google/wiki40b huggingface dataset:
Zem úsmevov

Zem úsmevov alebo Krajina úsmevov (nem. Das Land des Lächelns) je opereta v troch dejstvách, ktorú skomponoval Franz Lehár. Vznikla prepracovaním staršej Lehárovej operety nazvanej Žltý kabát (kazajka) (nem. Die gelbe Jacke).
Premiéra pôvodnej operety sa konala 9. februára 1923 v Theater an der Wien vo Viedni. Libreto, ktoré bolo menej kvalitné, napísal Victor Léon. Svoj výrazný úspech dosiahla táto opereta až po prepracovaní a uvedení pod novým názvom, Zem úsmevov. Prepracovanie operety navrhol Lehárovi jeho priateľ, tenorista Richard Tauber. Libreto bolo vylepšené a šťastný koniec operety bol zmenený na smutný. Opereta Zem úsmevov je považovaná za špičkové dielo Franza Lehára.
Premiéra prepracovanej operety sa uskutočnila 10. októbra 1929 v Metropol Theater v Berlíne. Libreto Victora Léona v nemeckom jazyku prepracovali Ludwig Herzer a Fritz Löhner.

Prvé dejstvo

Generálova dcéra Liza, sa zaľúbi do čínskeho veľvyslanca Su-Čonga, ktorému dá prednosť pred svojím kamarátom z detstva dôstojníkom Gustávom Pottensteinom. Su-Čong tiež miluje Lizu, ale obaja sa snažia utajiť svoje city, až kým Su-Čonga zavolajú späť do vlasti, kde ho chcú vymenovať za ministra. V tej chvíli si namiesto rozlúčky vyznajú lásku a Liza sa rozhodne ísť so Su-Čongom do Číny.

Druhé dejstvo

Su-Čong v Číne získava vyznamenanie. Avšak konzervatívne zmýšľajúcim čiňanom vedeným Su-Čongovým strýkom, Čangom, sa vôbec nepáči európska žena so svojimi cudzími zvykmi, ktorými silne vplýva aj na Su-Čongovu sestru Mi. Čang preto nalieha na Su-Čonga, že človek v jeho postavení sa musí oženiť so štyrmi čínskymi urodzenými slečnami. Su-Čong nakoniec súhlasí, ale len formálne, pretože Lizy sa nemieni vzdať. Pottenstein, ktorý Lizu odprevadil do Číny a stihol sa aj zaľúbiť do Mi, však Lize prezradí čo sa chystá. Keď tú „formálnu“ svadbu potvrdí aj Su-Čong a navyše sa spáva prihrublo, Liza sa rozhodne ujsť. Su-Čong aby tomu zabránil, postaví pred dvere paláca stráže.

Tretie dejstvo

Pottenstein chce Lize pomôcť a jediný na koho sa môže obrátiť o pomoc je Mi. Rozhodnú sa utiecť cez kaplnku, ale tam nečakane stretnú Su-Čonga. Ten však už vie, že je všetkému koniec a Lizu až príliš miluje, takže nakoniec jej sám pomôže opustiť palác. S Lizou odchádza aj Pottenstein. Su-Čong ostáva sám so svojou sestrou a obaja smútia za svojimi láskami. Su-Čong sestru upozorní, že nesmie plakať, pretože tvár Číňana sa musí stále usmievať bez ohľadu na to, ako mu krváca srdce ...
Informačné centrum UK

Informačné centrum UK sídli v hlavnej budove UK na Šafárikovom námestí v Bratislave (vchod zo strany novej budovy UK – z Múzejnej ul.).

Charakteristika

Informačné centrum UK bolo slávnostne otvorené počas študentskej časti osláv 95. výročia založenia Univerzity Komenského v Bratislave dňa 6. mája 2014. Infocentrum je otvorené celoročne v pracovných dňoch od 10. do 16. hod. Okrem osobného kontaktu môžu záujemcovia využiť aj telefonickú alebo e-mailovú formu kontaktovania infocentra. 
Infocentrum UK je určitým spojovníkom medzi Univerzitou Komenského a študentmi, uchádzačmi o štúdium či pedagógmi. Často však využíva jeho informačné a poradenské služby aj širšia verejnosť. V infocentre môžu študenti či záujemcovia o štúdium získať plnohodnotné informácie o UK, ako aj zakúpiť si reprezentačné predmety s logom univerzity.
V univerzitnom infocentre je bezplatne k dispozícii časopis UK Naša univerzita, v ktorom sú informácie o dianí na UK, jej fakultách i súčastiach, ako aj informačné a propagačné materiály o UK. Záujemcovia si tu tak môžu zakúpiť niektorý z prezentačných predmetov.
Srnčí potok

