google/wiki40b huggingface dataset:
Setenil de las bodegas

Setenil de las Bodegas je španielska obec ležiaca v provincii Cádiz v Andalúzii. Preslávila sa svojím pôdorysom a bola vyhlásená za súčasť španielskej pamiatkovej rezervácie. Centrum obce je nalepené na stene skalného previsu a rozprestiera sa pozdĺž toku rieky Guadalporcún. Setenil je súčasťou trasy andalúzskych bielych dedín a nachádza sa na železničnej trati Bobadilla-Algeciras. Geografické súradnice obce sú  36º 51 N, 5º 11 O, nachádza sa vo výške 640 metrov a od Cádizu, hlavného mesta provincie, ho delí 157 kilometrov. V roku 2016 mal Setenil 2 809 obyvateľov. Rozloha samosprávneho celku  je 82 km² s hustotou zaľudnenia 36,45 obyv./ km².

História

Predmety nájdené v jaskyniach v blízkosti obce potvrdzujú, že boli obývané pred 5000 rokmi. Podľa kroniky Andrésa Bernáldeza, ktorá mapuje obdobie španielskej reconquisty, bolo dobytie Setenilu kľúčové pri postupe vojsk kastílskeho kráľovstva na Granadu. V roku 1407 bolo obkľúčenie Setenilu neúspešné a začalo sa považovať za nepremožiteľné miesto so strategickou pozíciou pre znovudobytie granadského kráľovstva. Od panovania Jána II. Kastílskeho až po vládnutie Katolíckych kráľov sa uskutočnilo sedem pokusov o zabratie Setenilu (z ktorých je odvodený aj názov obce- Septem nihil).  Posledný pokus sa uskutočnil 21.septembra 1484 a doviedol kresťanov k víťazstvu a zabratiu obce. 
Počas kresťanskej nadvlády bol Setenil vyhlásený za kráľovskú obec a v roku 1501 mu panovníci udelili výsadné práva.Boli mu odpustené niektoré clá a mohol sa pýšiť rovnakými výhodami, aké mala v tom období Sevilla.  
V Setenile sa opätovným osídľovaním a prerozdeľovaním domov a pôdy začala nová éra. Obyvatelia obce, z ktorých značná časť patrila k šľachtickému stavu, ako napr: rody Ortiz, Zamudio alebo Guzmán, sa živili obrábaním viniča, pestovaním obilnín, chovom dobytka, rybolovom a všetkým, čo im príroda navôkol ponúkala. 
V novoveku Setenil aj naďalej napredoval a využíval svoje zvýhodnené postavenie spomedzi okolitých miest. Zopárkrát sa však musel vysporiadať s príchodom vojsk, ktoré si chodili do dediny doplniť zásoby, čím negatívne ovplyvnili ekonomickú situáciu domáceho obyvateľstva. Setenilčania mali v obci významný kostol, nemocnicu a seminár, ktorý sa zachoval až do polovice sedemnásteho storočia. V tomto storočí sa Setenilu, prostredníctvom kráľovského zákona podpísaného v roku 1630, podarilo osamostatniť od mesta Ronda. 
Začiatok 19.storočia bol poznačený tzv. gerilskými vojnami (špan.guerilla), v ktorých sa obyvatelia spojili s okolitými mestami cádizskej provincie a odolávali francúzskym okupačným vojskám, ktoré obsadili polostrov. Konfiškácia pôdy sa u ľudí taktiež veľmi neosvedčila. Roľníci sa preto snažili vymaniť spod nepriaznivej ekonomickej situácie a pridávali sa k sociálnym hnutiam, ktoré sa v tom čase začali po provincii šíriť.
V súčasnosti sa Setenil, po prekonaní emigračných problémov z druhej polovice 20. storočia, aj naďalej rozvíja v tradičných hodnotách. Ťaží najmä z poľnohospodárstva a turizmu. Vyznačuje sa výnimočnou architektúrou, impozantným okolím a jedinečnými sviatkami, čo z neho robí jedno z najatraktívnejších miest provincie Cádiz.
Pampelonne (obec)

Polohopis

Pampelonne má rozlohu 36,4 km². Najvyšší bod je položený 561 m n. m. a najnižší bod 250 m n. m.

