Jicchak Šamir

Mladosť

Šamir sa narodil v Ružanoch v cárskom Rusku (dnešné Bielorusko) Šlomovi a Pnine Jizernickým. Vyštudoval hebrejskú strednú školu v poľskom Białystoku a ako štrnásťročný, v roku 1929, vstúpil do mládežníckeho revizionisticko-sionistického hnutia Bejtar. V roku 1932 sa presťahoval do Varšavy, kde študoval právo na Varšavskej univerzite. Štúdium však ako dvadsaťročný prerušil a v roku 1935 podnikol aliju do britskej mandátnej Palestíny, kde sa zapísal na štúdium na Hebrejskej univerzite v Jeruzaleme (štúdium však nikdy nedokončil). V tom istom roku si zmenil priezvisko na Šamir, čo v hebrejčine významovo znamená trň, osteň či bodliak. Rozhodnutie odísť do Palestíny mu zachránilo život, pretože väčšina jeho rodiny, vrátane rodičov, zahynula v nacistických vyhladzovacích táboroch počas holokaustu.

Začiatky v mandátnej Palestíne

Po príchode do mandátnej Palestíny najprv pracoval ako účtovník a stavebný robotník, ale po arabskom povstaní v roku 1936 sa o rok neskôr rozhodol vstúpiť do podzemnej židovskej vojenskej organizácie revizionistického hnutia – Irgun, známej aj pod akronymom Ecel. Irgun vychádzal ideovo z myšlienok Vladimira Žabotinského zakladateľa hnutia Bejtar, ktorého bol Šamir ešte v Európe členom. Irgun podnikal útoky proti palestínskym Arabom, zároveň však rástol podiel jeho sabotážnych aktivít proti britskej správe. V roku 1940 sa z Irgunu oddelilo tvrdé, radikálne a ultranacionalistické jadro pod vedením Avrahama Sterna, známe ako Lechi, či ako Sternov gang. V tom čase Šamir odišiel z Irgunu a stal sa členom Sternovej skupiny. Dôvodom rozpadu revizionistického hnutia bol odlišný postoj voči Britom za druhej svetovej vojny.

Súkromný život a Mosad

Po zákaze Lechi sa Šamir snažil zostaviť zoskupenie pre prvé parlamentné voľby, zložené z bývalých príslušníkov organizácie, ale jeho snahy nakoniec neboli úspešné. Na zhruba sedem rokov sa stiahol z verejného života a nie príliš úspešne podnikal (okrem iného riadil združenie majiteľov kín). V roku 1955 Šamira naverboval do spravodajskej služby Mosad jej vtedajší riaditeľ Iser Harel. V rámci „politiky kooptácie bývalých disidentov“ chcel využiť skúsenosti ľudí, ktorí sa v priebehu protibritského odboja dostali do kontaktu so spravodajskou činnosťou. Počas svojho pôsobenia v Mosade mal kľúčovú úlohu v operácii s kódovým názvom Damokles . Táto operácia bola reakciou na egyptský raketový program, na ktorom priamo pracovali nemeckí raketoví odborníci, ktorí sa počas druhej svetovej vojny podieľali na nacistickom programe rakiet V-2. Súčasťou operácie Damokles bolo zasielanie listových bômb, únosy a rad „nehôd.“ Šamir v rámci operácie riadil „špeciálne operácie, ktorých súčasťou boli zvyčajne atentáty.“ V rámci misie ho v roku 1965 poslali do Paríža, kde naverboval bývalých členov Lechi, ktorí sa podieľali na rôznych operáciách, vrátane atentátov. V Mosade pôsobil až do roku 1965. Potom sa znova vrátil k súkromnému životu a podnikaniu. Jedinou verejnou aktivitou bola jeho snaha zvýšiť židovskú imigráciu zo Sovietskeho zväzu.

