Archeológia

Archeológia (z gr. ἀρχαῖος (archaios) = pradávny; λόγος (logos) = slovo, prejav, systém) je spoločenská veda zaoberajúca sa štúdiom ľudskej minulosti vyhľadávaním, odkrývaním, dokumentáciou, analýzou a interpretáciou artefaktov a ekofaktov, architektúr, ľudských pozostatkov a historického reliéfu.
Cieľom archeológie je dokumentovať a objasňovať pôvod a vývoj ľudskej kultúry, kultúrnej histórie, kultúrnej evolúcie, ľudského správania a skúmať interakciu človeka s jeho prírodným prostredím, ako aj skúmať špecifické sociálne, kultúrne a kultové javy a vzťahy.
Archeológia je jedinou disciplínou s vypracovanou metodológiou, teóriou a terminológiou na získavanie a interpretáciu ľudskej minulosti cez skúmanie materiálnych pozostatkov (artefaktov, ekofaktov). Je tak najvýznamnejšou vedou informujúcou o ľudskej minulosti v obdobiach pred vynájdením písma, pričom v starovekých, stredovekých aj novovekých spoločnostiach disponujúcich písmom výrazne pomáha k dokresleniu širšieho obrazu, prípadne umožňuje sledovať prejavy ľudskej kultúry, ktorým v písomnostiach nie je venovaná pozornosť (každodenný život, odievanie, bývanie, nástroje, výstroj a výzbroj, príprava a spracovávanie potravy, pochovávanie, zásahy do krajiny a zmeny prírodného prostredia, demografia).

Pseudoarcheológia

Pod týmto názvom poznáme široké spektrum aktivít, ktoré sa vyhlasujú za archeológiu, v skutočnosti však porušujú základné vedecké postupy. Siahajú od vymyslených (podvodných) vykopávok resp. prezentácie podvodných nálezov a napodobnenín po prevádzanie rôznych aktivít prehlasovaných za archeológiu, ako je svojvoľná reinterpretácia známych nálezov pomocou fantazijných teórií.
Príkladom takéhoto pseudoarcheológa – aspoň z pohľadu akademických archeológov – je švajčiarsky spisovateľ Erich von Däniken, aj keď treba poznamenať, že centrom väčšiny jeho kníh nie je priamo archeológia, ale skôr história. Jeho kniha Spomienky na budúcnosť (1968), spolu s mnohými ďalšími, prináša teóriu o kontakte starých civilizácií s mimozemšťanmi. Táto teória, ktorá našla mnohých zástancov (napríklad český autor Ludvík Souček, ktorý preložil Dänikenovu knihu Spomienky na budúcnosť) dostala svoje pomenovanie ako paleokontaktná teória.
Zrieknutie sa klasických teórií, manipulácia a nedostatočné dôkazy, obmedzené znalosti pôvodnej problematiky, aplikovanie neprimeraných analógií – to všetko je základ pre vytvárania nových pseudoarcheologických teórií.

Detektory a ničenie archeologických pamiatok

Ničenia a vykrádanie archeologických pamiatok sprevádzalo ľudstvo už od prastarých čias, rozšírené bolo nielen vykrádanie bohatých kráľovských hrobiek, ale aj pravekých hrobov počas bronzovej doby či bohatých mohýl krátko po ich navŕšení. Prvé archeologické výskumy mali často charakter „vykrádačstva“, zaujímavé boli iba predmety z drahých kovov, ostatné predmety ako kosti, keramika či nákresy architektúr boli negované (výskum Heinricha Schliemanna v Tróji). Takýto neetický charakter mali aj mnohé výskumy v kolóniách a krajinách tretieho sveta. Vojnové konflikty predstavovali ďalšiu hrozbu, mnohé padli za obeť počas svetových vojen, bombardovania, zmizli v chaose vojny. Veľké straty predstavovali oba konflikty v Perzskom zálive, v Afganistane vláda Talibanu zničila pamiatku pod ochranou UNESCO aj archeologické múzeum. Mnohé pamiatky padli za obeť náboženskému fanatizmu (nos Veľkej Sfingy v Gíze zničila sekta radikálnych moslimov, rímske a grécke pamiatky boli ničené kresťanmi), iné padli za obeť poverám (mletie egyptských múmií na „liečivý prášok“), veľa pamiatok a archeologických lokalít po celom svete vyrabovali hľadači pokladov, nálezy rozpredali zberateľom.
Využívanie detektora predstavuje veľkú zbraň hľadačov pokladov. Podľa zákona však všetky archeologické nálezy nájdené v zemi patria štátu. Navyše veľké množstvo lokalít má prísnu ochranu, akékoľvek neohlásené zásahy do zeme sú zakázané, stavebné aj hľadačské. Porušovanie ochrany kultúrnych pamiatok a archeologických pamiatok má za následok rabovanie jedinečných predmetov, ktoré sú naším spoločným dedičstvom, takto skončia, často za smiešne sumy, za hranicami štátu. Ohlasovacia povinnosť ukladá každému občanovi ohlásiť archeologický nález na najbližšom Pamiatkovom úrade, prípadne v miestnom múzeu alebo Archeologickému ústavu. Treba zdôrazniť že predmet, ktorý je nájdený detektorom a vybraný zo svojho kontextu sa stáva len zberateľským artefaktom. Presná lokalizácia a identifikácia kontextu (hrob, studňa, chata, náhodný nález) je kľúčom k pochopeniu skutočnej úlohy predmetu, preto použitie detektora predstavuje neodčiniteľnú skazu aj v prípade predania nálezu štátu.