Obyvateľstvo

Pampelonne má 736 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Mauvezin (Haute-Garonne)

Poloha

Obec má rozlohu 4,76 km². Najvyšší bod je položený 316 m n. m. a najnižší bod 192 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 78 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Jambles

Poloha

Obec má rozlohu 8,25 km². Najvyšší bod je položený 495 m n. m. a najnižší bod 234 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 471 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Kandidát

Kandidát (z lat. candidatus – „oblečený do bieleho rúcha“, od candidus – „čistý“) je človek, ktorý sa buď sám uchádza o nejakú funkciu, členstvo, hodnosť alebo poctu, alebo ktorého na to navrhujú iní. Kandidát je zvyčajne nominovaný nejakou skupinou, výborom a pod.) a následne volený či schvaľovaný k tomu oprávnenou inštitúciou (napr. panovník, prezident, parlament, voliči štátu atď).
Trenčianska kotlina

Polohopis

Nachádza sa na západnom Slovensku v južnej časti stredného Považia a tvorí južnú časť Považského podolia. Má pretiahnutý tvar v smere severovýchod-juhozápad, dĺžku cca 18 a šírku do 10 km. Kotlina lemuje Váh, ktorý vytvára os kotliny a v ktorého blízkosti vedú významné dopravné komunikácie. Centrum územia tvorí v jeho severnej časti ležiaci Trenčín. Patrí do teplej klimatickej oblasti.
Kotlinu ohraničujú zo západu výbežky Bielych Karpát (podcelok Bielokarpatské podhorie), z východu Považský Inovec (podcelky Inovecké predhorie a Vysoký Inovec) a Strážovské vrchy (podcelok Trenčianska vrchovina). Severne sa v Trenčianskom prielome začína Ilavská kotlina, na juhu sa v priestore Beckovskej brány začína Podunajská pahorkatina (podcelok Dolnovážska niva).

Sídla v Trenčianskej kotline

Trenčianska kotlina patrí medzi husto zaľudnené územia a okrem množstva obcí leží na severnom okraji krajské mesto Trenčín. Osídlenie je pomerne rovnomerné, obce sa nachádzajú po oboch brehoch Váhu a v dolinách riek doň ústiacich. Z významnejších sídiel možno spomenúť Drietomu, Trenčianske Stankovce, Trenčiansku Turnú a Beckov.

Doprava

Územím vedú dôležité dopravné komunikácie, spájajúce východ so západom - medzinárodná cesta E 50 (smerujúca z Brna na Žilinu) a E 572 (smerujúca zo Zvolena), vedúce po ceste I/9. Od Bratislavy vedie Považím na Žilinu diaľnica D1 a cesta I/61, po ľavom (severne od Trenčína po pravom) brehu aj cesta II/507. Severo-južným smerom vedie aj železničná trať Bratislava – Žilina, ktorá je súčasťou V. európskeho koridoru a hlavného prepojenia západného a východného Slovenska. V Trenčíne sa na hlavnú slovenskú magistrálu pripája trať na Ponitrie.
Stanislav Jevgrafovič Petrov

Incident

V noci na 26. septembra 1983 Petrov slúžil ako výkonný dôstojník veliaceho bodu Serpuchov-15 v Kalužskej oblasti asi 100 km od Moskvy. V priebehu noci systém varovania pred nepriateľským útokom jadrovými zbraňami varoval, že z amerických základní došlo k vypusteniu jadrových zbraní. Petrov analyzoval situáciu a zistil, že systém zachytil odpálenie iba z jednej z amerických základní jadrových medzikontinentálnych rakiet a aj tu sa zistilo iba niekoľko odpálených rakiet. Vzhľadom na to, že nešlo o plošný úder všetkými zbraňami zhodnotil, že pravdepodobne ide iba o falošný poplach.
Existujú niektoré pochybnosti o úlohe, ktorú zohralo rozhodnutie Petrova pri zabránení vzniku nukleárnej vojny. Podľa dokumentov Ruskej federácie sa nukleárna odveta zakladá vždy na viacerých zdrojoch, ktoré potvrdzujú útok. No incident odhalil chybu v sovietskom systéme varovania. Petrov tvrdí, že za svoj čin ho nepotrestali ani neodmenili.
Ak by Petrov nahlásil prilietajúce americké rakety, jeho nadriadení mohli spustiť útok proti Spojeným štátom, čim by urýchlili nasledujúcu jadrovú odpoveď zo strany USA. Petrov vyhlásil, že ide o falošný poplach. Neskôr bolo zjavné, že mal pravdu – nijaké rakety sa nepribližovali a počítačový systém v danom prípade zlyhal. Následne sa zistilo, že chybné hlásenia spôsobil nezvyčajný sklon slnečných lúčov na horných vrstvách oblakov, chybu neskôr opravili krížovými referenciami na geostacionárnej družice.
Basse-Rentgen

