Arménska genocída

Arménska genocída je súhrnné označenie pre systematické vyvražďovanie približne 1,5 milióna etnických Arménov Turkami medzi rokmi 1915 až 1918, počas prvej svetovej vojny. Podľa niektorých názorov ide o prvú jednoznačne historicky zdokumentovanú genocídu v dejinách. Podobné genocídy Turci na miestnom obyvateľstve v tomto období spáchali i na území dnešného Grécka a Iránu. 24. apríl, teda deň, v ktorý sa odohrala prvá významná udalosť genocídy (Červená nedeľa), je vo viacerých krajinách sveta každoročne pripomínaný ako pamätný deň arménskej genocídy.

Predohra

Berlínskou zmluvou z roku 1878 sa stalo Arménsko súčasťou európskych záujmov a zámienkou pre humanitárnu intervenciu. Osmanská ríša behom celého 19. storočia strácala európske územia v dnešnom Srbsku, Moldavsku, Rumunsku i Grécku a turecký sultán Abdülhamid II. sa tak začal obávať straty vplyvu nad ďalším územím. Zo svojho sídla v európskej Anatólii sa tak Arménom i európskym mocnostiam rozhodol pohroziť tým, že počas rokov 1895 a 1896 nechal vyvraždiť 80 až 300 tisíc Arménov (tzv. Hamídijské masakry), čim v podstate započal sériu genocíd. Po týchto udalostiach začali silnieť arménske odbojové hnutia, rovnako s nimi však i nenávisť osmanských Turkov. V roku 1909 sa odohrala ďalšia masakra v Kilíkii, kde bolo zabitých 30 tisíc Arménov. Jej iniciátorom bola turecká strana Jednota a pokrok (tzv. mladoturci).

Vplyv balkánskych vojen

V roku 1912 vypukla Prvá balkánska vojna, ktorá skončila porážkou Osmanskej ríše. V jej dôsledku stratila krajina 85 percent svojich európskych území. Mnohí obyvatelia ríše chápali porážku ako „Alahov trest spoločnosti, ktorá nedokázala držať spolu“. Turecké národné hnutie postupne začalo v Anatólii vidieť svoje posledné útočisko. S tým, že arménska populácia tvorila v tejto oblasti významnú menšinu, vo svojich plánoch počítali aj Traja pašovia (trojica tvorená predsedom vlády a ministrom vnútra Talatom, ministrom námorníctva Ďžamalom a ministrom vojny Enverom), ktorí samotnú arménsku genocídu napokon uskutočnili.
Významným dôsledkom balkánskych vojen bolo masové vyhnanie moslimov z Balkánu. V skutočnosti boli už od polovice 19. storočia v dôsledku rusko-tureckých vojen a balkánskych konfliktov vyhostení alebo iným spôsobom prinútení k odchodu z Kaukazu a Balkánu státisíce moslimov, vrátane Turkov. Moslimská spoločnosť v ríši bola prílivom týchto utečencov rozzúrená. Jeden z konštantínopolských denníkov vyjadril náladu tejto doby: „Toto nech je varovaním... Nerobte si pohodlie! Nenechajte svoju krv vychladnúť, dokým sa nepomstíte.“ Až 850 tisíc z týchto utečencov sa usadilo v oblastiach, kde už v rokoch 1878 až 1904 prišli a usadili sa Arméni. Utečenci len s nevôľou prijímali status ich pomerne dobre zabezpečených susedov a, ako poznamenal historik Taner Akçam i ďalší, títo utečenci neskôr zohrali pri vraždení Arménov a zaberaní ich majetku počas genocídy kľúčovú úlohu.

Genocída

2. novembra 1914 sa Osmanská ríša zapojila do prvej svetovej vojny na strane centrálnych mocností (tzv. Trojspolku). Krátko na to v januári 1915 sa turecká Tretia armáda stretla s ruskými vojskami na arménskom území a v bitke pri Sarikamiši bola porazená. Arméni boli neoprávnene obvinení z toho, že boli príčinou tureckej porážky. Vládna strana Jednota a pokrok začala pripravovať genocídy, akú si Arménsko, ani žiadne iné okolité krajiny nepamätali. Z bývalých kriminálnikov boli vytvorené vojenské oddiely, tzv. čete. Tieto komandá od mája 1915 deportovali Arménov z východných provincií smerom ku koncentračným táborom v meste Aleppo. Väčšina z nich tento transport pre drastické podmienky, ktoré panovali (hlad, smäd, choroby), neprežila. Tí, ktorí mali väčšie predpoklady k prežitiu (mladí muži), boli odvedení a popravení. Významní ľudia boli popravení ešte pred vydaním príkazu k deportácii. Tí, ktorí prežili presun do Aleppa, boli v ďalšej etape poslaní cez Sýrsku púšť do tábora Dajr az-Zaur v Mezopotámii a ak prežili i to, boli vyhnaní do púšte alebo upálení zaživa. V Dajr az-Zaur bol na pamiatku obetiam genocídy postavený kresťanský pamätník. V septembri 2014 bol tento pamätník zničený radikálnymi moslimskými stúpencami Islamského štátu.
Iba malej časti sa podarilo vyhladzovaniu uniknúť. Boli to hlavne obyvatelia provincie Van a tí, ktorí utiekli počas transportu do Konštantínopolu. Svoje útočisko našli v Egypte, Sýrii alebo na Cypre. Zachránených bolo asi 600 tisíc ľudí. Už v dobe organizácie vyvražďovania sa mnoho významných verejných činiteľov, diplomatov (americký a nemecký veľvyslanec v Turecku Henry Morgenthau, resp. Paul Wolff Metternich) a duchovných (nemecký kňaz Johannes Lepsius) pokúsilo poukázať na udalosti, ktoré sa v tej dobe v Osmanskej ríši diali, ale bez výsledkov.

