google/wiki40b huggingface dataset:
Kyselina hyalurónová

Hyaluronan (vo forme soli RestiAid hyaluronát alebo v protonizovanej forme kyselina hyaluronová) je polysacharid, glykosaminoglykán, tvorený z opakujúcich sa jednotiek N-acetylglukozamínu a kyseliny glukurónovej(glukuronátu). Molekulová hmotnosť hyaluronanu je veľmi variabilná. V jednej molekule môže byť od 50 až 15 000 takýchto disacharidických podjednotiek a celková molekulová hmotnosť môže dosahovať až 6 MDa.

Výskyt

Hyaluronan je doležitým komponentom extracelulárneho matrixu. Nachádza sa v celom organizme, telo človeka obsahuje asi 15 g. Koža obsahuje asi polovicu celkového množstva, ale v značnom množstve ho možno nájsť aj vo vnútrokĺbovom priestore, v sklovci oka, či v pupočnej šnúre. Zaujímavé je, že niektoré baktérie tiež dokážu tvoriť hyaluronan, ktorý má pre nich ochranný význam, pretože vytvára kapsulu okolo celej baktérie. 
Stmeľuje vrstvy spojivového tkaniva a napríklad zabraňuje látkam a baktériám prenikať cez tkanivo.

Fyzikálno chemické vlastnosti

Hyaluronan má unikátne hygroskopické, reologické a viskoelastické vlastnosti. Vytvára veľmi viskózne gely, dokáže pohltiť až stonásobné množtvo kvapaliny.

Biologické vlastnosti

Hyaluronan je doležitý pri mnohých biologických a patobiologických procesoch ako sú morfogenéza, oprava tkaniva a rast nádorov. Biologické vlastnosti hyaluronanu veľmi záležia od veľkosti polyméru. Vysokomolekulárny hyaluronan môže mať veľmi odlišné dokonca opačné biologické vlastnosti ako nízkomolekulárny.

Syntéza hyaluronanu

Hyaluronan je syntetizovaný na vnútornej strane plazmatickej membrány, rastúci reťazec je postupne pretláčaný cez bunkovú membránu. Enzýmy zodpovedné za syntézu hyaluronanu sa nazývajú hyaluronan syntázy. V ľudskom organizme existujú tri rôzne hyaluronan syntázy.

Hyaluronidáza

Enzým hyaluronidáza štiepi hyaluronan na menšie fragmenty hyaluronanu t.z. nízkomolekulárne hyaluronany poprípade oligosacharidy hyaluronanu. Hrá úlohu pri šírení bakteriálnej infekcie, umožňuje rast nádorov a prestup spermie cez stenu vajíčka. Používa sa aj v medicíne na zvýšenie prestupnosti tkanív.

Receptory hyaluronanu

Hyaluronan interaguje s receptormi na bunkách. Najznámejšie sú CD44 a RHAMM. Po naviazaní hyaluronanu tieto receptory prenašajú signál do vnútra bunky a tak bunka vie, že má v okolí hyaluronan a dokonca vie „zmerať“ aj jeho veľkosť.

V medicíne

Hyaluronan si našiel mnoho aplikácii v medicíne, napríklad pri operáciach oka, liečení osteoartritídy a obsahujú ho prípravky na hojenie zložitých a chronických rán.

V kozmetike a výžive

Injekovaním modifikovaného hyaluronanu do kože a podkožia sa dosahuje vyhladzovanie vrások.

Výroba

V zásade existujú dva hlavné sposoby výroby hyaluronanu. Prvý a starší spočíva v extrakcii z kohútich hrebienkov. Novšia biotechnológia je založená na fermentačnom procese pomocou nepatogéneho kmeňa baktérie Streptococcus sp.
Kyjov (vrch vo Vihorlatských vrchoch)