Poloha

Obec má rozlohu 10,46 km². Najvyšší bod je položený 267 m n. m. a najnižší bod 209 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 360 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Luisant

Poloha

Obec má rozlohu 4,43 km². Najvyšší bod je položený 158 m n. m. a najnižší bod 125 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 6 795 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Tinchebray

Poloha

Obec má rozlohu 26,52 km². Najvyšší bod je položený 311 m n. m. a najnižší bod 152 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 610 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Emo Bohúň

Život

Študoval na gymnáziu v Ružomberku, v maďarskom Makove a na obchodnej akadémii v Dolnom Kubíne. Po roku 1918 pôsobil ako referent, bankový úradník a redaktor v Prešove. Následne pôsobil ako úradník, alebo redaktor vo viacerých mestách: Košice, Ružomberok, Bratislava. V Bratislave pôsobil od roku 1925 ako redaktor viacerých časopisov (okrem iného Ľudová politika, Ľudový chýrnik, Slovenský týždenník), neskôr ako redaktor a v istom období aj riaditeľ Slovenskej tlačovej kancelárie. Po nástupe komunizmu bol perzekvovaný, mal dočasne zákaz publikačnej činnosti a bol vysťahovaný z Bratislavy. Až v roku 1955 mu komunistický režim umožnil publikovať v okresných novinách Cieľ v Žiline. Po páde stalinizmu publikoval ako redaktor závodného časopisu Úderník. V tomto období prispieval do Roháča, Novej literatúry, Technických novín, Večerníka, Života a najmä do Kultúrneho života. Do Bratislavy sa smel vrátiť vďaka príhovoru Juraja Špitzera. Je tiež autorom libreta operety Ženské rozmary (1922) a prekladal z maďarskej literatúry (K. Mikszath). V Žiline na Ulici J. M. Hurbana má od roku 1999 umiestnenú pamätnú tabuľu.
Biguglia

Poloha

Obec má rozlohu 22,27 km². Najvyšší bod je položený 665 m n. m. a najnižší bod 0 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 7 322 (1. január 2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Les Issards

Poloha

Obec má rozlohu 3,81 km². Najvyšší bod je položený 383 m n. m. a najnižší bod 270 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 247 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Lakestades

Lakestades alebo Lakestadés (starogr. Λακεστάδης – Lakestades/iný prepis Lakestadés, lat. Lacestades) je v gréckej mytológii syn a nástupca sikyónskeho kráľa Hippolita.
Za vlády jeho otca Hippolita, viedli Heraklovci, Temenos, Kresfontes a Aristodémos piaty a tentoraz už víťazný útok Dórov na mykénsky Peloponéz. Podľa historika Thukytida sa tieto udalosti odohrali osemdesiat rokov po trójskej vojne. Krajinu si víťazi následne rozdelili žrebom.
Falkes, syn Temena, ktorého po žrebovaní stanovili kráľom Argu, po rokoch napadol ešte Dórmi nedobytý Sikyón, kde už vtedy vládol Hippolitov syn Lakestades. Falkes s oddielom svojich vojakov prekvapivým nočným útokom mesto dobyl, jeho vládcu Lakestada vzhľadom na to, že takisto pochádzal z rodu Heraklovcov, ušetril a dokonca po prevzatí moci mu umožnil vládnuť spolu s ním. Na počesť tohto víťazstva dal Falkes potom v Sikyóne vybudovať chrám zasvätený bohyni Hére.
Saint-Marc-du-Cor

Poloha

Obec má rozlohu 13,09 km². Najvyšší bod je položený 216 m n. m. a najnižší bod 144 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 187 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Súsošie svätého Róchusa

Poloha

Pieskovcové barokové súsošie svätého Róchusa, alebo aj Rocha, stojí na voľnom priestranstve v tieni statných stromov v tesnej blízkosti kláštora Františkánov a kostola svätého Jozefa. Súsošie je v zozname chránených národných kultúrnych pamiatok s číslom NKP 707-2258/3 v Slovenskej republike.