Prameň

Tečie v Kremnických vrchoch, v podcelku Flochovský chrbát, pramení severne od obce Krahule v lokalite Zruby, v nadmorskej výške približne 920 m n. m.
Národný cintorín v Martine

História

Založenie cintorína súviselo s osvietenskými reformami 18. storočia. V roku 1785 bol vykonaný súpis cintorínov a krýpt. Z tohto dokumetu je známe, že cintorín v Martine založili pred piatimi rokmi a toto je zatiaľ prvý známy doklad o jeho existencii. Prvým Martinčanom, o ktorom je správa, bol Ján Lauček. Cintorín slúžil aj pre obyvateľov priľahlých obcí Jahodníky, Tomčany a Dolina (dnes už mestské časti). Cintorín sa pomaly zapĺňal, preto sa v roku 1865 po dohode s rodinou Révaiovcov rozšíril o ďalší pozemok. No i tento priestor sa čoskoro zaplnil. A tak 8. júla 1903 za richtára Samuela Šimka mesto kúpilo od baróna Júliusa Révaia za 1000 korún pozemok s výmerou 1 katastrálneho jutra na rozšírenie cintorína. O krátky čas, v roku 1909, v obecnom zastupiteľstve rokovali o kúpe ďalšieho pozemku, ktorého vlastníkom bol taktiež barón Július Révai. Išlo o malý kus zeme na zarovnanie pôdorysu cintorína, ktorý kúpili za 300 korún. Uvedenému vývinu zodpovedajú mapové zobrazenia cintorína z rôznych období. Po takýchto krokoch nadobudol dnešné rozmery. Po ďalšom mapovaní v roku 1912 bol do pozemkovej knihy zapísaný ako parcela č. 1878/1 s výmerou 23 580 m².
Cintorín dnes tvoria dve parcely a jeho plochu rozdeľujú hlavné uličky do šiestich blokov.
Žltá stena

Topografia

Nízky vrchol v závere rebra, vybiehajúceho z Prostredného hrotu. Jeho stena je rozdelená na dve časti – severovýchodnú a severozápadnú. Lezie sa len po tej prvej, ktorá má výšku 180 m. Od masívu Prostredného hrotu ju oddeľuje štrbina za Žltou stenou.

História výstupov

Prví, ktorí tento vrchol zliezli, boli M. Benkó, J. Déry a vodca J. Hundsdorfer st. Bolo to dňa 23. augusta 1901. V zime na jej vrchole prví stáli K. Henschová, E. Ivankó a S.K. Zaremba. Bolo to 13. apríla 1930. Na vrchol vtedy vystúpili najľahšími cestami zo Štrbiny za Žltou stenou. Problémom však ostala severná stena, o ktorej prelezení vtedy pochybovali mnohí známi horolezci, napríklad Poliaci Wiesław Stanisławski a Stanislaw Motyka. V tridsiatych rokoch 20. storočia sa pokúšali na ňu vystúpiť mnohí horolezci, ale neboli úspešní. Nakoniec sa to podarilo 19. júla 1933 Poliakom Zbigniewovi Korosadowiczovi a Wiesławovi Stanisławskému. Vystúpili cestou v jej ľavej polovici.
Stredom steny pomýšľali vystúpiť iní, počas vojnových rokov najviac sa o to pokúšal Slávo Cagašík, ale nebol úspešný. Až v dňoch 12. - 13. septembra 1943 sa mu to podarilo. Jeho spolulezcom bol Štefan Čiesla. Stenu zdolali za 13 hodín čistého času, síce kľukatou cestou, ale prostriedkom. Pamätníci rozprávali, že počas výstupu použili až 80-90 skôb. Bola to, na tú dobu, jedna z najtechnickejších ciest vo Vysokých Tatrách, ktorej prelezenie záviselo len na umelých pomôckach. Korosadowiczova cesta dlho platila za „slušný horolezecký výkon“. Cagašíkovú cestu do roku 1950 nezopakoval nik. Druhý priestup uskutočnili v lete 1950 K. Cerman a V. Mašková. V ľavej časti steny Július Parák a G. Strzebeński dňa 25. septembra 1949 urobili priamejšiu cestu ako je Korosadowiczova a aj technicky ťažšia. V snežení a fujavici 4. decembra 1949 po prvý raz v zimných podmienkach zdolali Korosadowiczovu cestu Július Parák a Arno Puškáš. V zime bola prelezená aj Cagašíková cesta Jozefom Psotkom a J. Slámom. Výstup im trval dva dni 21.-22. decembra 1956. Aj Paráková cesta sa dočkala zimného prelezenia 14. apríla 1961. Urobili ju Ivan Kulvánek a Jozef Psotka. Severná stena Žltej steny sa stala na dlhé roky „módnou stenou“. Časy prelezenia sa pomaly skracovali na niekoľko hodín. Aj dnes je vyhľadávanou a obľúbenou horolezeckou stenou.
Lappion

