskej ríši.
Vitry-le-François

Poloha

Mesto má rozlohu 6,45 km². Najvyšší bod je položený 112 m n. m. a najnižší bod 92 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov je 13 106 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v meste.
Zdroje: INSEE
Pálfiovská papiereň

História papierne

V rokoch 1640 až 1693 dodávala papier aj do univerzitnej kníhtlačiarne v Trnave. Takmer všetok papier z produkcie tejto papierne bol označený pálfiovským erbom (jeleňom vyrastajúcim z kolesa) v podobe vodoznaku alebo firemnej značky.
V roku 1866 papiereň ukončila svoju činnosť, kvôli zavedeniu veľkovýroby papiera z celulózy. Poslednými majiteľmi papierne boli Tauberovci, ktorí ju získali v 1. polovici 19. storočia.

Sušiareň papierne

Sušiareň papiera je od roku 1992 kultúrnou pamiatkou. Budova má obdĺžnikový pôdorys, je murovaná, dvojposchodová a má aj podkrovie.

Fabianov mlyn

Hlavná budova papierne bola prestavaná na mlyn na obilie, ktorý v lete 1934 do základov vyhorel a na jeho mieste bol Vincentom a Emilom Fabianom postavený nový mlyn, ktorý fungoval až do 50. rokov 20. storočia. V týchto rokoch bol mlyn znárodnený a mlynská výroba ukončená. Pôvodne patril rodu Anderith (neskôr premenovaný na rod Andor). Poslednými majiteľmi mlynu boli Eugen Fabian a jeho syn Peter. V súčasnosti je z Fabianovho mlynu súkromná rezidencia.
Mlyn s mlynským zariadením a hospodárskou stavbou a mlynský náhon boli v roku 1992 vyhlásené za kultúrnu pamiatku.
V mlyne sa nachádza pôvodné mlynské zariadenie. Patril k zmodernizovaným mlynom, preto sa v ňom už nenachádza mlynské koleso, ktoré bolo nahradené dieselovým a neskôr elektrickým motorom. V mlyne sa nachádzajú triedičky, čističky, paternostre, hodvábne sitá a tri valcové stolice, pričom jedna z nich je zložená z dvoch dvojíc valcov.
Domvallier

Poloha

Obec má rozlohu 3,24 km². Najvyšší bod je položený 377 m n. m. a najnižší bod 281 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 126 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Šomoška (hrad)

Názov

Hrad Šomoška mal v priebehu histórie viacero názvov. V roku 1323 castrum Somoskw, Somoskew znamenalo Drieňový Kameň, bol známy tiež ako Drienov.

Dejiny

Hrad založili koncom 13. alebo začiatkom 14. storočia Kačičovci. Bol stavaný z čadičových kvádrov, ktoré boli ťažené priamo v hradnom kopci. Pri stavbe bol odkrytý i známy „kamenný vodopád“. V roku 1310 sa stal majetkom Matúša Čáka. Po rozpade jeho dŕžav daroval Karol Róbert Šomošku Tomáš Szechenyi (Szécsényi). V roku 1461 ho kráľ daroval Országhovcom a Lošonczyovcom. Od roku 1554, po strate Fiľakova patril k prvej línií protitureckých hradov. V roku 1573 hrad obsadili Osmanské vojská pod vedením fiľakovského bega Aliho. Turci hrad držali až do roku 1596, kedy pred jednotkami Valentína Prepoštváryho ustúpili. Po smrti majiteľky hradu Anny Lošonczyovej sa stal majetkom Žigmunda Forgáča. V roku 1618 bol na príkaz krajinského snemu hrad opevnený, renovácia prebehla v rokoch 1547-1655. Po porážke povstania Františka II. Rákocziho, ktorého vojská hrad v roku 1703 dobyli bol cisárskym vojskom zbúraný. Odvtedy sa nachádzal v ruinách.

Podoba hradu

Podoba pôvodného hradu nie je zrejmá. Podľa predpokladov ho pôvodne tvorila malá bezvežová dispozícia, približne trojuholníkového pôdorysu. Neskôr v stredoveku sa rozrástol o gotický palác na východe a tiež o vstupnú vežu. Zásadná prestavba prebehla v 16. storočí, keď bol rozšírený o dve delové bašty, barbakan a dve budovy na severnej a južnej strane. Interiéry boli vybavené tesanými tvarovanými článkami. Najmladším doplnkom bol zrejme vysunutý polygonálny bastión.
Jeffriesov boj (Odložený prípad)