Minister zahraničných vecí

V marci 1980 bol Šamir, po rezignácii Moše Dajana, vymenovaný za ministra zahraničných vecí. Z tejto funkcie bol zodpovedný za implementáciu mierových dohôd dosiahnutých s Egyptom a jeho postoj voči dojednaným dohodám prešiel zmenami. Jedným z cieľov Jicchaka Šamira na čele ministerstva bolo napraviť diplomatické vzťahy s africkými štátmi po jomkipurskej vojne z roku 1973, po ktorej mnoho štátov prerušilo diplomatické styky s Izraelom. Šamir podporoval legislatívu zavedenú na začiatku 80. rokov, na základe ktorej bol formálne zjednotený Jeruzalem (1980) a anektované Golanské výšiny (1981). Podporoval aj vojenskú operáciu s kódovým označením Opera, schválenú Beginom, pri ktorej izraelské letectvo bombardovalo iracký jadrový reaktor Osirak, neďaleko Bagdadu. V roku 1981 sa konali parlamentné voľby, v ktorých znova zvíťazil Likud a Šamir aj po voľbách zostal ministrom zahraničných vecí. Izrael v tom čase zápasil s ekonomickou krízou a rastúcim arabským násilím na Západnom brehu Jordánu, ako aj cezhranične z južného Libanonu, nad ktorým stratila libanonská vláda kontrolu. Z územia ovládnutého OOP bol sever Izraela ostreľovaný a cez hranice boli vysielané teroristické bandy. Izrael sa preto rozhodol rozdrviť palestínskych teroristov a v júni 1982 spustil vojenskú operáciu Mier pre Galileu, viac známu pod označením prvá libanonská vojna.
Udalosti vojny sa zásadne dotkli aj Šamira vo funkcii ministra zahraničných vecí. Izraelskej armáde sa podarilo dosiahnuť odchod OOP z krajiny, avšak proizraelsky zmýšľajúci zvolený libanonský maronitský prezident a vodca kresťanskej Falangy Bašír Džamáíl zahynul pri pumovom atentáte prosýrskeho disidenta. Izraelská armáda následne umožnila falangistom vstúpiť do utečeneckého tábora v Sabre a Šatíle. Izraelci predpokladali, že „kresťanskí falangisti uskutočňujú čistiace operácie, aby sa zbavili podozrelých hniezd palestínskych bojovníkov.“ Namiesto toho falangisti v tábore zmasakrovali niekoľko stoviek palestínskych Arabov. Na nátlak verejnosti za účelom prešetrenia masakru ustanovili Kahanovu vyšetrovaciu komisiu. Jej závery preukázali, že hlavnú vinu na masakre majú jednotky falangistov, izraelskú armádu ale označila za nepriamo zodpovednú. Najhoršie zo správy vyšiel vtedajší minister obrany a neskorší premiér Ariel Šaron, náčelník Generálneho štábu Rafael Ejtan a veliteľ vojenskej rozviedky Jehošua Sagui. Komisia však kritizovala aj Šamira ako ministra zahraničných vecí, za jeho ľahostajnosť a skutočnosť, že neodovzdal informácie získané od ministra komunikácií Mordechaja Ciporiho, ktoré naznačovali, že v tábore prebieha masaker. Reich (1990) k záverom Kahanovej komisie dodáva: „hoci iní boli potrestaní oveľa viac, komisia usúdila, že Šamir pochybil, keď neodovzdal informácie a ťažko jej padne ospravedlniť takéto pohŕdanie informáciami, ktoré získal od člena vlády‘.“ Po vojne riadil rokovania, ktoré viedli v roku 1983 k dohode s Libanonom (následne ju zamietol libanonský parlament).