Poloha

Obec má rozlohu 23,71 km². Najvyšší bod je položený 134 m n. m. a najnižší bod 82 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 292 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Pollionnay

Poloha

Obec má rozlohu 15,8 km². Najvyšší bod je položený 787 m n. m. a najnižší bod 280 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 928 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Norðoyri

Dejiny

Prvá písomná zmienka je z roku 1584, ale vykopávky v Islendingatoftir, niekoľko kilometrov južne od Norðoyri ukázali, že toto miesto bolo osídlené už v časoch Vikingov. V blízkosti týchto vikingských hrobov bol 12. marca 1745 zničený statok snehovou lavínou. Presne o 20 rokov neskôr túto farmu stretol rovnaký osud. Jej ruiny sú viditeľné dodnes. V roku 1945 tu bol umiestnený pomník, ktorý pripomína tieto tragické udalosti.

Obyvateľstvo

V posledných 25 rokoch vzrástol počet obyvateľov, pričom nepochybným faktorom bola blízkosť obce s mestom Klaksvík. V roku 1985/86 na tomto mieste žilo iba 15 ľudí. Potom, v rokoch 1988 až 1991 sa počet obyvateľov náhle strojnásobil až na 60 obyvateľov, za posledných 5 rokov rastie pomaly, pohybuje sa na úrovni okolo 90. 1. januára 2011 v dedine žilo 93 obyvateľov.

Matraské zápisky

V roku 1813 Samuel Michael Matras, šerif severných ostrovov, začal zapisovať rôzne údaje súvisiace s prevádzkou farmy (sušenie sena a obilia, rast obilia či zemiakov) do denníka. Keď Samuel zomrel v roku 1857, v zápiskoch pokračoval jeho syn Albert Josias Michael (1815 – 1889) a napokon jeho syn Samuel Michael, ktorý pokračoval v denníku ešte ďalšie tri roky až do roku 1892. Tieto zápisky (Matrasdagbøkur) boli zachované a poskytujú nebývalý pohľad na poľnohospodárstvo na Faerských ostrovov počas veľkej časti 19. storočia (1813 – 1892). Denníky ukazujú, ako nové plodiny ako zemiaky postupne vytláčali obilie, aby ho od roku 1855nahradili úplne. Zemiaky lepšie odolávali vrtochom počasia, boli stabilnejšie a flexibilnejšie v porovnaní s obilím. Ďalej zápisky obsahujú informácie, ktoré pripúšťajú klimatické zmeny. Rodina Matrasovcov ešte teraz vlastní nehnuteľnosti v Norðoyri.
Hodiny reálneho času

Hodiny reálneho času alebo (ak majú podobu integrovaného obvodu aj) obvod reálneho času či hodinový obvod (angl. real-time clock, skr. RTC) sú hardvérové alebo menej často softvérové hodiny merajúce fyzikálny (t. j. nie logický) čas. Používajú sa najmä v počítačoch, ale napríklad aj vo videorekordéroch, domácich spotrebičoch a podobne.
Väčšinou ide o hardvér, konkrétne integrovaný obvod. Najbežnejšie sú hodiny reálneho času na matičnej doske: Je to zariadenie, ktoré sleduje skutočný čas a udržiava čas aj pri vypnutom počítači. Obvod je spravidla napájaný samostatnou zálohovacou batériou. Po zapnutí počítača načíta operačný systém skutočný - reálny čas z obvodu. Bez tohoto zariadenia by sme museli nastavovať reálny čas a dátum po každom vypnutí počítača.
22185 Štiavnica

(22185) Štiavnica je planétka, ktorú objavili Peter Kušnirák a Ulrika Babiaková v skorých ranných hodinách dňa 29. decembra 2000 na observatóriu v Ondřejove v Česku. Je pomenovaná po meste Banská Štiavnica.