Anotácia

Jeffries vchádza po ceste domov do miestnej predajne po mlieko a je vážne zranený výstrelom z pištole. Vera vbieha dovnútra, ale vraha už nevidí. Ukazuje sa, že páchateľ ešte predtým zastrelil majiteľa obchodu, zvaného Tatko. Všetko nasvedčuje tomu, že ide o dôsledok sporu medzi Tatkom a členmi miestneho gangu, ktorí po ňom požadovali výpalné. Hlavným podozrivým je Fransisco, ktorý mal s Tatkom v poslednej dobe spory.
Hardencourt-Cocherel

Poloha

Obec má rozlohu 4,93 km². Najvyšší bod je položený 129 m n. m. a najnižší bod 33 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 279 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Becherovka

História

V roku 1807 začal karlovarský lekárnik Jan Becher predávať bylinný likér podľa svojej vlastnej receptúry. V roku 1841 jeho syn Johann začal hromadnú výrobu. Až do roku 1945 bola firma vo vlastníctve rodiny. Po druhej svetovej vojne bola výroba znárodnená. V súčasnosti je podnik privatizovaný a patrí spoločnosti Pernod Ricard.

Výroba a recept

V dnešnej dobe sú v karlovarskom podniku len dvaja ľudia, ktorí poznajú celé výrobné tajomstvo Becherovky a nedá sa očakávať, že by ho spoločnosť niekedy prezradila verejnosti. Títo dvaja vyvolení sú jediní, ktorí môžu vstúpiť do miestnosti nazvanej „Drogikamr“, názov používaný ešte v dobe Becherov, a ktorí raz týždenne pripravia zmes bylín a korenín. Zhruba tri štvrtiny bylín a korenia pochádzajú zo zahraničia, vybrané druhy sa vyskytujú v okolí Karlovych Varov.
Hotová zmes je vo vreciach z prírodného materiálu na týždeň ponorená do alkoholu, aby sa dokonale vylúhovala. Výsledný extrakt sa zmieša s vodou a prírodným cukrom a potom sa dáva do originálnych ručne vyrobených dubových sudov. Materiál, dub, je dôležitou podmienkou úspechu, Becherovke dodáva niečo zo svojej typickej chuti a farby. Becherovka dozrieva v sudoch približne dva mesiace. Potom sa obsah sudov zmieša a plní do fliaš.
Alex Mlynárčik

Život

Alex Mlynárčik žije striedavo v Žiline a Paríži. V roku 1951 (ako 16-ročný) zadržaný v Rakúsku za ilegálne opustenie Československa, odsúdený a väznený, neskôr pracoval ako maliar a natierač, aranžér a fotograf. V rokoch 1959 – 1965 študoval na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave (prof. Milly a prof. Matejka) a na Akadémii výtvarných umení v Prahe (prof. Sychra), v rokoch 1965 – 1967 pôsobil ako asistent na VŠVU v Bratislave.

Tvorba

Alex Mlynárčik je jeden z mála slovenských výtvarníkov, ktorým sa podarilo zasiahnuť aj do vývoja západoeurópskeho výtvarného umenia. Umelecky i osobnostne určujúce sa pre neho stalo stretnutie s francúzskym výtvarným kritikom Pierrom Restanym. Práve on definoval teóriu Nového realizmu a založil rovnomennú skupinu (1960 – 1964), ktorej najvýznamnejším predstaviteľom bol Yves Klein a podľa ktorej všedné, obyčajné veci a skutočnosti vstupovali do výtvarného diela. A. Mlynárčik sa stal protagonistom „slovenskej línie“ Nového realizmu (Chalupecký), ktorý si vybral dve základné myšlienky – privlastnenie reality a reakciu publika. V prvej polovici 60-tych rokov bol A. Mlynárčik ovplyvnený tvorbou M. Medka a mal blízko k abstrakcii (informelu). V tejto línii vytváral cykly pozlátených reliéfov, ktoré nazýval Epitafy alebo Relikviáre. Neskoršie diela s názvami Permanentné manifestácie, v podobe dotvorených ready-made torz figurín ženských tiel, už predstavovali Mlynárčikov príklon k Novému realizmu.
Skylab 4

Technické údaje

Loď určená pre trojčlennú posádku s výrobným číslom CSM-118 sa skladala z veliteľského a servisného modulu používaného v predchádzajúcom úspešnom programe Apollo. Vážila 20 847 kg (o málo viac než predchádzajúca Skylab 2 a Skylab 3), bola vyrobená americkou spoločnosťou North American Rockwell Corporation, Space Div., Downey, Kalifornia (USA) pre NASA v Houstonu. Neskôr bola katalogizovaná v COSPAR s označením 1973-090A. Veliteľský modul CM ( Command Module ) v tvare kužeľa vysokého 3,5 metra obsahoval kabínu, padákový systém so siedmimi padákmi, stabilizačné motory, batérie, optiku a záchranný systém LES ( Launch Escape System ), ktorý sa po úspešnom vzlete odhodil. Modul SM ( Service Module ) obsahoval hlavný motor, pohonné hmoty, batérie a zásobník kyslíka. Pred pristávacím manévrom sa od druhého modulu oddelil.

