Rudolf Urc

Detstvo a študentské roky

V mladosti počas školských rokov mu učarovalo kino, ktoré často navštevoval. Jeho spolužiak Jenda Rúžička vlastnil 35 mm premietačku a spoločne s ním vytvoril filmový tvorivý tandem. Pomocou premietačky a filmového pásu začali tvoriť animované filmy, ako napríklad Konzerva.
Na pražskej FAMU začal študovať odbor dramaturgia. V tom období sa na škole pod vedením profesorov ako Milan Kundera, A. F. Šulc, A. M. Brousil, alebo Miki Kučera, začala formovať česká nová vlna. Stretáva sa tu s Jiřím Menzelom, Ivanom Passerom, Hynkom Bočanom, alebo Věrou Chytilovou. Patrí do prvej generácie absolventov pražskej FAMU na katedre dokumentárnej tvorby, ktorú ukončil v roku 1960.

Dramaturg a režisér dokumentárnych filmov

Po návrate do Bratislavy sa v 60. rokoch ako vedúci dramaturg spravodajského filmu a Štúdia krátkych filmov zásadne podieľa na formovaní slovenského dokumentárneho filmu. V roku 1963 sa stáva dramaturgom v Štúdiu dokumentárnych filmov. Spolupracuje tu s Pavlom Sýkorom. Ich koncepcia dokumentárneho filmu zavrhovala propagandu a agitáciu, uprednostňovali autentickosť a odhaľovanie pravdy. Do dokumentárneho filmu vďaka nim vstupuje reportáž, kde komentár nahradzuje režisér svojim vstupom do deja ako aktívny pozorovateľ.
Urcovým debutom ešte zo študentských čias bol dokumentárny portrét Človek z Málinca (1959), príbeh vojnového veterána bez nôh. Tento film bol zaradený medzi reprezentatívne diela UNESCO. V roku 1967 sa stáva Urc hlavný dramaturg Štúdia krátkych filmov. Skúma tu Slovenské národné povstanie. Vo filme Slovenský slobodný vysielač (1964) podáva so Sýkorom objektivizujúci obraz jeho účastníkov. Generáli (1969) sa zaoberali osobnosťami veliteľov povstaleckej armády Goliana a Vesta. Príbeh jednej misie (1967, spoluautor Dušan Kulíšek) hovorí o zákulisí vyhlásenia SNP. Ako dramaturg a spoluautor je podpísaný pod diela Čas, ktorý žijeme (1968), Leopoldovská pevnosť (1968), Obec plná vzdoru (1969). Medzi jeho stratené filmy patria Čas, ktorý sme žili (1969) a Osudné dni (1969). Jeho filmy získavajú ocenenia na festivaloch v Lipsku, Oberhausene a Karlových Varoch.
Hlavný prúd jeho tvorby zobrazuje zlomové dejinné udalosti a zachytáva významné osobnosti našej histórie. Pre svoj nekompromisný občiansky postoj a podiel na 16 filmoch súvisiacich s okupáciou bol v roku 1971 presunutý do animovaného filmu a séria jeho dokumentov išla do trezoru.

Animovaná tvorba

Slovenský animovaný film tak získava dramaturga a tvorivú osobnosť, ktorá ho koncepčne vedie, inšpiruje a kliesni mu cestu. Je to práve Urc, kto spolubuduje tvorivú základňu pre prichádzajúcu generáciu animátorov. Dokáže koncepčne predvídať, analyzovať, hľadať nové témy a autorov, výtvarníkov a podporiť nástup debutujúcich tvorcov. Z neslávneho obdobia sa tak stáva zlatá éra slovenského animovaného filmu.
Meno Rudolfa Urca je spojené so všetkými kľúčovými osobnosťami slovenskej animovanej tvorby, on sám bol však režisérom mnohých úspešných animovaných filmov, napríklad Oráč a Obri (1975), Minútky na vrátnici (1978), Prvá trieda (1984), animovaných seriálov Dada a Dodo (1988), Rozprávky z nočnej košieľky (1990), i spolurežisérom seriálu Bratislavské rozprávky (1995). Je spojený s celým vývojom animovanej tvorby večerníčkov.

Spisovateľ a pedagóg

Rudolf Urc je aj neúnavný publicista, autor monografií, portrétov osobností, kritických analýz, článkov, učebných textov Kapitoly z dejín svetového animovaného filmu a autorom prvej knižky svojho druhu u nás Animovaný film (1980). Ďalej napísal knihu Traja veteráni za kamerou (1988) venovanú Kubalovi, Kubenkovi a Kudelkovi. Viktorovi Kubalovi venoval aj ďalšie svoje dielo, Viktor Kubal - filmár, výtvarník, humorista. Spoločne s M. Veselým napísali v roku 1994 publikáciu Slovenský animovaný film. Pre VŠMU napísal skriptá Dejiny animovaného filmu I (1995, spoluautor Marie Benešová) a Dejiny animovaného filmu II (1999).
Založil tradíciu festivalu Bienále animácie Bratislava. Stál pri zrode Filmovej a televíznej fakulty Vysokej školy múzických umení v Bratislave v roku 1993 a stal sa prvým vedúcim katedry animovanej tvorby, bol ním do roku 2005. Bol členom organizačného štábu 1. ročníka festivalu Art film v Trenčianskych Tepliciach. Od roku 2000 pôsobil ako pedagóg na Univerzite Tomáša Baťu v Zlíne.
Publikuje o tvorbe kolegov Františka Jurišiča a Jaroslavy Havettovej. Pre Slovenský filmový ústav rešeršuje Týždeň vo filme. Medzi jeho ocenenia patria: Cena rektora VŠMU, Cena predsedu NR SR, Zlatá kamera za neuzavreté životné dielo na Artfilm feste v Trenčianskych Tepliciach.
Je členom Slovenskej historickej spoločnosti pri Slovenskej akadémii vied, členom Slovenskej filmovej a televíznej akadémie a Slovenského filmového zväzu.