Pamätník a pamätné miesto Slovenského národného povstania v Nemeckej

Obete

Celkovo bolo počas niekoľkých dní zavraždených od 450 do 900 ľudí, pričom väčšina súčasných historikov sa prikláňa skôr ku spodnej hranici vyčíslenia zavraždených. Presný počet ľudí, ktorí tu prišli o život, sa však nedá určiť – mnohí z nich totiž neboli zaevidovaní v žiadnych spisoch, boli popravení bez súdu a navyše sa popol z vápenky a ostatky zo spálených tiel vyhadzoval priamo do rieky Hron, čo znemožnilo akúkoľvek dodatočnú identifikáciu tiel. Medzi zavraždenými boli nielen rasovo a nábožensky prenasledované osoby (t.j. Židia a Rómovia), ale aj slovenskí a zahraniční partizáni (okrem Slovákov aj Česi, Rusi, Francúzi, členovia americkej vojenskej misie, či rumunská študentka), odporcovia fašizmu a tiež tí, ktorí pomáhali týmto ľuďom, príp. ďalšie podozrivé osoby. Obeťami boli nielen muži a ženy, ale aj deti (podľa niektorých zdrojov, najmladšie dieťa, ktoré tu zahynulo, malo len 8 týždňov).

Priebeh

Rozhodnutie o masových popravách vydali nemeckí dôstojníci SS z tzv. Einsatzkommanda 14 spolu s poverencami Slovenského štátu v Banskej Bystrici na čele s dr. Jánom Ďurčanským a Vojtechom Košovským. Vykonávaním akcie boli poverení členovia Einsatzkommanda 14 pod velením SS-Obersturmführera Kurta Deffnera a členovia 40-člennej čaty Pohotovostného oddielu Hlinkovej gardy (skrátene POHG) z Považskej Bystrice pod velením Vojtecha Horu. Vykonávatelia popráv svoje obete najskôr strelili do zadnej časti hlavy a ich telá následne zhodili do vápennej pece, pričom sa neraz stalo, že obete po výstrele nezomreli a do vriaceho vápna ich teda zhodili za živa. Vápenku si ako miesto popráv vybrali z toho dôvodu, aby zakryli svoje činy. Vápenka dokonca dostala svojho času prívlastok „47. pec Osvienčimu“.

Páchatelia a súd

Hoci snaha nacistov o utajenie zločinu bola neúspešná, krátko po vojne sa postarali aspoň o sťažovanie potrestania mnohých vinníkov masakru. Pre nedostatok dôkazov totiž bolo prerušené stíhanie mnohých členov POHG, prípadne sa ani nezačalo kvôli nemožnosti zidentifikovania páchateľov. Ak aj nejaký členovia POHG retribučnými súdmi odsúdení boli, tak v drvivej väčšine dostali len neveľké tresty odňatia slobody. Kvôli nedostatku informácií sa v tej dobe malo v prevažnej miere za to, že pri veľkých nacistických masakroch na Slovensku vraždili takmer výlučne Nemci.
Až o trinásť rokov neskôr v roku 1958 v Banskej Bystrici a Bratislave došlo k začatiu veľkého procesu s viacerými členmi POHG. Počas procesu vyšli najavo mnohé detailné informácie o masakrách v Kremničke a Nemeckej a na jeho konci v apríli 1958 bolo v súvislosti s Nemeckou časť obvinených členov považskobystrickej POHG odsúdených na vysoké tresty odňatia slobody v trvaní od 13 do 25 rokov. Okrem toho štyrom obvinením – zástupcovi veliteľa Leonovi  Buntovi, M. Spišiakovi, J. Knapekovi a J. Rojkovi – vymeral krajský súd v Bratislave trest smrti. Odsúdených na absolútny trest popravili 14. júla 1958. V tom istom roku vyrástol v Ráztockej doline pri Nemeckej pomník pripomínajúci plameň pece. 
Súčasní autori upozorňujú, že to bol politicky zneužitý proces: "Zo širšieho hľadiska možno práve politickým ovplyvňovaním, vopred rozhodnutými trestami a propagandistickým využitím zaradiť oba procesy (v Bratislave aj v B. Bystrici), aj s prihliadnutím na charakter činov, do schémy politických procesov, ktoré prebehli v Československu v 50. rokoch 20. storočia". Zo spracovania 14 dokumentov Štátnej bezpečnosti (ŠtB) v roku 2012 napríklad vyplynulo, že do cely Leona Buntu nasadili agenta ŠtB (krycie meno „Juraj“), ktorého úlohou bolo od hlavnej osoby v plánovanom procese vyťahovať počas výsluchov zamlčiavané a popierané fakty týkajúce sa predovšetkým udalostí v Nemeckej.  
Viacero spoluzodpovedných za masaker v Nemeckej však ušlo do zahraničia a pred súd sa nikdy nedostali, vrátane veliteľa Vojtecha Horu, Jána Ďurčanského či Vojtecha Košovského. Trestu sa vyhli aj mnohí nemeckí nacisti z Einsatzkommanda 14.