Eugen Onegin (opera)

Vznik a uvedenie

V roku 1877 sa Čajkovskij rozhodne skomponovať operu podľa Puškinovho románu Eugen Onegin. Vypracuje scenár a poverí svojho známeho, publicistu Konstantina Stepanoviča Šilovského, aby napísal libreto. Začína s komponovaním prvého dejstva. Ešte v ten istý rok si vezme za manželku svoju žiačku, Antoniu Miľjukovovú, ktorá mu vyznala obdiv a lásku. No už o tri mesiace neskôr sa rozchádzajú. 
Čajkovskij dokončuje Onegina na začiatku roku 1878. Na rozdiel od svojich ostatných opier dáva dielu podtitul "lyrické scény". Čajkovskij v librete použil pôvodné Puškinove verše, ktoré nám otvárajú vnútorný svet hrdinov. Opera je epizodická a chýba jej kontinuálny dej. Je skôr akýmsi výberom obrazov z Oneginovho života. Vďaka veľkej popularite pôvodného príbehu, Čajkovskij vedeľ, že diváci si ľahko domyslia detaily, ktoré z príbehu vynechal. 
Čajkovskij sa veľmi obával o osud svojho diela. V jednom z listov Nadežde Filaterovne von Meck sa zdôveril: „(...) zdá sa mi, že opera je odsúdená na neúspech, že nazujme široké publikum. Jej dej je prostý, niet v nej scénických efektov, hudbe chýba lesk i bombastická efektnosť. Ale zdá sa mi, že niekorí vyvolení pri počúvaní tejto hudby možno budú dotknutí tými, pocitmi, ktoré ma ovládali počas jej komponovania.“ Ďalej dodáva: „Vyšlo to tak, že Onegin nebude ako divadlo pútavý. Preto tí, pre ktorých je v opere prvoradá scénická akcia, nebudú s dielom spokojní. Ale tých, ktorí sú schopní hľadať v opere hudobné vyjadrenie každodenných, prostých, všeobecne ľudských citov, ktoré majú ďaleko k tragike či teatrálnosti, tých moja opera môže, aspoň dúfam, uspokojiť. Je napísaná úprimne, a do tejto úprimnosti vkladám všetky svoje nádeje.“
Veril, že inscenovanie Eugena Onegina vyžadovalo maximálnu jednoduchosť a úprimnosť. Aj preto zveril svetovú premieru diela do rúk študentov moskovského konzervatória. Premiéra sa konala 29. marca 1879 v Malom divadle. Tridsaťdvačlenný orchaster dirigoval Nikolaj Grigorievič Rubinštejn. 23. januára 1881 malo dielo premiéru vo Veľkom divadle pod taktovkou Enrica Bevignaniho. 
Po premiérach v Kieve a Charkove na pokyn cára Alexandra III. uvádza roku 1884 Eugena Onegina aj Veľké (Mariinské) divadlo v Petrohrade. Uvedenie, ktoré dirigoval český dirigent Eduard Nápravník, sa stalo začiatkom svetového úspechu tejto Čajkovského opery. Napriek tomu, naďalej sa objavujú aj kritické výhrady voči nej. 
V roku 1888 sa koná prvé zahraničné uvedenie diela. Premiéru v pražskom Národnom divadle dirigoval sám Čajkovskij. Dielo bolo uvedené v češtine, v preklade Marie Červinkovej-Riegrovej. Nasledujú uvedenia v nemeckom Hamburgu pod taktkovou Gustava Mahlera a v Londýne, v Olympic Theatre (obe 1892). Rok na to, Čajkovskij umiera. Roku 1898 uviedli Onegina v Berlíne, v roku 1900 v milánskom Teatro alla Scala a v roku 1911 v Paríži. Slovenské národné divadlo uviedlo prvýkrát Eugena Onegina v roku 1920. Odvtedy ho inscenovalo dovedna jedenásťkrát. Poslednou je inscenácia Petra Konwitschného z roku 2005.

Obsah

Dej sa odohráva v 20. rokoch 19. storočia na ruskom vidieku a v Petrohrade.

Prvé dejstvo

Prvý obraz: Statok Larinovcov, jeseň. 

