Slovakizácia

Slovakizácia (iné názvy: slovakizovanie, poslovenčovanie, poslovenčenie) je proces charakterizovaný snahou o ovládnutie sociálno-ekonomického života Slovenska Slovákmi. K masívnej kampani za slovakizáciu a jej realizácii došlo po získaní autonómie pre Slovenskú krajinu 6. októbra 1938 a najmä po vzniku Slovenského štátu 14. marca 1939. Počas trvania Slovenského štátu (resp. Slovenskej republiky) boli terčom slovakizácie predovšetkým Česi, ktorí spravidla zastávali riadiace funkcie v hospodárstve, a Židia, ktorí ovládali značné finančné zdroje.

Po vyhlásení autonómie Slovenska (6. október 1938 – 14. marec 1939)

Protičeské nálady v spoločnosti prepukli už po vyhlásení autonómie 6. októbra 1938. Išlo o výsledok propagandistickej kampane Hlinkovej slovenskej ľudovej strany, najmä jej radikálnych elementov, ktoré sa pokúšali takto získať podporu jednoduchého slovenského obyvateľstva, aktivizovať ich pre svoje snahy získať pracovné miesta po Čechoch pre slovenských odborníkov (naproti tomu v prípade Židov išlo o majetok). Už pri vyhlásení autonómie Jozef Tiso vo svojom verejnom prejave naznačil: „Sľubujeme, že nezostane ani jeden Čech na Slovensku proti vôli slovenského národa“. 23. decembra 1938 došlo k dohode medzi vládou Slovenskej krajiny a ústrednou česko-slovenskou vládou v Prahe o odvolaní deviatich tisícov českých štátnych zamestnancov zo Slovenska a slovenských zamestnancov z českých krajín, dokonca aj zo súkromných povolaní. Táto dohoda nepredstavovala demokratické riešenie slovensko-českých vzťahov a bola poznačená nedocenením a prejavmi nevďaku za vykonanú prácu českých zamestnancov, pedagógov a najmä vedcov, ktorí po vzniku Československa položili základy profesionálneho vedeckého výskumu na Slovensku, osobitne na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Českí úradníci, pedagógovia, vedci, četníci a vojenskí dôstojníci suplovali deficit kvalifikovanej pracovnej sily na Slovensku po októbri 1918, pričom najmä pedagógovia prispeli k nárastu slovenskej inteligencie a vrstvy odborných pracovníkov. V atmosfére stupňujúcich sa protičeských nálad viacerí českí zamestnanci napokon sami požiadali o preloženie do českých krajín. Napriek spomenutej dohode protičeská kampaň neprestávala. Napr. ľudácke noviny [[Gardista (noviny)|Gardista]] ešte 4. februára 1939 písali: „Česi si obsadili každé najlepšie miesto, aby mohli vládnuť na stratu Slovákom a proti záujmom Slovenskej krajiny. Vidíme ich nielen v mestách, ale aj vo väčšine západoslovenských dediniek. Vidíme ich v okresných, súdnych a finančných inštitúciach, v lesníctve, vidíme ich na pošte, železnici, četníctve, v armáde a polícii.“ 
Protičeská kampaň mala však negatívne dopady aj na Slovákov, ako to ukazuje správa četníckeho veliteľstva pre Ministerstvo vnútra Slovenskej krajiny v Bratislave, v ktorej sa četníctvo sťažuje, že „agitácia proti četníkom českej národnosti prispieva k oslabeniu našej autority. Typické je, že teraz aj slovenskí intelektuáli majú negatívnu náladu. Dôsledky agitácie: negatívum smeruje nielen proti četníkom českej národnosti, ale aj proti slovenskej“. Dôsledky odsunu a odchodu českých zamestnancov sa prejavili v poklese záujmu českého kapitálu o investície na Slovensku, v obmedzení cestovného ruchu a v oslabovaní intelektuálneho potenciálu Slovenska.