Priebeh letu

Kozmickú loď Skylab SL-4 vyniesla na obežnú dráhu 16. novembra 1973 raketa Saturn IB z kozmodrómu na myse Canaveral - (Kennedyho vesmírne stredisko). Loď sa skladala z veliteľského a servisného modulu používaného v predchádzajúcom úspešnom programe Apollo. Po ôsmich hodinách letu sa loď pripojila k orbitálnej stanici Skylab, kam posádka po odpočinku prestúpila a začala pripravený program. Najprv sa však vydesila, pretože predchádzajúci kolegovia z misie Skylab 3 jej tam zanechali figuríny v pozíciách kozmonautov pri práci. Riešila aj silnú nevoľnosť kolegu Pogua, spočiatku voči riadiacemu stredisku tajenú. Program zahŕňal desiatky experimentov, fotografovanie, lekárske a biologické pokusy. Opäť bolo vyskúšané lietajúce kreslo ASMU ( Automatically Stabilized Maneuvering Unit ). Let bol narušený závadami na gyroskope, pretože dvaja z troch sa pokazili. To zapríčinilo obmedzenia manévrovacích možností stanice a opäť sa zvažovalo program letu skrátiť. Astronauti niekoľkokrát vystúpili mimo lode ( výstup EVA) kvôli potrebným prácam, napr výmenám filmov, či inštaláciu nových kamier. Let bol tiež predĺžený, pretože Gibson ako slnečný fyzik sledoval a fotografoval Kohoutkovu kométu a zatmenie Slnka 24. decembra. Pred odletom zvýšili obežnú dráhu stanice na 456 km, aby predĺžili jej životnosť na obežnej dráhe Zeme. Žiadna ďalšia posádka však nepriletela, plánované misie NASA boli zrušené. Na Zem odvážali 92 000 fotografií a obrovské množstvo ďalších údajov na páskach. Pri pristávacom manévri veliteľ zistil, že automatický systém nefunguje a pristátie prevzal a zvládol perfektne sám.
Ján Čajak mladší

Životopis

Vzdelanie získal v Petrovci, Sarvaši, Novom Vrbase a Novom Sade, neskôr študoval evanjelickú teológiu v Bratislave a Prešove, vzdelávanie napokon ukončil v Belehrade na Vysokej škole pedagogickej v roku 1925. Pracoval ako profesor slovenčiny a dejepisu na gymnáziu v Petrovci, v roku 1942 sa presťahoval do Budapešti, kde bol redaktorom. Po vojne pracoval na Ministerstve zahraničia ČSR v Budapešti, neskôr na povereníctve informácií. V roku 1949 sa definitívne usadil v Bratislave, kde pracoval ako redaktor, venoval sa publicistike a prekladom z juhoslovanskej literatúry. V roku 1960 odišiel do dôchodku.
Dokumentárny film Ján Čajak ml. vyrobila v rámci cyklu Osobnosti náboženského života Slovenská televízia Bratislava v roku 1996 /scenár Ondrej Bartko, réžia Fedor Bartko/.

Tvorba

Začínal ako redaktor a publicista. Bol redaktorom slovenského časopisu v Juhoslávii Svit a zároveň v ňom uverejňoval svoje recenzie a články o aktuálnych problémoch Slovenska a jeho literatúry. Prvé poviedky mu vyšli v časopise Svit v roku 1934. Do časopisu Náš život prispieval poviedkami aj prekladmi. Vplyv na jeho dielo mali ako jeho otec Ján Čajak, tak i Martin Kukučín, Jozef Gregor Tajovský a ďalší realistickí autori. Okrem románov, poviedok a publicistických diel písal i historické eseje, spomienky a pamäti, často sa venoval i osobám z rodiny či literátom (Janko Čajak, Michal Godra, Janko Kráľ a i.).
(Pozn.: Oprava pamäte na pamäti, lebo slovo pamäť sa od nepamäti skloňuje podľa vzoru kosť. Pamäte môže mať iba počítač.)
Saint-Prix (Allier)

Poloha

Saint-Prix má rozlohu 21,75 km². Najvyšší bod je položený 386 m n. m. a najnižší bod 279 m n. m.

Obyvateľstvo

Saint-Prix má 807 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Archignac

Poloha

Obec má rozlohu 22,9 km². Najvyšší bod je položený 323 m n. m. a najnižší bod 157 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 339 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Juhoslovenská kotlina

Polohopis

Na východe susedí s Bodvianskou pahorkatinou a Slovenským krasom, severným smerom leží Revúcka vrchovina, Ostrôžky a Krupinská planina. Na západe sa krátkym úsekom dotýka Podunajská pahorkatina a južný okraj vymedzuje štátna hranica s Maďarskom, okrem strednej časti, kde sa nachádza Cerová vrchovina.