Volebný pat a ministrom zahraničných vecí

Vo voľbách zvíťazilo s tesným rozdielom zoskupenie Maarach vedené Šimonom Peresom (44 vs. 41 mandátov), výsledok však znamenal volebný pat, keďže ani jeden z najsilnejších subjektov nedokázal zostaviť vládu. Následne, po 39 dňoch rokovaní, kompromisov a ústupkov, bola vytvorená vláda národnej jednoty medzi oboma stranami. Súčasťou koaličnej dohody bol netradičný rotačný systém na poste premiéra, v rámci ktorého mali postupne obaja na obdobie dvoch rokov zastávať post premiéra, kým ten druhý bude vo funkcii ministra zahraničných vecí a úradujúceho premiéra. Najprv sa stal predsedom vlády Peres a Šamir až do októbra 1986 zastával zvyšné dve funkcie. Vláda mala celkom 25 ministrov a 97 poslancov v stodvadsať člennom Knesete. Kvôli jednoduchšiemu rozhodovaniu vytvorili užší kabinet, v ktorom mal Likud aj Maarach po piatich členoch a obe strany tak mali právo veta.
Nová vláda bola v zložitej pozícii, pretože ľavica a pravica vždy zastávali v Izraeli odlišné postoje. Napriek tomu sa však našli témy, na ktorých sa oba subjekty zhodli. Šlo o oblasti, kde panoval široký konsenzus; ukončiť izraelskú prítomnosť v Libanone, bojovať s ekonomickou krízou, pokúsiť sa o mierovú dohodu s Jordánskom a konsolidovať mierovú zmluvu s Egyptom. V rámci koaličnej dohody sa obmedzila výstavba izraelských osád (v prvom roku vlády malo ísť o stavbu 5 až 6 osád). Peres po nástupe do funkcie poveril ministra obrany Jicchaka Rabina, aby vypracoval plán na stiahnutie izraelských vojsk z Libanonu.
V novembri 1984 bola zahájená tajná operácia presťahovania etiópskych židov (známych ako spoločenstvo Beta Jisrael) zo Sudánu po tom, ako v Etiópii v roku 1984 vypukol hladomor. Počas operácie s kódovým názvom Mojžiš od novembra 1984 do januára 1985 prepravili letecky do Izraela okolo 8000 etiópskych Židov.
V januári 1985 vláda schválila trojstupňový plán stiahnutia izraelských vojsk z Libanonu a v lete toho roku boli izraelskí vojaci v jednotlivých etapách sťahovaní do nárazníkovej zóny v prihraničnej oblasti južného Libanonu, kde zostala len časť izraelských síl spolupracujúcich s Juholibanonskou armádou. Vláda bojovala aj s ekonomickou krízou, zadlženou izraelskou ekonomikou a cválajúcou infláciou, ktorá na jar 1985 presahovala 400 %. Na zlom stave ekonomiky sa podpísala predchádzajúca vláda Likudu, ako aj vysoké ceny ropy, poľnohospodárska depresia, nízky dopyt po izraelských poľnohospodárskych produktoch, ale aj veľký armádny rozpočet a budovanie nových osád. Peres v spolupráci s ministrom financií Jicchakom Modaiom zaviedol v júli 1985 úsporný ekonomický balíček, ktorého súčasťou bola 25% devalvácia šekelu a trojročné zmrazenie platov, cien a úrokovej miery. 1. januára 1986 bola zavedená nová mena; izraelský šekel nahradil nový izraelský šekel, pričom pomer novej k starej mene bol 1:1000. Rok po zavedení opatrení sa podarilo infláciu znížiť na 20 %.