Objav a pomenovanie

Planétka sa v čase objavu nachádzala v severovýchodnej časti súhvezdia Orión (Orion), asi 2° juhovýchodne od hviezdy  Ori (+5,1 mag), mala zdanlivú vizuálnu jasnosť +17,7 mag a bola 721. planétkou objavenou v druhej polovici decembra 2000. Svedčí o tom aj jej predbežné označenie 2000 YV₂₈, ktoré dostala krátko po objave. V objavovej opozícii bola planétka z Ondřejova pozorovaná iba v dvoch ďalších nociach a celkovo bolo zmeraných 8 pozícií, neskôr zaslaných do MPC. Naposledy bola planétka pozorovaná večer 2. januára 2001. Očíslovanie planétky bolo zverejnené v cirkulári MPC č. 42122 vydanom dňa 8. februára 2001.
Planétka je pomenovaná po Banskej Štiavnici, meste so slávnou baníckou históriou, zapísanom od roku 1993 na zozname kultúrneho dedičstva UNESCO. V roku 1762 tu bola založená Banícka akadémia, ktorá bola prvou svojho druhu na svete. Banská Štiavnica je rodným mestom objaviteľky. Meno planétky sa stalo oficiálnym po zverejnení v cirkulári MPC č. 42680 vydanom dňa 9. mája 2001 Medzinárodnou astronomickou úniou.

Dráha

Planétka obieha okolo Slnka v strednej vzdialenosti 479 mil. km po takmer kruhovej dráhe s dobou obehu 5,72 roku (2089 dní). K Zemi sa približuje na minimálnu vzdialenosť 326 mil. kilometrov a jej veľkosť je odhadovaná na takmer 10 km.
Mareuil-en-Dôle

Poloha

Obec má rozlohu 8,81 km². Najvyšší bod je položený 203 m n. m. a najnižší bod 73 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 235 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Krokoit

Vlastnosti

Krokoit je minerály žltej až čerevenej farby. Väčšinou sa vyskytuje vo forme ihličkových kryštalických drúz, prípadne aj samostatných prizmatických kryštálov. Je to pomerne mäkký minerál (2,5-3) podľa Mohsa.

Vznik

Krokoit vzniká ako sekundárny minerál v oxidačnej zóne olovených ložísk, no pre jeho vznik musí byť prítomný aj chróm. Spolu s ním sa vyskytujú pyromorfit, vanadinit, ceruzit, kremeň, anglesit a limonit.

Výskyt

Krokoit sa vyskytuje v Rusku (stredný Ural), Rumunsku, Nemecku (pekné vzorky z okolia Glachau), Škótsku, Anglicku, Francúzsku, Zimbabwe, Austrálii (Tasmánia, západ Austrálie), Filipínach, Brazílii a v USA (Arizona).
Antigonos z Karystosu (spisovateľ)

Antigonos (starogr. Ἀντίγονος) bol grécky spisovateľ, sochár a maliar v 3. storočí pred Kr.
Antigonos, rodák z eubójskeho mesta Karystos, žil v 3. storočí pred Kr. Bol zrejme totožný so sochárom a maliarom rovnakého mena. Okrem odborných diel o sochárstve a maliarstve, písal o rôznych podivuhodných javoch v prírode (paradoxografické dielo), ale jeho najvýznamnejším písomným dielom boli Životopisy slávnych filozofov (toto dielo ho preslávilo).
V tomto diele napísal životopisy filozofov Akadémie - Kratea, Krantora, Polemóna a svojho priateľa Arkesilaa, tiež životopis svojho učiteľa Menedéma a peripatetika Lykóna, životopisy skeptikov Pyrrhóna a Timóna a stoikov Zenóna a Dionysia. Veľkú pozornosť venoval literárnemu životu svojich filozofov, ich spoločným debatám a hostinám (symposia), pričom sa nevyhýbal ani pikantným historkám. Mal tiež zmysel pre individuálny život svojich postáv, porozumenie pre ich osobné záľuby, ako o tom svedčia zachované zlomky z jeho diela citované v životopisnom diele O osobnostiach filozofie od Diogena Laertia a tiež u Athénaia. Jeho dielo bolo dôležitým prameňom, nielen pre historikov Akadémie, ale aj pre Hérakleida Lemba a Sótióna a pre Apollónida z Nikaie v jeho Komentári k Timónovým Sillom (silloi - pamflety na filozofov)
Antigonos ako sochár pôsobil na dvore pergamonského kráľa Attala I., kde spolu s Pyromachom, Isogonom a Stratonikom pracoval na reliéfoch Pergamonského oltára, diela oslavujúceho víťazstvo Attala nad Galmi. Rímsky spisovateľ Plinius vo svojom spise O prírode uvádza, že bol aj dobrým maliarom.
Meno ruže