Turizmus

Vrch sa nachádza na území Vojenského obvodu Valaškovce. Z uvedeného dôvodu na vrchol nevedie žiadna turistická značka. Oblasť vrchu patrí pod správu štátneho podniku Vojenské lesy a majetky SR, nachádza sa v Národnej prírodnej rezervácii Kyjovský prales, s najvyšším 5. stupňom ochrany, kde neexistujú vyznačené turistické chodníky a akýkoľvek pohyb je tam nepovolený.
Prístup existuje po neoficiálnej červenej značke pozostávajúcej z červeného (vodiaceho) a bieleho pásu. Značka začína nad obcou Porúbka na lesnej asfaltovej ceste spájajúcej spomínanú obec s oblasťou Vinianskeho jazera pri obci Vinné. Neoficiálne vyznačený chodník prechádza povedľa dvoch partizánskych bunkrov, cez Pirnagov vrch (644,0 m n. m.), Kyjov (821,1 m n. m.), Rozdielňu (784,7 m n. m.), Malý Peňažník (738,4 m n. m.) a pokračuje na najvyšší vrch pohoria Vihorlat (1 075,5 m n. m.).
Najľahší je výstup z obce Porúbka.
Neuville-sur-Ailette

Poloha

Neuville-sur-Ailette má rozlohu 4,45 km². Najvyšší bod je položený 178 m n. m. a najnižší bod 77 m n. m.

Obyvateľstvo

Neuville-sur-Ailette má 91 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Chrám svätého veľkomučeníka Juraja (Lukovit)

Charakteristika

Chrám postavený po oslobodení Bulharska sa nachádza v malom parku v centre mesta Lukovit oproti centrálnemu mestskému námestiu (námestie 3. mája). Postavil ho v roku 1885 autor mnohých chrámov v Bulharsku, známy staviteľ z mesta Trjavna Genčo Kănev-Golemija. Neskôr bol chrám zreštaurovaný miestnym umelcom. Chrámový sviatok sa slávi 6. mája.
Karmapa

Karmapa (v preklade „aktivita všetkých budhov“, oficiálne Jeho Svätosť Gjalwa Karmapa) je hlavným predstaviteľom línie jednej zo štyroch škôl smeru tibetského budhizmu Karma Kagjü. Podľa tradície je emanáciou veľkého bódhisattvu Avalókitéšvaru (tib. Čänräzig, Milujúce oči) a historický Budha ho predpovedal v Samádhírajasútre . Od roku 1110 sa stal prvým rozpoznávaným inkarnujúcim sa lámom Tibetu a línia jeho vedomých zrodení pokračuje dodnes.
Prvý Karmapa Düsum Khjenpa (1110 – 1193) bol žiakom Gampopu, tibetského majstra, zakladateľa kláštornej tradície v rámci školy Kagjü. Línia ústneho podania tradične začína u indického majstra tantry a mahámudry Tilopu (989-1069), pokračuje cez Náropu (1016 – 1100), Marpu (1012 – 1096) a Milaräpu (1052 – 1135).
Druhý Karmapa, Karma Pakši (1204-1283), je považovaný za vôbec prvého vedome reinkarnovaného lámu.

Čierna koruna

Karmapovia sú držiteľmi Čiernej koruny (tib. shanag), a preto sú niekedy označovaní ako „lámovia s čiernou korunou“. Táto koruna je tradične považovaná za dar dákiní ako vyjadrenie rozpoznania duchovnej realizácie Karmapu. Fyzickú repliku Čiernej koruny daroval 5. Karmapovi čínsky cisár Jung-lo (1360 – 1424).
Washingtonské metro

Washingtonské metro je metro vo Washingtone, hlavnom meste Spojených štátov. Skladá sa z 5 trás a prevádzkuje ho spoločnosť Washington Metropolitan Area Transport Autorithy.

Linky

█ Červená - Najstaršia linka, má 27 staníc.
█ Oranžová - Vedie v západno-východnom smere, má 26 staníc.
█ Modrá - Druhá najstaršia linka, 27 staníc.
█ Žltá - Má 17 staníc a vedie v severno-južnom smere.
█ Zelená - Najnovšia linka, otvorená v roku 1991.
█ Strieborná - Plánovaná linka.