Voľby a premiér bez rotácie

Kampani pred voľbami v novembri 1988 sa nevyhla intifáda, obe strany sa v nej však venovali aj zahraničným témam a obe artikulovali svoje postoje k mierovému procesu. Tak ako voľby pred štyrmi rokmi, aj tieto voľby ukázali nejasnú preferenciu volebných elektorátov oboch strán, keď voľby skončili tesným víťazstvom Likudu o jeden poslanecký mandát (40 vs. 39). Naopak malé radikálne strany posilnili v oboch častiach politického spektra. Na volebnom výsledku sa značne podpísala intifáda. Vo voľbách sa totiž stretli populárny Peres (v čase, keď skončilo jeho dvojročné pôsobenie v úrade premiéra dosahovala jeho popularita 80 %) so zástancom tvrdej línie Šamirom. Zároveň sa uplatnila rovnica, podľa ktorej Izraelci chápali boj Arabov za sebaurčenie ako terorizmus, a pravidlo, že s teroristami sa nevyjednáva. Väčšina Izraelcov preto bola podľa Ternera (1991) za to, aby sa „proti bojujúcim Palestíncom postupovalo veľmi tvrdo“ a odmietala rokovania s OOP. Zostavením vlády bol poverený Šamir, ktorý sa najprv pokúšal vytvoriť vládnu koalíciu s pravicovými a náboženskými stranami. Náboženské strany však kládli prehnané požiadavky a tak nakoniec vytvoril koaličnú vládu s Maarachom a náboženskými stranami, avšak už bez rotačného princípu vo funkcii premiéra. Tentoraz však post ministra zahraničných vecí prenechal Moše Arensovi z Likudu a Šimon Peres sa stal ministrom financií. V Izraeli doznievala ekonomická kríza, ktorá však bola stále viditeľná; napríklad v štátnom rozpočte na finančný rok 1988/1989 pripadlo celých 48 % na splatenie dlhov.
Štyri dni po izraelských parlamentných voľbách, 15. novembra 1988, sa konalo mimoriadne zasadanie Palestínskej národnej rady (tzn. najvyššieho palestínskeho zákonodárneho orgánu) v Alžíre, na ktorom predseda OOP Jásir Arafat vyhlásil nezávislosť palestínskeho štátu a uznal rezolúciu Rady bezpečnosti OSN č. 242 a 338. Celý rad štátov sveta, vrátane Česko-Slovenska, nezávislosť uznali. Arafat sa zriekol terorizmu a Palestínska národná rada uznala existenciu Izraela a rezolúciu Valného zhromaždenia OSN č. 181 z roku 1947, ktorá rozdeľovala mandátnu Palestínu na židovský a arabský štát. V reakcii na to Šamir v máji 1989 navrhol konanie slobodných volieb na Izraelom obsadených územiach (Západnom brehu a v Pásme Gazy), „aby pre dojednanie mierového riešenia získal palestínskeho partnera.“ Šamirova iniciatíva vzbudila ohlas v Spojených štátoch, aj v Egypte a obidva štáty vypracovali návrh na konanie medzinárodnej konferencie, ktorú však Šamir z princípu odmietal už od Londýnskej dohody dojednanej Peresom.