Súsošie

Dali ho postaviť v roku 1730 františkánski mnísi. Autorom pieskovcového súsošia je Šimon Grimming, ktorý vytvoril v roku 1734 pre františkánsky kostol aj štyri pieskovcové plastiky svätcov - Róchusa, Floriána, Františka a Antona. Pieskovcové súsošie sv. Róchusa bolo roku 1733 umiestnené na voľnom priestranstve pred kostolom. Úplne bolo dokončené až v roku 1795. Ďalšia renovácia súsošia sa uskutočnila v roku 1843.
Na nárožiach trojbokého podstavca súsošia sv. Róchusa sa pôvodne nachádzali sochy troch svätcov, a to sv. Sebastiána, sv. Antona Paduánskeho a sv. Jána Nepomuckého. Na vrchole samotného piliera súsošia stojí socha svätého Róchusa. Pieskovcové súsošie sv. Róchusa bolo ohlodávané časom a v 20. storočí aj poškodené. Vytvorenie vernej kópie súsošia bolo ukončené roku 1993. Originály sôch svätého Jana Nepomuckého, svätého Antona Paduánskeho a svätého Róchusa sa nachádzajú v depozitári, vo veži kostola svätého Mikuláša. V súčasnosti sú namiesto originálov zobrazené kópie plastík svätcov.
Portoviejo (mesto)

Portoviejo je mesto v Ekvádore, hlavné mesto provincie Manabí. Je vzdialené 30 km od pobrežia Tichého oceánu. Má okolo 280 000 obyvateľov. Je známe aj ako mesto Kráľovských tamariškov pre nádherné stromy nachádzajúce sa v tejto oblasti.
Portoviejo je hlavným politickým a hospodárskym strediskom údolia rieky Portoviejo, ktoré takisto zahŕňa kantóny Santa Ana a Rocafuerte, kde sa každoročne obhospodaruje okolo 110 štvorcových kilometrov pôdy. Údolie je úrodné, pestujú sa paradajky, cibuľa, paprika, banány, mango a iné tropické ovocie. Mesto, ktoré zasiahla hospodárska kríza v 80. a 90. rokoch 20. storočia, sa v súčasnosti spamätáva zo závažného rozpočtového obmedzovania a vysokej miery nezamestnanosti, čo robí problémy miestnej samospráve. Portoviejo je perfektným miestom pre vychutnanie tradičnej kuchyne Manabí, veľhlasnej v Ekvádore, zvyčajne vo vidieckych reštauráciách nachádzajúcich sa na ceste Portoviejo-Crucita.

Dejiny

Mesto bolo založené 12. marca 1535 španielskym kapitánom Franciscom Pachecom ako "Nové Mesto Sv. Juraja z Portoviejo".
Jeden z najväčších ekvádorských básnikov Vicente Amador Flor pochádzal z Portovieja a o meste napísal veľa básní.
Slovenské liečebné kúpele Piešťany