Charakteristika (územia vymedzeného podľa slovenského geomorfol. členenia)

Juhoslovenská kotlina je úzke pretiahnuté územie okolo toku rieky Ipeľ a dolných tokov jej prítokov, smerujúce od východu k západu. Povrch je členitý, pozdĺž toku Ipľa sa rozkladajú nížiny, nad nimi riečne terasy a ďalej pahorkatiny. Najvyššími vrcholmi sú Bukovina (525 m), Bučina (409 m) a Kamenná hora (359 m).
Oblasť je zalesnená listnatými lesmi s prevažným zastúpením drevín dub a hrab, v nížinách okolo Ipľa rastú lužné lesy. Hlavným vodným tokom je rieka Ipeľ, ktorá tvorí prirodzenú hranicu medzi Slovenskom a Maďarskom. Po celej dĺžke má mnoho menších aj väčších prítokov a ešte na slovenskom území sa vlieva do Dunaja. Malú časť územia na východe odvodňuje rieka Rimava a jej prítoky.
Juhoslovenská kotlina patrí klimaticky medzi teplé oblasti. V zimných mesiacoch sa teploty pohybujú v rozmedzí od -1 do –3 °C, v letných mesiacoch medzi 18 – 20 °C. Počet dní so snehovou pokrývkou je menší než 50, počet letných dní je 60 - 70.

Chránené územia

Na územie Juhoslovenskej kotliny nezasahuje žiadna chránená krajinná oblasť ani národný park. Napriek tomu sa aj tu nachádza mnoho zaujímavých prírodných úkazov. K ich zachovaniu a ochrane tu bola už v roku 1988 zriadená štátna prírodná rezervácia Šípka v Plášťovciach. Z chránených prírodných výtvorov sú najznámejšie Drienčanská jaskyňa, Dudinské travertíny, Jazierko a Zlepencová terasa. Mnoho zaujímavostí skrývajú aj chránené náleziská Svetlianska cerina a Vereš a chránená študijná plocha Malá obora.
Strana Veľkého Rumunska

Strana Veľkého Rumunska (rum. Partidul România Mare), skrátene PRM, je krajne nacionalistická rumunská politická strana založená v roku 1991. Jej predsedom je Corneliu Vadim Tudor.
Popularita PRM bola v 90. rokoch na vzostupe. V rokoch 1994–1996 bola strana vo vláde a od roku 1996 v opozícii. V roku 2000 získala vo voľbách druhý najvyšší počet hlasov. Odvtedy však jej podpora klesá: v roku 2008 získala vo voľbách do poslaneckej snemovne iba 3,2 % hlasov a do senátu iba 3,6% hlasov. Ani do jednej z komôr rumunského parlamentu sa teda nedostala. Pri voľbách v novembri 2007 sa strane podarilo získať piatich zástupcov v Európskom parlamente.
Zatiaľ čo v zahraničí je strana vnímaná ako pravicovo-extrémistická, v Rumunsku je považovaná za ľavicovo-extrémistickú. Dôvodom je stranícka ideológia komunizmu a nacionalizmu prevzatá z Ceauşescovej éry. Za nepriateľov rozvoja Rumunska strana označuje menšiny (hlavne Maďarov a Rómov) a homosexuálov. Predstavitelia strany tiež v minulosti popierali holokaust alebo aspoň rumunskú účasť na ňom.
Stanislav Jurovský

Životopis

Vychodil ľudovú školu v Uľanke, študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici (1917-1922), v Ružomberku (1926), filozofiu v Krakove (1926-1929) a teológiu v Insbrucku (1929-1933), slovenčinu a filozofiu na KU v Prahe a UK v Bratislave (1937), získal titul PhDr.
V roku 1939 pôsobil ako stredoškolský profesor a riaditeľ jezuitského gymnázia v Bratislave, neskôr ako kňaz v Bratislave (1944-1950), po roku 1950 v Hontianskych Nemcoch. Predstaviteľ klerikálnej orientácie v slovenskej vede a kultúre. Roku 1945-1946 redigoval Pútnik, Stanislavovské zvesti a zúčastnil sa na preklade Nového zákona (1946). Poéziu, úvahy a články publikoval v Stanislavovských zvestiach, v časopisoch Posol, Duchovný pastier a Kultúra. Člen Katolíckej akadémie a literárnohistorického a filozofického odboru Matice slovenskej. Venoval sa aj kultúrno-historickej práci, dejinám slovenskej kultúry, najmä literatúry a filozofie.