História

Počas 60. rokov 20. storočia vznikol projekt vybudovania rozsiahlej siete magistrál, vedúcich hlavným mestom. Ten však určitá časť verejnosti odmietala. Kritici, ako napríklad Harland Bartholomew, poukazovali na nízku hustotu osídlenia v oblasti, kde by bol nový systém budovaný. Ako kompromisné riešenie bol vtedy vybudovaný diaľničný okruh Capital Beltway okolo celého dištriktu Columbia. Peniaze vopred určené na nové štvorprúdové cestné komunikácie boli naopak ponovom určené na budovanie metra.
Realizácia washingtonského metra začína v roku 1967, kedy bol založený dnešný dopravca. Jeho úlohou bolo vtedy naplánovať systém budouceho metra a neskôr ho postaviť. V roku 1968 predložil návrh etapizovanej výstavby 158 km dlhej siete.
9. decembra 1969 sa začal stavať prvý úsek dlhý 7,4 km s piatimi stanicami a o ďalších sedem rokov neskôr, v roku 1976, bol otvorený pre verejnosť. Išlo o červenú linku. Neskôr pribudla aj modrá, zelená, oranžová a žltá. Na svoju dobu bol systém veľmi moderný, náklady na jeho výstavbu sa však vyšplhali až na enormných 9,3 miliardy USD. V roku 2001 prekročila dĺžka siete 100 míľ (165 km). Aj napriek tomu rozvoj podzemnej dráhy ukončený nebol. Plánuje sa realizácia už piatej (striebornej) linky. 9. júna 2004 pri štátnom pohrebe prezidenta Ronalda Reagana metro využilo najviac ľudí za deň v histórii – 850 636.

Architektúra

Systém washingtonského metra sa líši od toho, ktorý je v ostatných amerických mestách už cele roky v prevádzke. Pri stavbe všetkých úsekov bola dodržaná určitá hierarchia, vďaka čomu má celá sieť jednotnú podobu. Stanice sú väčšinou podpovrchové, jednolodné, s ostrovnými nástupišťami a s kazetovými stropmi. Celé osvetlenie stanice smeruje hore na strop. Stanice navrhoval architekt Harry Weese.

Prevádzka

Metro vo Washingtone premáva 24 hodín denne,7 dní v týždni,365 dní v roku.

Vozový park

Vozový park sa skladá z 952 vozov, v prevádzke je niekoľko typov. Najstaršie vozy sú americkej, modernejšie talianskej a španielskej výroby. Veľa vozov dnes prechádza modernizáciou.

Bezpečnosť

Na okraji nástupišťa každej stanice sú umiestnené blikajúce svetlá, ktoré svietia iba v okamihu, kedy vlak prichádza do stanice. Aj keď sú praktické a zvyšujú bezpečnosť, návštevníkom mesta môže ich efekt pripadať teatrálny.
Manage

Obyvateľstvo

Obec má približne 22 227 obyvateľov (2010).
Thenelles

Poloha

Thenelles má rozlohu 6,99 km². Najvyšší bod je položený 133 m n. m. a najnižší bod 67 m n. m.

Obyvateľstvo

Thenelles má 576 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Anna Gavalda

Tvorba

Zbierka jej krátkych poviedok bola vydaná prvýkrát v roku 1999 pod názvom Je voudrais que quelqu´un m´attende quelque part (Chcel by som, aby ma niekto niekde čakal). Táto jej prvá zbierka sa stretla s výborným ohlasom u kritikov a úspechom u čitateľov. Vo Francúzsku sa jej predalo viac ako trištvrte milióna výtlačkov. V roku 2000 jej udelili Grand Prix RTL-Lire. Knihu preložili do mnohých jazykov vrátane angličtiny, predávala sa v 27 krajinách sveta.
Prvý román Anny Gavaldovej, Je l´aimais (Miloval som ju), vyšiel vo Francúzsku vo februári 2002 a ešte v tom istom roku aj po anglicky. Spisovateľka sa inšpirovala vlastným nevydareným manželstvom. Román sa stal bestsellerom.
Druhý román vyšiel pod názvom 35 Kilos d´espoir (35 kíl nádeje). Tento vyšiel vo vydavateľstve SOFA v dvojjazyčnom francúzsko-slovenskom vydaní.
V roku 2004 vyšiel jej tretí román Ensemble, c´est tout (Jednoducho spolu), ktorý sa zaoberá životom štyroch ľudí žijúcich v jednom byte – postavami sú mladá umelkyňa Camille, ktorá pracuje ako nočná upratovačka v kancelárii, mladý aristokrat Philibert, kuchár Franck a jeho starká Paulette. Kniha má 600 strán a vo Francúzsku sa stala ďalším bestsellerom. Anna Gavaldová takisto prispieva do ženského magazínu Elle.