História

Dejiny moderného kúpeľníctva sa v Piešťanoch začali písať za vedenia rodiny Winterovcov. Tí mali kúpele v prenájme od rodu Erdődyovcov medzi rokmi 1889-1944. Po druhej svetovej vojne boli kúpele zoštátnené. V roku 1996 sa počas mečiarovskej privatizácie stal majiteľom kúpeľov Karol Martinka, keď sa mu kúpele poradilo ovládnuť cez firmu Vadium Group. Po zmene vlády v roku 1998 a nástupe premiéra Mikuláša Dzurindu však o tento kúpeľnícky skvost prišiel, keď Vadium Group akcie kúpeľov vrátila Fondu národného majetku (FNM) v roku 1999. Od Fondu kúpele v roku 2001 kúpila spoločnosť Danubius Hotels Group, ktorej aj dnes patria.
V roku 2002 prebehla druhá privatizácia a väčšinový podiel v kúpeľoch získala maďarská spoločnosť Danubius Hotels Group, patriaca britskému šľachticovi židovského pôvodu, ktorá vlastní aj české kúpele Mariánské Lázně. Desať percent v akciovej spoločnosti má mesto Piešťany.
V štruktúre akcionárov SLK Piešťany k 30. máju 2005 figurovali spoločnosti Hungária Hotel - Property Man. Company Ltd. Budapest (podiel na základnom imaní podľa akcií 45,84%), Léčebné lázně Mariánské lázně, a.s., (24%), Danubius Hotels Rt. Budapest (18,38%), mesto Piešťany (10,01%), obec Smrdáky (1,75%) a IFF, s.r.o., Piešťany (0,02%).
Karol Martinka sa pokúšal SLK Piešťany opätovne získať od roku 2008 do roku 2012. Kritizoval vedenie kúpeľov, že prepustili takmer 1200 zamestnancov, len aby sa im vrátili kúpne náklady. Od roku 2000 do 2007 sa stav zamestnancov znížil z 2 209 na 1 379.
Sir Bernard Schreier zomrel 1. júna 2013 vo veku 95 rokov. Po ňom zdedili kúpele jeho potomkovia - Alexei James Schreier, Iris Gibbor, Lady Lilly Schreier, Mark Gibbor, Michael Montague Wreschner, Richard Denton a
Robert Glatter.
Súčasťou Slovenských liečebných kúpeľov a.s. sú aj Prírodné liečivé kúpele Smrdáky, ktoré sú zamerané na liečbu kožných ochorení.

Ponúkané služby

Slovenské liečebné kúpele Piešťany patria viac ako 200 rokov k popredným európskym kúpeľom v liečbe reumatizmu, rehabilitácii pohybového aparátu a nervového systému. Využívajú pritom prírodné zdroje – liečivé sírne bahno a termálnu minerálnu vodu. Hlavným cieľom liečebných postupov je predovšetkým obnova komplexných pohybových funkcií pohybového aparátu.
V kúpeľoch sa poskytuje viac ako 60 rôznych liečebných procedúr a metodík. Základom sú procedúry využívajúce unikátnu minerálnu vodu a liečivé sírne bahno, ktoré sa kombinujú s vodoliečbou, individuálnou a skupinovou rehabilitáciou, masážami, uhličitou terapiou, svetloliečbou, elektroliečbou, teploliečbou a ďalšími špecializovanými výkonmi a relaxačnými procedúrami.
Labeuville

Poloha

Obec má rozlohu 9,58 km². Najvyšší bod je položený 221 m n. m. a najnižší bod 195 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 136 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
La Forêt-du-Temple

Poloha

Obec má rozlohu 7,72 km². Najvyšší bod je položený 462 m n. m. a najnižší bod 360 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 148 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
École nationale de l’aviation civile

École nationale de l'aviation civile (ENAC) je francúzska verejná univerzita založená v roku 1949, so sídlom v Toulouse. Od 1. januára 2011 je najväčšou univerzitou v európskom letectve.
Škola je súčasťou France AEROTECH.
Giorgio Armani

Začiatky

Giorgio Armani sa narodil 11. júla 1934 v Piacenze, Taliansko. Pôvodne vyštudoval lekárstvo, ale svoju vášeň našiel vo fotografovaní. Potom pracoval v obchodnom dome La Rinascente ako dizajnér výkladov.