Príbeh

Hlavným hrdinom je Viliam z Baskervillu, ktorý má za úlohu nájsť vraha alebo vrahov mníchov, ktorí za záhadných okolností umierajú v jednom nemenovanom severotalianskom opátstve. Do opátstva však prichádza s úplne iným účelom, a to s dohodnutím miesta schôdzky medzi minoritmi a vyslancami pápeža Jána.
Na žiadosť opáta sa ako bývalý inkvizítor ujíma vyšetrovania záhadnej smrti iluminátora Adelma z Otranta spolu so svojim pomocníkom a pisárom Adsonom z Melku, ktorý je rozprávačom tohto príbehu.
Počas siedmich dní, ktoré strávia v kláštore sa počet zavraždených mníchov zvyšuje (prakticky každý deň jeden), pričom vraždy pribúdajú podľa určitej schémy – podľa biblickej Apokalypsy, na samom konci knihy sa však schéma ukáže ako neplatná. Knihy a knižnica (najväčšia v kresťanskom svete) zohrávajú dôležitú úlohu v príbehu. Samotná knižnica je mníchom neprístupná, je to vlastne labyrint náhodne poprepájaných chodieb a miestností, v ktorom sa vyzná len knihovník (Malachiáš), jeho pomocník (Berengár) a opát. Pri nočnej návšteve knižnice Viliam odhalí jej tajomstvo – tajnú miestnosť so zakázanými knihami. Jedna z nich je aj druhý diel Aristotelovej Poetiky, ktorá bola považovaná za stratenú, resp. nikdy nenapísanú. Vchod do miestnosti však odhalí náhodou Adso, aj to až v posledný deň pobytu.
Srbské národné vodnopólové družstvo mužov

Vrcholné podujatia

Na olympijské hry sa srbské družstvo kvalifikovalo 3-krát. Na všetkých troch dokázalo vybojovať medailu. Na LOH 2008 v Pekingu to bola bronzová, keď v semifinále turnaja podľahlo USA a v zápase o 3. miesto jasne zdolalo celok Čiernej Hory. O 4 roky neskôr v Londýne skončilo rovnako bronzové, keď prehralo až v semifinále s Talianskom a v boji o bronz zdolalo znova Čiernu Horu. No a na LOH 2016 v Rio de Janeirou získalo po finálovej výhre nad Chorvátskom zlatú medailu.
Na majstrovstvá sveta sa družstvo prebojovalo 5-krát a získalo na nich 3 medaily. V roku 2009 vo finále zdolalo po predĺžení Španielsko a získalo zlatú medailu. Druhý cenný kov získalo o 2 roky neskôr v Šanghaji, keď prehralo jediný zápas na turnaji, vo finále s Talianskom, a vybojovalo striebro. V španielskej Barcelone 2013 nepostúpilo zo štvrťfinále a skončilo až na celkovom 7. mieste. Druhé zlato získalo v roku 2015 v Kazani. Vo finále zvíťazilo nad Chorvátskom.
Na majstrovstvá Európy sa prebojovalo 6-krát. Zo všetkých turnajov si priviezlo nejakú medailu. Na domácom šampionáte v roku 2006 získalo zlatú medailu, keď vyhralo všetky stretnutia. Po striebre a bronze v nasledujúcich dvoch turnajoch ME získalo opäť zlatú medailu v rokoch 2012, 2014 a 2016. Vo finále vtedy zvíťazilo nad Čiernou Horou, nad Maďarskom a opäť nad Čiernou Horou.
Družstvo sa 9-krát zúčastnilo svetovej ligy, na ktorej získalo 9 medailí, z toho v 7-tich sezónach zlaté. Dve zlaté medaily vybojovalo aj na na Svetovom pohári 2010 a 2014 a zlato získalo aj na vodnopólovom podujatí Stredozemných hier v roku 2009.
Skylake