Život

Rozvedená matka dvoch detí. Anna Gavaldová žije v malom meste Melun, asi 50 kilometrov od Paríža. V roku 2004 navštívila Bratislavu a zúčastnila sa na viacerých podujatiach organizovaných Francúzskym inštitútom.
Prápor výcviku

Dejiny

V roku 1967 bolo v Martine založené Vyššie delostrelecké učilište, v roku 2001 vznikla Výcviková základňa mechanizovaných a tankových vojsk, prieskumu a domobrany. V júli 2002 Veliteľstvo výcviku a v októbri 2004 Odborná výcviková škola pozemného vojska. Prápor výcviku bol vytvorený 1. júla 2009 na základe Nariadenia Náčelníka Generálneho štábu OS SR na vykonanie organizačných zmien v OS SR v roku 2009. K 1. júlu 2014 bol prápor v rámci reorganizačných zmien základe preradený do podriadenosti Pozemných síl, predtým bol zaradený do štruktúr Síl výcviku a podpory.

Výcvik

V januári 2015 192 čakateľov prípravnej štátnej služby, vrátane 22 žien, začalo svoj základný 9 týždňový výcvik. Vo výcvikovom roku 2015 prápor plánuje vycvičiť približne 4 500 príslušníkov OS SR v rôznych kurzoch a výcvikoch.

Podriadené jednotky

V Martine je dislokovaná Výcviková jednotka vojenských misií a Poddôstojnícka akadémia. Do pôsobnosti Práporu výcviku patrí aj Vojenský výcvikový priestor Kamenica na Cirochou a Vojenský výcvikový priestor Turecký Vrch. Práporu je podriadené aj Stredisko výcviku leteckých odborností so sídlom v Prešove.
Ute Lemper

Ute Lemper (* 4. júl 1963, Münster) je nemecká muzikálová speváčka a šansoniérka.

Život

Ute Lemper študovala na tanečnej akadémii v Kolíne a v divadelnom seminári Maxa Reinhardta vo Viedni. Učinkovala napr. v muzikáloch Cats, Peter Pan, Modrý anjel, Chicago a Kabaret. Spolupracovala s viacerými skladateľmi súdobej hudby, napr. Michaelom Nymanom alebo Philipom Glassom. Je uznávanou interpretkou šansónov Kurta Weilla. V súčasnosti žije v New Yorku.
Tranqueville-Graux

Poloha

Obec má rozlohu 14,94 km². Najvyšší bod je položený 403 m n. m. a najnižší bod 313 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 80 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Neskorý paleolit

Časové vymedzenie

O vymedzení začiatku pozri mladý paleolit (v užšom zmysle). Vymedzenie konca: 8 300/8 200 pred Kr, je staršie (a chybné) datovanie konca pleistocénu (=začiatku holocénu/ preboreálu) dodnes na Slovensku a inde zachované ako tradičný koniec paleolitu, 8 000 pred Kr. je okrúhle číslo a staršie datovanie začiatku poslednej tretiny preboreálu (=začiatku mezolitu), 7 500/7 400 je datovanie v niektorých oblastiach (severná Európa), 9 000 pred Kr. je okrúhle číslo a novšie datovanie začiatku poslednej tretiny preboreálu (=začiatku mezolitu). V niektorých deleniach je koniec paleolitu (=začiatok mezolitu) zhruba identický s koncom pleistocénu (=začiatkom holocénu/preboreálu), čomu zodpovedá číslo cca. 9 600 pred Kr. (v starších deleniach 8 200 pred Kr.) alebo zaokrúhlene 10 000 pred Kr. (v starších deleniach 8 000 pred Kr.).

Neskorý paleolit spolu s mladým paleolitom v užšom zmysle tvorí mladý paleolit v širšom zmysle.

