Death growl

Technika

Pri growlingu možno použiť rôzne hlasové efekty, avšak zvyčajne sa používajú len kvôli vylepšeniu účinku spevu, a nie na jeho samotné vytvorenie. Hlasové efekty sa celkovo používajú len zriedkakedy. Učitelia spevu vyučujú rôzne techniky, avšak dlhodobé využívanie tohto spevu si môže napriek tomu vybrať svoju daň. Najznámejšou učiteľkou tohto typu spevu je Melissa Cross. Rôznymi technikami sa snažia speváci predísť zdravotným následkom, ale úplne eliminovať riziko sa nedá. Klinika Radboudskej Univerzity v Nijmegen v Holandsku v júni 2007 uviedla, že kvôli zvýšenej obľúbenosti growlingu v oblasti, musela liečiť niekoľko pacientov kvôli opuchom a polypom na hlasivkách.

Predchodcovia growlingu

Používanie „chrochtania“, „ohavného“ spevu, na vyjadrenie zlomyseľnosti, možno v rockovej hudbe vystopovať prinajmenšom do roku 1956, kedy Screamin’ Jay Hawkins vo svojej piesni „Put a Spell on You“ spieva omnoho nižšie a hrubšie než bolo dovtedy zvykom. Síce zo žartu, ale do mikrofónu si „zachrochtali“ aj legendárni The Who – komediálna pieseň „Boris the Spider“ obsahuje hlboké hrdelné chrochtanie basgitaristu Johna Entwistla, ktoré možno ovplyvnilo moderných deathmetalových spevákov.
Treba sa tiež zmieniť o piesni „21st Century Schizoid Man“ (1969) od skupiny King Crimson, ktorá je známa silne skreslenými vokálmi Grega Lakea. Skladby „Iron Man“ od Black Sabbath a „One of These Days“ od Pink Floyd obsahujú krátke pasáže zlovestných vrčivých, nízkych vokálov (v oboch prípadoch boli upravené v štúdiu) na pozadí tvrdých rockových riffov. Medzi ďalšie príklady možno zaradiť škreky Rogera Watersa v niektorých piesňach Pink Floyd, napríklad v „Candy and a Currant Bun“ (1967), „Careful with That Axe, Eugene“ (1968) a na začiatku „Another Brick in the Wall (part 2)“. Punkrockové skupiny ako The Clash a Stiff Little Fingers pravidelne používali drsne znejúce vokály, avšak od súčasného deathmetalového „bľabotania“ to malo ďaleko.

Počiatky v heavy metale

Growling vo forme ako poznáme dnes sa objavil približne v dobe príchodu death metalu, a preto je ťažké presne určiť niekoho konkrétneho ako objaviteľa tejto techniky. Najpravdepodobnejšie je, že štýl postupne vyvinuli rôzni speváci. Za priekopnícku býva označovaná skupina Death (a jej predchodca Mantas) a jej dvaja speváci – najskôr Kam Lee a neskôr Chuck Schuldiner (aj keď Schuldiner neskôr prešiel na jačanie vo vyšších výškach). Medzi prvé kapely používajúce growling býva tiež zaraďovaná skupina Possessed, a taktiež skupiny Necrophagia a Master. Približne v tom istom čase skupiny ako Hellhammer, s Tomom G. Warriorom na poste speváka, a veľmi vplyvní Massacre, takisto používali istý typ growlu. Koncom 80. rokov vokalisti britskej grindcoreovej kapely Napalm Death— postupne Nic Bullen, Lee Dorrian a Mark „Barney“ Greeway – ďalej rozvinuli tento štýl pridaním agresívnejších a hlbších hrdelných prvkov, spolu s rýchlejším prednesom textov. Ďalším spevákom, ktorý doviedol deathmetalový a grindcoreový spev, svojím postupne stále hlbším hlasom, do dnešnej podoby je Chris Barnes, pôvodný spevák Cannibal Corpse. Vo videobiografii skupiny tvrdí, že chcel spievať vysoko ako Rob Halford, ale jeho hlas bol príliš nízko položený. Prišiel teda so spevom, temným a veľmi nízkym chrochtaním, ktorý sa stal jeho poznávacím znamením.