Skylake je kódové označenie pre šiestu generáciu mikroarchitektúry vyvíjaných spoločnosťou Intel. Predaj procesorov tejto architektúry sa začal v auguste roku 2015. Procesory využívajú 14-nanometrický výrobný proces, rovnako ako predchádzajúce procesory architektúry Broadwell. Podľa Intelu táto architektúra prináša lepší výkon procesora a grafického jadra, zatiaľ čo spotreba elektriny sa znižuje. Nástupcom architektúry je Kaby Lake.
Skylake je posledná platforma Intelu, kde Microsoft podporuje staršie operačné systémy ako je Windows 10.

História vývoja

Vývoj Skylake sa začal vo výskumnom centre Intelu nachádzajúcim sa v meste Haifa v Izraeli. Tento vývoj trval približne 4 roky. Intel ho oznámil v septembri 2014 na stretnutí technológov Intel Developer Forum v San Franciscu. Uvoľnenie prvej várky procesorov Skylake, konkrétne modelov 6600K a 6700K, bolo oznámené 5. augusta 2015 na veľtrhu Gamescom.
30. mája 2017 bolo oznámené, že Intel chystá nový rad high-endových procesorov s architektúrou Skylake-X, ktoré nesú označenie Core i7 a Core i9, a dvoch procesorov architektúry Kaby Lake-X s označením i5 a i7. Spoločne s týmito procesormi bol oznámený nový chipset X299 sa socketem 2066 a nová platforma. Pravdepodobne išlo o reakciu Intelu na chystané procesory AMD Ryzen 7 a Ryzen Threadripper.

Charakteristika procesora

Rovnako ako Broadwell sú procesory dostupné v piatich variantoch: SKL-S, SKL-X, SKL-H, SKL-U a SKL-Y. Procesory s koncovkami S a X sú pretaktovateľné vďaka odomknutému násobiču. Varianty SKL-S a SKL-X zahŕňajú vybrané procesory s odomknutými násobičom, čo znamená, že ich je možné pretaktovať. Ide spravidla o modely s K alebo X na konci ich označenia. Varianty SKL-S používajú nové pätice Socket 1151 a varianty SKL-X Socket 2066, oba typu LGA. Varianty H, U a Y boli navrhnuté predovšetkým pre prenosné zariadenia, ako sú notebooky a používajú pätice typu BGA. Skylake využíva nové čipsety séria 100, označované Sunrise Point.
Varianty U a Y podporujú jeden DIMM slot, varianty H a S podporujú dva DIMM sloty. Varianty X podporujú štyri DIMM sloty. Oficiálne podporuje táto architektúra DDR3 aj DDR4 SDRAM pamäti.
Niektoré varianty P majú znížený počet grafických jadier (z 24 na 12), oproti ich priamym polovičkám bez P.
Skylake prináša aj zmeny do inštrukčného súboru, konkrétne rozšírenie Intel MPX a Intel SGX, obe pre ochranu pamäte. Budúce varianty Xeon budú disponovať rozšírením Advanced Vector Extensions 3.2 (AVX-512F).
Na rozdiel od Haswell nemajú procesory Skylake integrovanú kontrolu napätia.
Literárna veda

Literárna veda alebo veda o literatúre je samostatná humanitná alebo umenovedná disciplína, ktorá sa zaoberá umeleckou literatúrou. Vyvinula sa z tradičnej filológie.
Literárna veda poznáva literatúru, čiže literárne objekty a javy. Aby sa určité predmety alebo javy stali literárnymi faktami, musia sa stať najprv súčasťami tzv. literárneho bytia, resp. literárneho života, čo značí, že musia byť práve ako literárne akceptované a potvrdené určitým spoločenským vedomím, ba aj istou sférou konkrétnej spoločenskej praxe. Teda už samotný ontologický charakter literárnych faktov je čímsi podmieneným (na rozdiel od faktorov, ktoré poznáva povedzme botanika alebo zoológia).

