Babylon (Egypt)

Babylón (byzant. Βαβυλών /babylōn/) alebo Hisn Bábiljún (arab. حصن بابليون‎) je historická pevnosť s priľahlou zástavbou v západnej časti nílskej delty v starovekom Egypte. Dnes je v štvrti Káhiry zvanej Koptská Káhira.

Meno

Meno lokality pochádza podľa dobových historikov z rovnomenného názvu mesta Babylon v Mezopotámii. Názov môže pochádzať aj z egyptského mena Per-Hapi-en-Iunu (staroeg. pr-ḥˁpi-n-iwnw – „Héliopolitský príbytok Hapiho“). Lokalita bola pravdepodobne zasvätená Hapimu, božskej personifikácii nílskych záplav, ktorá prebývala v Héliopole. Toto meno Arabi čítali ako Báb al-Jún, čo znamená „Brána Grékov“, t. j. Byzantíncov.

Pevnosť

Pevnosť stála na rozhraní Horného a Dolného Egypta v mieste, kde plavidlá plaviace sa po rieke, platili mýto. Diodoros Sicílsky spomína výstavbu pevnosti v súvislosti so vzburou asýrskych zajatcov počas vlády panovníka, ktorého meno uvádza ako Sesostris. Ktésias vo svojom diele Persica kladie jej vznik zase do obdobia panovania kráľovnej Sammu-rámat. Flavius Iosephus uvádza s väčšou pravdepodobnosťou jej vznik do obdobia vlády následníkov perzského panovníka Kambýsa II., okolo roku 525 pred Kr. Rimania postavili novú pevnosť bližšie k rieke.

Poloha

Stála v 13. dolnoegyptskom (héliopolitskom) nome na východnom brehu rieky Níl, blízko ústia starovekého kanála, ktorý sa spomína aj ako Ptolemaiovský alebo Trajánov kanál, a spájal Níl s Červeným morom. 
Starí Egypťania si od začiatku svojich dejín uvedomovali strategický význam tejto lokality, ktorá ležala hneď na hranici dvoch bývalých samostatných kráľovstiev – Horného a Dolného Egypta. Jedno z najvýznamnejších starovekých miest Mennofer (Memfis), ktorý ležal blízko južného okraja súčasnej Káhiry, existoval už od raných fáz staroegyptskej ríše ako pevnosť Inebu-hedž („Biele múry“) a mal udržiavať „rovnováhu dvoch zemí“. Územie vo vnútri a okolo pevnosti sa časom zastavovalo a rozrástlo. Počas panovania rôznym vládcom v rozličných obdobiach, keď administratívne centrum sa presúvalo po celom území ríše, Mennofer ostával vždy symbolickým hlavným mesto v strategickej polohe počas celých dejín.
Ďalšia pevnosť na tomto území bola podľa tradície vybudovaná až Peržanmi v 6. storočí pred Kr., vtedy však ležala na skalnatom brale pri rieke. Rimania po obsadení Egypta chvíľku túto pevnosť využívali. Nakoniec kvôli problémom so zásobovaním pevnosti pitnou vodou ju na Trajánov príkaz opustili a založili novú, ktorej pozostatky stoja na svojom mieste dodnes. Pôvodne bola bližšie k Nílu, ktorý časom presunul svoj tok o 400 m na sever.

Obdobie neskorej antiky

Počas panovania cisára Augusta mal Babylón v delte svoj vojenský význam (spolu s pevnosťou Níkopolis v Alexandrii) a sídlilo v ňom veliteľstvo troch légií, ktoré dohliadali na správu a obranu Egypta.  V antickej práci Notitia Imperi sa spomína Légia XIII Gemina. Champollion vo svojom diele L’Egypte spomína ruiny pevnosti, ktoré boli v tom čase stále viditeľné severne od Fustátu (Starej Káhiry), spolu so stopami po Veľkom akvadukte, ktoré spomína Strabón a prví arabskí topografi.
V klasickom geografickom diele z obdobia panovania rímskeho cisára Caracallu (3. stor. po Kr.) Itimeratium provinciarum Antonini Augusti, ktoré tvorí zoznam najvýznamnejších imperiálnych ciest, sa nachádza zmienka o pevnosti. Dielo ju kladie do lokality v polovici cesty medzi mestami Memfis a Heliopolis, ktorá v tom čase merala 33 stadií (okolo 5 890 metrov).

Súčasnosť

V pevnosti sa nachádza šesť starých koptských chrámov, ktoré sú pristavané k fortifikačnému múru, alebo sú vytvorené v jeho vnútri. Takým je napr. El-Muallaqa (tzv. Zavesený kostol) alebo grécky Kostol sv. Juraja. Táto oblasť sa volá Stará alebo Koptská Káhira (Masr el-Atika), a tvorí najstaršiu časť mesta, pričom ruiny pevnosti sú dnes najstaršou pôvodnou stavbou Káhiry. Fortifikácia je známa aj ako al-Kasr aš-šam’í (arab. القصر الشمعي‎ – „Palác sviec“), pretože veže bývali ozdobené zapálenými sviečkami na začiatku každého mesiaca. Dnes je v areáli okrem koptských chrámov, konvent a koptské múzeum.