Geológia/podnebie

Počas tohto obdobia sa z geologického hľadiska okolo 9 600 pred Kr. skončil pleistocén a posledná ľadová doba (würm) a začal sa holocén (poľadová doba). Na začiatku holocénu sa v Európe rozpúšťali ľadovce, ustúpili na sever, stúpla hladina oceánu. Tundry v Európe ustúpili na sever, chladné stepi sa zmenili na lesy a pralesy, chladnomilné čriedové zvieratá mizli alebo postupovali na sever. (Zrejme) tieto zmeny potom aj viedli z historického hľadiska k nástupu mezolitu.

Antropogenéza

V tomto období sa už vyskytoval iba druh Homo sapiens, presnejšie cca. do 8 000 pred Kr. kromaňonec, po 8 000 pred Kr. už človek úplne zhodný s dnešným.
Salvius Iulianus

Lucius Octavius Cornelius Publius Salvius Iulianus Aemilianus, označovaný ako Salvius Iulianus,(100 – 170) bol rímsky právnik a politik pôsobiaci počas vlády cisárov Hadriána, Antonina Pia a Marca Aurelia. Je považovaný za jedného z najvýznamnejších právnikov antických čias vôbec. 
Salvius Iulianus sa narodil pravdepodobne v dedine Pupput neďaleko mesta Hadrumetum v severnej Afrike (dnes Sousse), kde bol odkrytý nápis zaznamenávajúci jeho úradnú činnosť. Študoval právo u Iavolena Prisca, čelného predstaviteľa sabinskej školy práva. Už v mladosti sa tak preslávil svojimi znalosťami, že ho okolo roku 130, teda v čase, kedy mal Iulianus sotva 30 rokov, poveril cisár Hadrián revíziou prétorských editkov (edictum praetorium). Po dokončení tohoto rozsiahleho diela boli prétorské edikty, pôvodne určené ako výklady občianského práva k jednotlivým konkrétnym prípadom, uvedené v trvalú platnosť ako edictum perpetuum. Neskôr na základe vlastného súboru ediktov vytvoril redigovanú priručku práva Digesta o 90 knihách. Z tejto príručky čerpala všetká ďalšia právna veda i prax v antike.
Za vlády cisára Hadriána sa Salvius Iulianus stal postupne kvestor, tribún ľudu, prétor, prefectus aerarium Saturnii (aprávca štátnej pokladnice) a praefectus aerarium militarii (správca armádnej pokladnice). Roku 148 dosiahol hodnosť konzula. Ako prokonzul zastával úrad v provincii Germania Inferior (Dolná Germánia) za vlády cisára Antonina Pia a Hispania Citerior (Predná Hispánia) za vlády Marca Aurelia. V závere svojej verejnej dráhy slúžil ako prokonzul v provincii Africa v rokoch 168 – 9. Pravdepodobne zomrel krátko nato.
Iulianovo dielo slúžilo nasledujúcim generáciam právnikov a právnych teoretikov ako základ. Obzvlášť to platí o zborníku Digesta vydaného z podnetu cisára Justiniána I. v 6. storočí. Mnohé zo Salviových právnických spisov vydal jeho žiak Caecilius Africanus.
Camburat

Poloha

Obec má rozlohu 8,03 km². Najvyšší bod je položený 400 m n. m. a najnižší bod 192 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 464 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Critot

Poloha

Obec má rozlohu 7,05 km². Najvyšší bod je položený 187 m n. m. a najnižší bod 152 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 506 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Bréry

Poloha

Obec má rozlohu 4,85 km². Najvyšší bod je položený 405 m n. m. a najnižší bod 227 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 221 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Pedagogické filozofovanie