Po vzniku Slovenského štátu (14. marec 1939 – 8. máj 1945)

Voči príslušníkom českej národnosti, ktorí po vzniku Slovenského štátu ostali na Slovensku kvôli pracovnému zaradeniu alebo z dôvodu, že tu žili v zmiešaných česko-slovenských alebo česko-nemeckých manželstvách, pociťovali slovenského štátne orgány nedôveru. Oficiálnou propagandou boli príležitostne obviňovaní z nelojálnosti či nepriateľstva voči Slovenskej republike, zo sympatií k Československu a k jej politickému režimu, teda najmä čechoslovakizmu. Čechom hrozilo násilné vysťahovanie do sociálne a politicky nepriaznivejších pomerov pod nemeckou okupáciou v Protektoráte Čechy a Morava, ich vysťahovaniu ale bránilo ich nenahraditeľné zastúpenie ako kvalifikovanej pracovnej sily v hospodárstve, najmä v zbrojnom priemysle a iných strategických priemyselných odvetviach. Napokon už pri ozbrojenom konflikte s Maďarskom, ktorý prepukol 23. marca 1939 (nevhodne označovaný ako Malá vojna) sa ukázalo, že armáda novozaloženého štátu mala nedostatok dôstojníkov a mužstva a preto musela využiť aj služby českých dôstojníkov.
Po vzniku Slovenského štátu sa veľká pozornosť predstaviteľov režimu  koncentrovala na český kapitál v pobočkách česko-slovenkých bánk a ich koncernových podnikov na Slovensku. Snaha slovenských finančných kruhov bola výrazne marená Nemeckom, ktoré po obsadení zvyšku Česko-slovenskej republiky a ustanovení Protektorátu Čechy a Morava ovládlo pražské centrály bývalých česko-slovenských bánk a finančných ústavov. Nemecké koncerny napokon ovládli väčšinu akciového kapitálu. Podiel nemeckého akciového kapitálu vo výrobe, doprave a obchode na Slovensku stúpol z 0,2 % na 62 %, zatiaľ čo v prípade slovenského nastalo navýšenie len z 15 % na 18 %. Ambície slovenskej finančníckej a podnikateľskej vrstvy naklonenej ľudáckemu režimu na získanie pôvodne českého kapitálu sa teda nenaplnili a teda nenaplnili sa ani heslá ľudáckej propagandy o vytvorení silnej slovenskej strednej vrstvy, ktorá sa mala stať oporou pre mladý štát.
Napriek tomu, že Česi boli treťou najzastúpenejšou národnostnou menšinou v štáte (podľa sčítania ľudu z roku 1940 na Slovensku žilo 17 433 obyvateľov českej národnosti, čo činilo 0,66 % populácie nemali ani len symbolickú politickú reprezentáciu, ani sa nezdružovali v žiadnych spolkoch pôsobiacich na národnostnej báze. Tento stav existoval aj pričinením Nemecka, ktoré nedovolili vytváranie samostatných českých organizácií na území svojho satelitného štátu.

Po vyhlásení autonómie Slovenska (6. október 1938 – 14. marec 1939)

Po vyhlásení autonómie došlo aj k narastaniu antisemitizmu, ktorý nepodporovali len radikálne kruhy z Hlinkovej slovenskej ľudovej strany, ale aj niektorí reprezentanti Slovenskej národnej strany. V propagandistickej kampani sa židovská komunita (koncom roka 1938 z národnostného hľadiska okolo 29 000, z konfesionálneho hľadiska cca 85 000 obyvateľov Slovenskej krajiny) označovala za potencionálneho protivníka nového režimu, ktorý hmotne „okrádal a okráda“ slovenskú spoločnosť. Udieranie na primitívne emócie malo ohlas v časti slovenskej spoločnosti, ktorá protžidovskú kampaň vnímala ako útok proti zbohatlíkom, za ktorých pokladali židovských obchodníkov, živnostníkov, ale aj tzv. politických zbohatlíkov (exponenti režimu prvej republiky). Politizujúce sa duchovenstvo posúvalo kampaň do konfesionálnej roviny a radikálna ľudácka propagandistická akcia, organizovaná najmä Hlinkovou gardou, sa stupňovala tvrdením o „židoboľševickom ovládnutí sveta“. V protižidovskej kampani sa tak zmiešaval antisemitizmus, protiateistické emócie, kritika boľševizmu a tzv. židoboľševizmu, čo navyše posúvalo interpretáciu zahraničnopolitických problémov do ideologickej roviny a miatlo či priam manipulovalo verejnú mienku.
Po prvej viedenskej arbitráži z 2. novembra 1938, na základe ktorej malo Slovensko Maďarsku z pôvodne požadovaných 12 127 km² prihraničný pás územia s rozlohou 10 390 km², na ktorom žilo 854 218 obyvateľov (58,5 % z nich bolo maďarskej národnosti), vykonávala vláda Slovenskej krajiny opatrenia organizovane presunúť židovské obyvateľstvo bez domovskej príslušnosti na územie, ktoré malo pripadnúť Maďarsku. Tieto prvé násilné presuny Židov sa nestretli s pochopením maďarskej vlády a Adolf Hitler ich prijal s pobavením.