Módna kariéra

V rokoch 1961 až 1970, Armani pracoval ako dizajnér vo svetoznámom módnom dome Nino Cerruti, ktorý neskôr opustil, pretože si chcel vytvoriť slobodnú prácu. V roku 1974 s jeho partnerom Sergioom Galeottim založili spoločnosť Armani s oblečením pre mužov a od roku 1975 aj pre ženy. Jeho sestra Rosanna Armaniová sa pridala k ich spoločnosti; Galeotti zomrel na AIDS v roku 1985.
Armani zožal medzinárodný úspech, keď obliekal niekoľko významných Hollywoodskych hviezd, predovšetkým Richarda Gerea vo filme Americký gigolo z roku 1980. V roku 2001 ho časopis Forbes vyhlásil za najúspešnejšieho talianskeho módneho návrhára odhadujúc jeho príjem na $1,7 miliardy a o päť rokov neskôr mu dal ten istý titul odhadujúc nárast majetku na $4,1 miliardy.
Giorgio Armani vytvoril veľmi populárne vône, ktoré zahŕňajú asi 45 názvov, medzi nimi najpredávanejšie sú Acqua di Gio a Armani Code
Organizácia Varšavskej zmluvy

Účel

Formálne to bola reakcia na zriadenie Západoeurópskej únie a Parížskej dohody umožňujúcej vstúpenie NSR do NATO. No v skutočnosti bol cieľ upevnenie si kontroly ZSSR nad Východným blokom.
Deklaratívne bola cieľom Varšavskej zmluvy koordinácia politiky a vytvorenie systému kolektívnej bezpečnosti v Európe, resp. spolupráca vo vojenskej oblasti pri spoločnej obrane socializmu, suverenity a nezávislosti, v skutočnosti bola najmä mocenským nástrojom ZSSR, zaisťujúcim jeho hegemóniu vo východoeurópskom priestore, ako protipól severoatlantického paktu vedeného USA. Najvyšší politický orgán Varšavskej zmluvy bol oficiálne Politický poradný výbor zložený z najvyšších straníckych a štátnych predstaviteľov členských krajín. V praxi však direktívy Spojenému veleniu a štábu Spojených ozbrojených síl prichádzali z Kremľa.

Velenie

Velenie sídlilo v Moskve a na jeho čele stáli iba sovietski vojenskí predstavitelia. Zástupcovia ozbrojených síl ostatných štátov boli iba styční dôstojníci, prinášajúcimi inštrukcie sovietskeho velenia. Otázky stratégie a taktiky vo všeobecnej rovine neriešilo velenie a štáb Spojených ozbrojených síl Varšavskej zmluvy, ale generálny štáb sovietskych ozbrojených síl. Hlavnými veliteľmi Varšavskej zmluvy boli maršali ZSSR Konev (1955–1960), Grečko (1960–1967), Jakubovskij (1967–1976), Kulikov (1977–1986) a Ogarkov (1986–1991).

Konkrétne ozbrojené operácie

Ozbrojené ukončenie Pražskej jari obsadením Česko-Slovenska 21. augusta 1968 sovietskymi, nemeckými, poľskými, bulharskými a maďarskými jednotkami (pozri vpád vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska).

Zánik

Na konci roka 1989 stratila svoj zmysel. Posledný marcový deň v roku 1991 nadobudol platnosť protokol o zrušení Varšavskej zmluvy. Jeho text podpísali 25. februára 1991 v Prahe ministri zahraničných vecí a obrany šiestich členských štátov. Dokument zrušil vojenskú organizáciu a štruktúru Varšavskej zmluvy. Základná politická dohoda ostala v platnosti. Ministri spoločne konštatovali, že každá krajina má právo zvoliť si vojenské spojenectvo ku ktorému chce patriť, a vzájomné vzťahy sa mali odteraz odohrávať na bilaterálnej úrovni. Zamietli však návrh Poľska a Maďarska zverejniť anulované dohody.
Na zasadnutí Politického poradného výboru Varšavskej zmluvy v Prahe 1. júla 1991 jej členské štáty rozhodli o definitívnom rozpustení paktu. Zrušenie malo nadobudnúť platnosť ratifikáciou parlamentmi všetkých bývalých členov.
Definitívne potvrdenie zániku nastalo integráciou pôvodných členských štátov do NATO a EÚ. 12. marca 1999 vstúpilo do NATO Česko, Maďarsko a Poľsko. Slovensko, Bulharsko, Estónsko, Litva, Lotyšsko, Rumunsko a Slovinsko ich nasledovali v marci 2004.
V novembri 2005 Poľsko ohlásilo, že zverejní podstatnú časť vojenských archívov týkajúcich sa Varšavskej zmluvy. 1 300 bolo označených v januári 2006 ako prístupných a obsah časti dokumentov (približne 100) ostane zatiaľ v utajení.
Orazio Gentileschi