Pedagogické filozofovanie je odhaľovanie, skúmanie a rozširovanie predpokladov premeny výchovnej reality na účinný faktor tvorby kultúrneho spoločenstva. Totalita výchovnej reality sa pedagogickému filozofovaniu (a vôbec akémukoľvek poznávaniu) podáva na začiatku v podobe celku predkriticky daného; jednou zo základných úloh pedagogického filozofovania je odlíšenie výchovnej reality od celku predkriticky daného, v podobe ktorého sa nám podáva. V tom je nezastupiteľná a zároveň veľmi ťažko realizovateľná kritická funkcia pedagogického filozofovovania, ktorú možno rozpoznávať už dávno pred nástupom kantovského kriticizmu v rôznych fomách opozičnosti proti záujmu oficiálne reglementovať výchovnú realitu v prospech najvplyvnejších záujmových skupín spoločnosti.
Produktom pedagogického filozofovania je o. i. filozofický obraz výchovnej reality a jej zložiek (aktérov), vzťahov, procesov, cieľov, ideálov atď.
Súbor pravidiel a postupov pedagogického filozofovania je metóda pedagogického filozofovania.
V priestore medzi výchovnou realitou a filozofickým obrazom výchovnej reality sa rozvinulo viacero metód pedagogického filozofovania, ktoré sa vzájomne odlišujú konfiguráciou kategórií (medzi nimi zaujíma kľúčové miesto kategória človeka alebo iný významový útvar, ktorý je výsledkom poznania člvoveka) a hodnôt intervenujúcich v priebehu tvorby filozofického obrazu výchovy alebo výchovnej reality.
Heaven nor Hell

Hudobné video

Pre skladbu bolo vydané hudobné video a obsahuje skupinu hrajúcu skladbu na opustenom smetisku. Video bolo režírované Uweom Fladeom.
Jacques Brel

Životopis

Jacques Brel sa narodil v Schaerbeeku na Diamantovej ulici 138. Škola ho veľmi nezaujímala, s výnimkou francúzštiny, radšej hral amatérske divadlo vo Franche Cordée. Otec ho uviedol do rodinnej firmy, ale práca sa mu veľmi nepáčila. Veľmi vážne uvažoval nad zmenou povolania, chcel sa venovať chovu sliepok, alebo spevu. Vybral si druhú možnosť.
V roku 1951 sa oženil s Terezou Michielsenovou, zvanou Miche. 6. decembra 1951 sa im narodila prvá dcéra Chantal, 12. júla 1953 Izabela, pre ktorú Jacques Brel napísal eponymickú pieseň.

Kariéra

Začiatkom roku 1952 zložil svoje prvé piesne, ktoré spieval v rodinnom kruhu, alebo v bruselských kabaretoch. Postupne si začal byť už tak istý lyrickou mocou svojich textov ako aj interpretácie, že sa nenechal odradiť ani svojou rodinou, ktorá ho nepodporovala v hudobnej kariére. 
V roku 1953 opustil belgické hlavné mesto a prišiel sám do Paríža, kam ho zavolal Jacques Canetti, hľadač talentov, pracujúci u Phillipsa a vlastník kabaretu Traja somári. Jeho rodina ho zavrhla, novú existenciu si teda budoval vo Francúzsku, no boli to pre neho roky vyhnanstva. 
V januári 1955 sa staral o predprogram Bobbejaana Schoepena v Starom Belgicku. V tom roku prišla jeho manželka s deťmi a usadili sa v Montreuil. Keďže spieval pre kresťanské organizácie, Georges Brassens ho prezýval farár Brel.
V roku 1956 stretol klaviristu Franciosa Raubera, ktorý sa stal výhradným hudobníkom doprevádzajúcim všetky jeho pesničky. V roku 1957 stretol ďalšieho pianistu Gérarda Jouannesta, ktorý sa stal jeho výlučným javiskovým partnerom, zatiaľ čo Rauber s ním pracoval v štúdiu.
Postupne si získal svoje publikum a počas vystúpení sa stretával s úspechom. Na konci roku 1958 mal úspech v Olympii. Odvtedy bol neustále na turné, niekedy odohral viac koncertov ako je dní v roku. V roku 1966 sa Brel rozhodol vzdať speváckej kariéry a 16. mája 1967 sa v Roubaix konal jeho posledný koncert. 
Napriek svojmu rozhodnutiu Brel nezostal nečinný, počas leta v roku 1967 natočil film Andrého Cayatta Riziko povolania. V roku 1969 hral vo filme Eduarda Molinara. Neskôr natáčal a sám aj produkoval niekoľko ďalších filmov: Franz (1971), Ďaleký Západ (1973), ktorý bol ale prepadákom.
Úspech mal aj v USA a Anglicku. Anglické preklady jeho piesní sa stali veľmi obľúbené a spieval ich David Bowie, Scott Walker, Terry Jacks, Alex Harvey či Marc Almond. Jacques Brel žije v Paríži je americká hudobná komédia, ktorá obletela svet počas niekoľkých rokov. V roku 1974 predstavenie dostalo aj filmovú podobu. 
Neskôr Brel získal francúzske občianstvo a vo Francúzsku aj zomrel. Bol pochovaný na cintoríne d'Atuona à Hiva Oa na súostroví Marquiskych ostrovov po boku Paula Gauguina.
V decembri 2005 bol zvolený za najväčšieho Belgičana všetkých čias frankofónnymi divákmi belgickej televízie.
Guebenhouse