Pád vlády, alija a vojna v Zálive

Šamirova neústupnosť a vnútrovládny problém viedli Peresa v roku 1990 k zvrhnutiu vlády a postupu, ktorý jeho stranícky kolega a dlhoročný rival Jicchak Rabin označil ako „odporne páchnuci manéver“ (celá aféra získala názov špinavý trik). Šamir totiž stále odmietal návrhy na konanie medzinárodnej konferencie. Peres preto uzavrel, prostredníctvom svojho chránenca Chajima Ramona, tajnú dohodu s Arje Derim a jeho stranou Šas o politickej aliancii. Následne dal Šamirovi ultimátum, podľa ktorého labouristi opustia vládu, ak Šamir nebude súhlasiť s návrhom amerického ministra zahraničných vecí Jamesa Bakera na konanie mierovej konferencie. V reakcii na ultimátum prepustil Šamir Peresa z vlády a 15. marca toho roku podali všetci labouristickí ministri demisiu. V ten istý deň sa uskutočnilo hlasovanie o nedôvere vláde a vďaka piatim poslancom strany Šas, ktorí sa hlasovania zdržali, Šamirova vláda padla. Stala sa tak prvou izraelskou vládou, ktorej bola vyslovená nedôvera (pomerom 60 ku 55). Následne prezident Herzog poveril Peresa zostavením vlády a začal rokovať s malými a náboženskými stranami. Strana Šas a Degel ha-Tora však Peresovi po niekoľkých dňoch podporu stiahli a on tak disponoval len 60 hlasmi, čo nestačilo na vyslovenie dôvery vláde. Rozhodujúceho poslanca nakoniec Peres získal, keď Avraham Šarir opustil Likud. Peres mohol oznámiť, že disponuje tesnou väčšinou a zostavil vládu, s ktorou predstúpi pred parlament. Hlasovanie o dôvere vlády bolo naplánované na 11. apríla, keď mal Peres predstaviť vládny program a jednotlivých ministrov. Na poslednú chvíľu však dvaja poslanci za stranu Agudat Jisrael nedorazili po nariadení svojho duchovného vodcu rabiho Menachema Mendela Schneersona, aby nepodporovali akékoľvek územné ústupky. Peres potom požiadal prezidenta o predlženie lehoty na zostavenie vlády, nakoniec sa ale vzdal poverenia. Získal ho Šamir, ktorému sa podarilo zostaviť čisto pravicovú vládu s náboženskými stranami s tesnou väčšinou v Knesete, ktorá získala dôveru 11. júna.
S nástupom Michaila Gorbačova na čelo Sovietskeho zväzu prišlo postupné spoločenské uvoľňovanie a liberalizácia. Už od roku 1987 dostala časť sovietskych Židov povolenie vysťahovať sa a každý rok sa stanovená kvóta zvyšovala. Na konci 80. a začiatkom 90. rokov začala masová migrácia do Spojených štátov, ale aj do Izraela. Len v roku 1990 prišlo do Izraela 181 751 Židov. Nasledujúci rok dosiahla imigračná vlna 450 tisíc sovietskych Židov. Každý ďalší rok pribúdalo niekoľko desiatok tisíc (do roku 1997 prišlo do Izraela okolo 700 tisíc Židov z krajín bývalého ZSSR). S absorpciou tak veľkého počtu ľudí boli spojené najrôznejšie problémy, od finančných, cez štruktúru zamestnanosti, rast nezamestnanosti, ubytovanie a jazyk. Dôsledkom príchodu enormného množstva nových obyvateľov požiadal Izrael Spojené štáty v lete 1990 o poskytnutie záruk na pôžičku vo výške 10 miliárd dolárov. Americká administratíva George H. W. Busha však žiadosť odmietla, pretože sa obávala, že by sa peniaze využili na usídlenie nových imigrantov na Západnom brehu.
V priebehu absorpcie nových prisťahovalcov a rokovaní o zárukách na pôžičku Izrael zasiahla vojna, ktorej sa nezúčastnil. V auguste 1990 iracký diktátor Saddám Husajn zaútočil a obsadil susedný Kuvajt. Proti Husajnovi vznikla medzinárodná koalícia 28 štátov, ktoré so súhlasom OSN hodlali Kuvajt oslobodiť. Hromadenie spojeneckých armád však Saddáma nezastrašilo a namiesto toho sa pokúsil alianciu rozdeliť hrozbami napadnutia Izraela svojimi balistickými strelami a letectvom. V prípade izraelskej odvety by totiž arabské štáty zrejme spojeneckú alianciu opustili. Spojené štáty preto žiadali Izrael, aby v žiadnom prípade nereagoval. V rámci Husajnovho zastrašenia „začala izraelská vláda hmlisto naznačovať možnú jadrovú odvetu.“ Zároveň Spojené štáty v Izraeli rozmiestili protiraketové batérie Patriot s americkou obsluhou (prvý raz v dejinách Izraela na jeho územie vstúpil americký vojak v aktívnej službe) a Izraelu za jeho neútočenie prisľúbili „podstatnú finančnú pomoc na opravy a obnovu.“ Ako reakcia na Husajnove hrozby sa v Izraeli začali distribuovať ochranné masky, utesňovali sa okná a vykonávali úpravy pre prípadné napadnutie. 16. januára 1991 zahájili spojenci operáciu Púštna búrka a už o dva dni neskôr dopadli na Tel Aviv prvé iracké rakety typu Scud. Do konca februára na územie Izraela dopadlo celkom 39 rakiet, najmä do husto obývaného okolia Tel Avivu. Všetky rakety, ktoré Izrael zasiahli boli konvenčné a Husajn nakoniec nepoužil chemické zbrane, ako sa Izrael obával. Táto vojna bola historicky jediná, ktorá Izrael zasiahla a v ktorej Izrael zostal pasívny.
Po skončení prvej časti operácie Púštna búrka, v čase, keď už prebiehali pozemné boje a Izrael neohrozovali rakety, Šamirova vláda dúfala, že Spojené štáty konečne poskytnú záruky na pôžičku vo výške 10 miliárd dolárov, a to v rámci morálneho záväzku voči Izraelu, ktorý zostal celý čas pasívny. Tento predpoklad však vyvolal v Spojených štátoch veľkú nevôľu a prezident Bush izraelskú žiadosť znovu odmietol. Namiesto toho Spojené štáty poskytli Izraelu kompenzácie priamo určené na opravu poničených miest a pomohli s ďalšou fázou záchrany etiópskeho Židovstva, keďže v máji 1991 sa zhoršila situácia v Etiópii v dôsledku blížiaceho sa konfliktu medzi vládou Mengistu Haile Mariama a opozičnými povstalcami. Spojené štáty pomohli Izraelu s tlakom na Mengistov režim a nakoniec bolo v máji 1991 pri izraelskej vojenskej operácii Šalamún letecky v priebehu dvoch dní prepravených 14 400 etiópskych Židov.