Domáca pani, vdova Larinová a pestúnka "ňaňa" spomínajú na staré časy ("Слыхали ль вы за рощей глас ночной"). Jej dve dcéry, Tatianu a Oľgu, je počuť z domu. Prichádza skupina sedliakov sláviacich koniec žatvy ("Болят мои скоры ноженьки со походушки"). Zdravia domácich a spievajú komickú pieseň o zvádzaní mlynárovej dcéry ("Уж как по мосту-мосточку"). Tatiana s Oľgou najprv spievajú pieseň, nato bezstarostná Oľga vyčíta Tatiane jej melanchóliu. Aj Larinovej robí starosť Tatianina snivá povaha a jej vášeň ku knihám ("Ну, ты, моя вострушка"). Prichádzajú hostia. Básnik Vladimír Lenskij, Oľgin snúbenec predstavuje dámam svojho priateľa a suseda, Eugena Onegina ("Mesdames! Я на себя взял смелость"). Zatiaľ čo Lenskij vyznáva svoju lásku k Oľge ("Как счастлив, как счастлив я!" a "Я люблю вас"), Onegin sa zhovára s Tatianou a hlboko na ňu zapôsobí. 
Druhý obraz: Tatianina izba. 

Večer, pred spaním, rozpráva ňaňa Tatiane o svojej svadbe a ťažkom živote ("Ну, заболталась я!"). Tatiana sa pestúnke zverí, že je zaľúbená. Ňaňa odchádza a Tatiana píše Oneginovi list, v ktorom sa mu vyznáva zo svojej lásky a ponúka mu spoločnú cestu životom ("Пускай погибну я, но прежде"). Zavčasrána prichádza ňaňa a Tatiana ju posiela aj s listom na Oneginov statok. 
Tretí obraz: Záhrada Larinovej statku. 

Slúžky oberajú ovocie a spievajú ("Девицы, красавицы"). Tatiana s úzkosťou očakáva Onegina ("Здесь он, здесь Евгений!"). Ten prichádza s Tatianiným listom a na jej vyznania odpovedá chladnými, vyhýbavými slovami ("Когда бы жизнь домашним кругом"). Vysvetľuje jej, že sa nechce viazať, a radí Tatiane, aby sa v budúcnosti vyhla takýmto otvoreným prejavov svojich citov.

Druhé dejstvo

Štvrtý obraz: Tančiareň v Larinovej dome. 

Koná sa ples na počesť Tatianiných menín. Medzi hosťami je aj Lenskij a s ním prišiel opäť i Onegin. Oneginovi je ľúto Tatiany a do zúrivosti ho privádzajú reči klebetných žien o nich dvoch. Rozhodne sa Lenskému pomstiť za to, že ho tam vzal a flirtuje a tancuje s Oľgou. Lenskij strašne žiarli ("Ужель я заслужил от вас насмешку эту?"). Francúz Triquet prednáša kuplet na počesť oslávenkyne ("A cette fête coviés"). Onegin naďalej vytrvalo provokuje Lenského ("Ты не танцуешь, Ленский?"). Ten to vezme smrteľne vážne a vyzýva Onegina na súboj ("В вашем доме! В вашем доме!"). Ten výzvu prijíma.
Piaty obraz: Na brehu rieky, skoro ráno. 
 
Nasledujúceho rána čaká Lenskij a jeho sekundant Zareckij, na dohodnutm mieste na Onegina ("Куда, куда, куда вы удалились"). Konečne prichádza Onegin aj so svojim sekundantom. Aj keď Lenského i Onegina už prešla zlosť, ani jeden z nich nemôže ustúpiť. Padá výstrel a Lenskij klesá mŕtvy.

Tretie dejstvo

Šiesty obraz: Bál v dome bohatého šľachtica v Petrohrade, o niekoľko rokov neskôr. 

Onegin sa po dlhom čase vracia domov, znudený a znechutený ("И здесь мне скучно!"). Prichádza na bál a tam stretáva priateľa, knieža Gremina. Ten mu predstavuje svoju manželku, ktorou nie je nikto iný ako Tatiana. Gremin spieva o svojom štastí a láske k Tatiane ("Любви все возрасты покорны"). Onegina sa zmocňuje vášnivá láska k tej, ktorú pred rokmi odmietol ("Ужель та самая Татьяна").
Siedmy obraz: Prijímací salónik u kniežaťa Gremina. 

Onegin požiadal Tatianu o stretnutie. Vyznáva sa kňažnej zo svojich citov. Ani Tatiana neskrýva, že Onegina stále miluje. Teraz však už nie je slobodná, je viazaná povinnosťou voči manželovi, a preto nemôže vypočuť Oneginove prosby ("Онегин! Я тогда моложе"). Ich cesty sa navždy rozchádzajú.