Poloha

Obec má rozlohu 4,46 km². Najvyšší bod je položený 288 m n. m. a najnižší bod 219 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 409 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Šimanovské rašeliniště

Ochrana

Predmetom ochrany sú lúčne rašelininiskové a mokraďové spoločenstvá s výskytom vzácnych a ohrozených druhov rastlín a živočíchov.
Vladimír Varinský

Životopis

Absolvoval Filozofickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave, odbor história – filozofia (1978), kde získal titul doktora filozofie (1980) a vedeckú ašpirantúru (1987). Na Fakulte humanitných vied Univerzity Mateja Bela mu bol udelený titul docent (1994) a profesor (2004).
Po ukončení štúdia pracoval v Múzeu Slovenského národného povstania. Od januára 1980 pôsobil na Ústave marxizmu-leninizmu Pedagogickej fakulty v Banskej Bystrici na pozícii odborného asistenta. V roku 1990 bol po absolvovaní vnútorného konkurzu preradený na  novozriadenú Katedru histórie Fakulty humanitných a prírodných vied UMB, ktorá sa od roku 1995 stala súčasťou samostatnej FHV UMB. V rokoch 1995 – 2001 vykonával na FHV UMB funkciu prodekana pre vedu a zahraničné styky. Súčasne bol členom Vedeckej rady FHV UMB, predsedom edičnej komisie FHV, predsedom redakčnej rady zborníka FHV, členom komisie pre vedu a techniku UMB a komisie  pre medzinárodné vzťahy UMB. V rokoch 1997 – 2000  bol členom Vedeckej rady Filozofickej fakulty Prešovskej univerzity v Prešove. Od roku 2001 pracoval vo funkcii vedúceho Katedry histórie FHV UMB a v roku 2004 sa stal dekanom FHV UMB. V rokoch 2004 – 2012 bol predsedom Vedeckej rady FHV UMB a členom viacerých vedeckých rád akademických a výskumných inštitúcií na Slovensku a v zahraničí (VR UMB, VR FF OU v Ostrave, VR SVÚ SAV v Košiciach a VR FZ SZU v Bratislave, VR Múzea SNP v Banskej Bystrici). V súčasnosti je členom Vedeckej rady FHV UMB, Vedeckej rady UMB v Banskej Bystrici, Vedeckej rady SVÚ SAV v Košiciach a Vedeckej rady Múzea SNP v Banskej Bystrici. 
Na katedre histórie prednáša všeobecné dejiny v 20. storočí a národné dejiny po roku 1945. Ďalej pedagogicky zabezpečuje predmety: úvod do štúdia, historický proseminár a propedeutika historikovej práce.
Je autorom troch monografií a viacerých štúdií v domácich a zahraničných vedeckých časopisoch a zborníkoch.

Ocenenia

V roku 2000 získal cenu rektora UMB v Banskej Bystrici v oblasti vedy, výskumu a umenia za rok 1999. 
V roku 2012 bola mu rektorkou UMB v udelená zlatá medaila za riadenie a rozvoj Fakulty humanitných vied UMB a prácu v orgánoch fakulty a univerzity.
Quaëdypre

Poloha

Obec má rozlohu 18,7 km². Najvyšší bod je položený 31 m n. m. a najnižší bod 0 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 150 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Dákovia

Dákovia alebo Dáci boli vetva indoeurópskych Trákov obývajúca zhruba územie dnešného Rumunska (Dácia) pravdepodobne od bronzovej doby. V roku 106 podľahli rímskemu cisárovi Trajánovi po dáckych vojnách. Z romanizovaných Dákov a ďalšich etnických zložiek (Gótov v 3. storočí a Slovanov v 6. storočí) vznikol základ rumunského národa.