Mierová konferencia

Po porážke Saddáma Husajna prebiehali od jari 1991 rokovania amerického ministra zahraničných vecí Jamese Bakera so štátmi Blízkeho východu a po naliehaní všetky štáty súhlasili, že sa zúčastnia na medzinárodnej konferencii. Šamir sprvu odmietal zúčastniť sa na Madridskej mierovej konferencii, nakoniec však prijal ponuku, pretože dúfal, že Sýria sa konferencie nezúčastni. Keď však Sýria súhlasila s účasťou, už nemohol cúvnuť. Podmienkou však bolo, aby na konferencii nebola prítomná OOP. Palestínska delegácia (bez OOP) bola na konferencii v rámci jordánskej delegácie. Madridská konferencia začala za účasti ZSSR, USA, Jordánska, Libanonu, Sýrie a Izraela, 1. novembra 1991 v Palacio Parcen v Madride. V januári 1992 prebiehali multilaterálne rokovania v Moskve na tému ekonomického rozvoja, životného prostredia, vody a utečencov. Medzi Izraelcami a Palestíncami sa uskutočnilo celkom desať kôl rokovaní, avšak bez akéhokoľvek prelomu. Hlavným problémom boli izraelské osady na obsadených územiach. Ďalším problémom bola platnosť izraelského zákona, ktorý zakazoval priamy kontakt izraelských občanov s príslušníkmi OOP. Táto mierová konferencia však odštartovala sériu priamych schôdzok medzi Izraelcami a Arabmi, ktoré sa v roku 1992 uskutočňovali v rôznych mestách po celom svete.
Začiatkom roku 1992 prebehla v Izraeli vnútorná politická kríza. Šamirova koalícia sa rozpadla, keď strany Techija a Moledet vystúpili z vlády, na protest proti Šamirovej zdanlivej ochote rokovať o palestínskej autonómii. Šamir bol preto nútený vypísať predčasné voľby o 5 mesiacov skôr oproti pôvodnému termínu. V predvolebnom boji použil nebezpečnú taktiku tvrdých postupov, pri ktorej viac ako na Stranu práce, útočil na americkú administratívu, ktorú obvinil, že podkopáva izraelskú bezpečnosť a ekonomiku.