Slovenská literárna veda

Slovenská literárna veda je veda o literatúre vôbec a slovenskej literatúre zvlášť pestovaná slovenskými literárnymi vedcami. Má výrazný vplyv na rozvoj slovenskej filozofie a zásluhu na ňom.
Karol Strmeň

Životopis

Vzdelanie získaval v Nových Zámkoch a Šuranoch, kde aj zmaturoval. Dva roky študoval teológiu v Ostrihome, odkiaľ však musel v roku 1942 kvôli národnému cíteniu odísť do Bratislavy na Filozofickú fakultu Slovenskej univerzity v Bratislave (kombinácia slovenčina – filozofia). Po nástupe komunizmu sa rozhodol pre exil. V roku 1945 emigroval do Rakúska a po zastávkach v Nemecku a Taliansku sa v roku 1949 definitívne usadil v americkom Clevelande. Tu doštudoval a ako profesor na Clevelandskej univerzite sa začal plne venovať jazykom, literatúre, pedagogike, organizovaniu exilového života a redaktorskej práci v krajanských periodikách Ave Maria (od roku 1957), Most (v roku 1954 inicioval jeho vznik), Slovák v Amerike či Slovenské noviny. Spolu s prozaikom Milom Urbanom riadil kultúrnu rubriku týždenníka Gardista. Významne prispel k založeniu Slovenského ústavu v Clevelande. Po Nežnej revolúcii a páde komunizmu sa na Slovensko vracal, naposledy v roku 1993, zomrel však v Clevelande. Jeho meno nesie základná škola v Palárikove, v ktorej je tiež zriadená stála expozícia jeho literárneho diela.

Tvorba

Prvé literárne diela publikoval v študentskom časopise Rozvoj, neskôr prispieval i do časopisov Slovenské pohľady, Elán, Kultúra, Smer a ďalšie. Súčasťou jeho básnického diela (vydal osem zbierok reflexie, lyriky a duchovnej poézie) je jeho prekladateľská tvorba. Venoval sa prekladom z francúzštiny (Paul Claudel, Rainer Maria Rilke), angličtiny (Edgar Allan Poea), taliančiny (Dante Alighieri), ale tiež prekladal staršiu poľskú poéziu (Jan Kochanowsky, Adam Mickiewicz, Juliusz Słowacky, Cyprian Kamia Norwid) a mladšiu poľskú poéziu (Leopold Staff, Kazimierz Wierzyński, Julian Tuwim, J. Minkiewicz, T. Karpowicz, Tadeusz Różewicz, B. Czaykowski). Asi jedenásť jeho diel ostalo len v rukopisnej podobe.
Most Čadečka

Opis

Most je ako deväťpoľový most so spriahnutou, oceľovo-betónovou konštrukciou o rozpätí 53+59+81+4x87+75+64 m. Nosnú konštrukciu tvorí dvojica zváraných a navzájom poprepájaných oceľových nosníkov, na ktoré sa dodatočne vybetónovala železobetónová mostovka. Oceľová časť konštrukcie sa zvárala za oporami a na definitívnu pozíciu bola postupne vysunutá. Vzhľadom na to, že most sa nachádza v oblúku a v prechodnici (teda nemá konštantné smerové zakrivenie), vysúvalo sa spoza oboch opôr, väčšina konštrukcie bola vysunutá spoza západnej opory. Po dokončení hlavnej, oceľovej časti, bola zhotovená spriahajúca betónová doska, ktorá je z oceľovou časťou prepojená pomocou tzv. tŕňov.
Le Vieil-Dampierre

Poloha

Obec má rozlohu 13,78 km². Najvyšší bod je položený 185 m n. m. a najnižší bod 148 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 106 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Torres Bermejas

Torres Bermejas je pevnosť, ktorá sa nachádza na kopci Mauror naproti Alhambre v Granade. Bola súčasťou opevnenia moslimskej Granady. Dlho bola používaná ako väzenie a kasárne.

Opis

V súčasnej dobe sa skladá z troch veží z tehál, s bránami medzi dvoma z nich, s bastiónom a nádržou. Veže sú rôznych veľkostí, s centrálnou vežou s tromi poschodiami.
Pôvodne bola súčasťou hradu Hizn Mawror, ktorý stál na východe v blízkosti nového mesta. S mestom splynula pri expanzii mesta na východ. Bola postavená už v 9. storočí a prešla niekoľkými rekonštrukciami.
Je pod správou Patronato de la Alhambra y el Generalife.
Chmelná

Dejiny

Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1375.