Životopis

Veľmi skoro, snáď už ako trinásťročný, odišiel Orazio do Ríma, kde až do prvých rokov 17. storočia maľoval obrazy v štýle florentského manierizmu. V rokoch 1611 – 1612 spolupracoval s krajinárom Agostinom Tassim na výzdobe rímskeho paláca Pallavicini-Rospigliosi, ktorého majiteľom bol známy zberateľ umenia kardinál Scipione Borghese. Je možné, že sa podieľal aj na výzdobe blízkeho pápežského Palazzo del Quirinale, ktorý je dnes sídlom talianskeho prezidenta. Pracoval tiež na výzdobe kostolov Santa Maria Maggiore, San Nicola in Carcere, Santa Maria della Pace a San Giovanni in Laterano.
Tassi sa stal hlavnou postavou nechutného, vleklého súdneho sporu, keď zneužil svoje postavenie učiteľa Oraziovej dcéry Artemisie a znásilnil ju.
Hlavný vplyv na Gentileschiho tvorbu mal najvýznamnejší maliar raného baroka Caravaggio, ktorý sa v poslednom desaťročí 16. a prvom desaťročí 17. storočia tiež zdržiaval v Ríme. Orazio patril k jeho najlepším nasledovníkom, takzvaným caravaggistom. Spojil Caravaggiovu techniku šerosvitu, chiaroscuro, s toskánskym zmyslom pre farebnosť a ženský pôvab. V roku 1603 Gentileschiho predvolali, aby svedčil na súde o Caravaggiovi. Roku 1612 vypovedal na súde znova, tentoraz v už zmieňovanom procese proti Agostinovi Tassimu.
Po Caravaggiovom úteku z Ríma sa v Oraziovej maľbe ešte viac prehĺbila toskánska lyrika charakterizovaná zvýšeným citom pre farbu a detail. Po dlhšom pobyte v oblasti Marche na severozápade Talianska odcestoval roku 1620 do Janova, neskôr do Benátok a nakoniec do Paríža na dvor kráľovnej Márie Medicejskej.
V roku 1626 odcestoval z Francúzska do Anglicka, kde sa stal dvorným maliarom kráľa Karla I.. V Londýne zostal do konca svojho života. Jeho maliarsky rukopis začal byť značne konvenčný a prehnane ozdobný, čo však anglickej šľachte vyhovovalo. Významný flámsky maliar Van Dyck ho zahrnul do svojich portrétov stovky význačných mužov.
Orazio Gentileschi zomrel v Londýne 7. februára 1639.
David Shore

Biografia

Ako jediný z rodiny je súčasťou televízneho priemyslu. Jeho mladší bratia, dvojčatá, sú rabíni. Vyštudoval University of Toronto, kde študoval právo. Predtým, než sa odsťahoval do Los Angeles a dal sa na dráhu televízneho scenáristu, producenta a režiséra, vykonával v Kanade advokáciu.
Predtým než sa stal producentom úspešného televízneho seriálu Polícia New York (pre ABC), za ktorý dostal dve ceny Emmy, bol producentom seriálu Smer juh. Jeho zrejme najvýznamnejší počin bola réžia, scenár a produkcia k televíznemu seriálu Dr. House (pre FOX).
S manželkou Judy a tromi deťmi žije v Kalifornii.
Laslades

Poloha

Obec má rozlohu 5,26 km². Najvyšší bod je položený 416 m n. m. a najnižší bod 245 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 350 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Nuneaton

Nuneaton je najväčšie mesto v anglickom grófstve Warwickshire. Žije tu asi 70 000 obyvateľov.
V minulosti sa tu ťažila bridlica. Výsledkom tejto ťažby je Mt. Jud, veľká hora tvorená odpadom z lomu Judkin's. Medzi významné budovy patrí Arbury Hall, sídlo aristokratickej rodiny Nugentovcov.
Mesto leží na jednej z najvyťaženejších britských tratí West Coast Main Line.