Volebná porážka a dôchodok

Po konferencii vyzval minister vlády Ariel Šaron Šamira na súboj o funkciu predsedu a v Likude sa tak konali vnútrostranícke voľby, ktoré mali rozhodnúť o tom, kto povedie stranu do volieb v júni 1992. Okrem dvoch spomínaných kandidátov sa volieb zúčastnil aj David Levy. Z primárok však vzišiel víťazne Šamir so ziskom 42 % hlasov (Levy získal 31 % a Šaron 21 %). Napriek tomu bol Likud na rozdiel od Strany práce vnútorne rozdelený, čo mu vo voľbách uškodilo.
V parlamentných voľbách porazil Jicchak Rabin zo Strany práce (predtým Maarach) Šamirov Likud. Po volebnej prehre Šamir vyhlásil, že ústupky z Madridskej konferencie nikdy nemyslel vážne, a že svojou účasťou na konferencii chcel „len získať čas.“ Volebná porážka mala celý rad príčin. Šlo o ekonomické dôvody – takmer 18 % populácie bolo pod hranicou chudoby (náhly prudký príliv imigrantov), ale aj o dôvody súvisiace s novými imigrantmi (zanedbávanie bytových a zamestnaneckých podmienok imigrantov na úkor výstavby osád na Západnom brehu). Potvrdzuje to aj Freedman (1993), ktorý pripisuje porážku Likudu čiastočne aj neúspechu Šamirovej vlády poskytnúť novým sovietskym prisťahovalcom vhodné ubytovanie a zamestnanie. Až po víťazstve Jicchaka Rabina a záväzku k odklonu od Šamirovho teritorializmu, prisľúbili Spojené štáty Izraelu záruku na desať miliardovú pôžičku.
Šamir v marci 1993 rezignoval na post predsedu Likudu, ale ponechal si poslanecký mandát, ktorý vykonával až do volieb v roku 1996. Často kritizoval svojho nástupcu vo vedení strany Benjamina Netanjahua za to, že je príliš nerozhodný v rokovaní s Arabmi. Šamir zašiel tak ďaleko, že v roku 1998 odišiel z Likudu a podporil odštiepeneckú frakciu Likudu a novú pravicovú stranu Benny Begina, Cherut - Národné hnutie, ktorá sa zúčastnila spoločne s Národnou jednotou volieb v roku 1999. Po Netanjahuovej porážke sa Šamir vrátil do Likudu a podporoval Ariela Šarona v premiérskych voľbách v roku 2001. Po tomto roku prestal dávať verejné vyhlásenia.
Šamirovo meno sa znovu objavilo v izraelskej tlači v roku 2004, keď úrady zamietli žiadosť jeho rodiny o zvláštne štátne financovanie jeho hospitalizácie v ošetrovateľskom dome Queen Juliana. Predstavitelia ministerstva financií sa obávali, že by vznikol precedens, ktorý by mohol následne vážne zaťažiť izraelskú ekonomiku. Navrhli, aby sa na liečbu použila Šamirova štátna penzia. Jeho manželka Šulamit zomrela 29. júla 2011 vo veku 88 rokov.

Smrť a odkaz

Jicchak Šamir zomrel 30. júna 2012 v opatrovateľskom dome Bejt Juliana v meste Herzlija. Štátny pohreb sa konal na Har Herzl v Jeruzaleme 2. júla 2012. Predseda vlády štátu Izrael Benjamin Netanjahu v smútočnom príhovore ocenil jeho zásadový postoj vo veci národných záujmov izraelského národa, aliju etiópskych Židov, diplomatické schopnosti, ktoré mu umožnili nadviazať diplomatické styky s Čínou, Sovietskym zväzom a Indiou a účasť na Konferencii v Madride. Rovnako ocenil, že Šamir neodpovedal na útok Iraku na Izrael v rámci Vojny v Zálive a diplomatickú ofenzívu voči Spojeným štátom, vďaka ktorej vojna skončila skôr, než do nej vstúpil Izrael. Šamirove zásadové postoje ocenil aj predseda Knesetu Reuven Rivlin a zmierlivú pochvalnú reč predniesol aj celoživotný Šamirov ideový odporca, prezident štátu Izrael Šimon Peres. Satirická skupina Latma si pripomenula pamiatku Jicchaka Šamira krátkym filmom.
Vo voľbách v roku 2013 bol jeho syn Jair Šamir zvolený do Knesetu za alianciu Likud Jisrael bejtejnu.

Ocenenie

V roku 2001 Šamirovi udelili Izraelskú cenu za celoživotný prínos a zvláštny príspevok spoločnosti a Štátu Izrael. Cena sa udeľuje od roku 1953 a patrí medzi najvyššie izraelské štátne vyznamenania. V roku 2005 bol v internetovej súťaži 200 najväčších Izraelcov denníka Ynet zvolený za 29. najväčšieho Izraelca všetkých čias.