Operácia Nemesis

Nemožnosť dovolať sa spravodlivosti na medzinárodnej úrovni pre vinníkov masakry arménskeho a poťažmo kresťanského obyvateľstva zapríčinila vznik rôznych skupín volajúcich po spravodlivosti v rámci arménskych možností. Na základe týchto okolností tak vznikol po skončení prvej svetovej vojny arménsky plán uskutočniť odvetnú akciu, ktorá získala názov Nemesis. V rámci operácie Nemesis boli hlavní strojcovia genocídy za svoj podiel postupne likvidovaní prostredníctvom série atentátov.

Súčasný pohľad

Turecko, islamská krajina a Arménsko majú na udalosti zásadne odlišné pohľady. Predstavitelia Arménska trvajú na tom, že išlo o genocídu, počet zabitých odhadujú na 1 až 2 milióny a od Turecka žiadajú odškodnenie a poučenie sa z udalostí do budúcnosti. Predstavitelia Turecka vnímajú genocídu ako smrť niekoľkých stotisícov ľudí oboch národností v dôsledku zmätkov spôsobených nutnosťou rýchlo riešiť problém kolaborácie Arménov. Oba národy si väčšinovo stoja za názormi svojich štátnych predstaviteľov. Genocída je medzinárodne uznaná v Arménsku, Rusku, Kanade, Francúzsku, Švédsku, Litve, Poľsku, Nemecku, Rakúsku, Luxembursku, Švajčiarsku, Belgicku, Holandsku, Taliansku, Vatikáne, Grécku, Bulharsku, Cypre, Libanone, Argentíne, Brazílii, Čile, Paraguaji, Uruguaji, Venezuele, Bolívii, Česku a Slovensku.
Prvou krajinou, ktorá uznala genocídu bol Uruguaj. Česko oficiálne uznalo genocídu Arménov v apríli 2017. Spolkový snem SRN prijal 2. júna 2016 rezolúciu, ktorou boli udalosti v Osmanskej ríši označené za genocídu. Na Slovensku je v ako prvej krajine EÚ popieranie genocídy Arménov trestným činom s odňatím slobody až na 5 rokov. V niektorých štátoch, predovšetkým USA, sa ohľadom jej uznania vedú tradičné spory. Vlády USA a Spojeného kráľovstva odmietajú uznať masakry Arménov za genocídu, predovšetkým s ohľadom na Turecko ako významného člena NATO a regionálneho spojenca. Žiadna z ústredných islamských krajín, ani Izrael genocídu Arménov neuznávajú.

Pamätný deň arménskej genocídy

24. apríla sa každoročne pripomína začiatok arménskej genocídy z roku 1915, kedy bolo do zadržiavacieho tábora odvedených okolo 250 arménskych intelektuálov. Ministerstvo vnútra vtedy nariadilo zatknúť všetkých arménskych politických a regionálnych vodcov podozrívých z protištátnej alebo nacionalistickej činnosti. Len v Konštantínopole bolo behom nasledujúcich niekoľko týždňov zadržaných a popravených 2 345 Arménov. Veľká časť z nich neboli nacionalisti, ani neboli nijakým spôsobom prepojení s politikou. Nikto z nich nebol súdený pre vojnové ani iné zločiny a absolútna väčšina z nich neprežila.
V Arménsku je tento deň štátnym sviatkom. Prvú pripomienku organizovala skupina preživších genocídy a konala sa v Konštantínopole v roku 1919 v miestnom arménskom kostole sv. Trojice. V Jerevane navštevujú k pripomienke 24. apríla desaťtisíce ľudí večný plameň pri pamätníku genocídy, na vrchole arménskej hory Cicernakaberd. Táto udalosť bola historikmi popísaná ako dekapitácia, ktorá mala arménske obyvateľstvo zbaviť vedenia a šance na odpor.

Obraz v umení

O arménskej genocíde pojednáva rozsiahly historický román rakúsko-židovského spisovateľa Franza Werfela Štyridsať dní (v originále Die vierzig Tage des Musa Dagh) z roku 1933. Štyridsať dní je doba, počas ktorej trval zúfalý a beznádejný boj Arménov s Turkami.
Nemecký Žid Edgar Hilsenrath svojím románom Das Märchen vom letzten Gedanken (Rozprávka o poslednej myšlienke) vytvoril plastický obraz života arménskej komunity a jej tradícií v tejto pohnutej dobe. Autor v ňom približuje vtedajšie udalosti prostredníctvom rozprávky v nekonečnom dialógu doplnenom pre autora charakteristickým čiernym humorom. Téma genocídy Arménov sa ocitla i v tvorbe hudobnej skupiny System of a Down, ktorej členovia spolupracovali na dokumente Screamers (2006) a ktorí majú tiež arménskych predkov. Téma bola tiež spracovaná v mnohých filmoch, napr. vo filme režisérov Paola a Vittoria Tavianiho La masseria delle allodole (2007). O genocíde sa zmieňuje vo svojej knihe Vtáci bez krídel britský spisovateľ Louis de Bernières.