Obliehanie Eretrie

Predohra

V roku 500 pred Kr. sa Perzská ríša – s pomocou Iónskych Grékov pod vedením Aristagora a časti Naxoských exulantov – pokúsila obsadiť ostrov Naxos. Útok však zlyhal, pretože obyvatelia Naxosu boli dopredu varovaní perzským admirálom Megabatom, ktorý sa predtým s Aristagorom pohádal. Neúspech prirodzene dopadol na Aristagora, ktorý bol jediným vysoko postaveným Grékom v perzskej výprave. Strata priazne perzského dvora ho následne viedla k vyvolaniu revolúcie Iónskych miest proti perzskej nadvláde.
Aby získal pre svoju revoltu podporu, vydal sa Aristagoras na pevninské Grécko. Ako prvú navštívil Spartu, kde však jej kráľ Kleomenes I. odmietol povstanie materiálne podporiť. Následne sa vydal do Atén a Eretrie, ktoré sa mu rozhodli pomôcť dvadsiatimi a piatimi loďami. Eretrijci a Aténčania sa podieľali na Iónskom obliehaní Sardisu, no po opustení mesta bolo Iónske loďstvo porazené v Bitke pri Efeze. Tento debakel následne viedol k stiahnutiu aténskych a eretrijských posíl z Malej Ázie späť domov. V roku 494 pred Kr. boli Ióni na hlavu porazení v Bitke pri Ladé a Aristagoras padol v boji proti Trákom po úteku z Iónie do Trákie.

Prípravy a Kyklady

Dareios I. sa chcel Eretrii, Aténam a Naxosu pomstiť za pomoc, ktorú poskytli vzbúreným Iónom. Helénsku kampaň však musel odložiť až do času, kedy sa mu podarilo potlačiť náhlu revoltu v Trákii a Macedónii. V roku 492 pred Kr. Dareios poslal svojho zaťa a zároveň synovca Mardonia na vojenskú výpravu, ktorej cieľom bolo podmaniť si severné Grécko a potom obsadiť Eretriu a Atény. To by poskytlo Peržanom základňu, z ktorej by mohli zaútočiť na Peloponéz. Výprava však skončila katastrofou, keď v búrke pri polostrove Atos prišla o väčšinu svojich lodí. Armáda pod Mardoniovým vedením zvládla podmaniť si Trákiu a z Makedónie urobiť vazalský štát Perzskej ríše. Trácka kampaň však bola finančne náročná a Mardonius sám, hoci zvíťazil, bol ranený v jednom z útokov a tak nútený vrátiť sa späť do Ázie.
Dareios vyslal do Grécka emisárov požadujúcich "zem a vodu", symbol kapitulácie. Väčšina ostrovov sa podriadila, najmä z dôvodu perzskej dominancie na mori. Podobne sa rozhodol i väčší počet mestských štátov na Peloponéze, no v Aténach boli emisári vhodení do jamy. Podobnú "odpoveď" dostali i v Sparte, kde skončili v studni. Tak skončil podľa Herodota Dareiov posledný pokus podmaniť si Grékov diplomatickou cestou.
V roku 490 pred Kr. Dareios dal dohromady flotilu 600 lodí a armádu o sile 20 až 60 000 mužov. Vojaci boli z Levantu, Perzie, Médie, Sýrie, Arménska, Iónie and Cypru. Veliteľmi tejto vojenskej sily boli médsky admirál Datis a Dareiov synovec Artafernes, ktorého otec sponzoroval útok na Naxos pred desiatimi rokmi. Časti loďstva velil Hippias, bývalý Aténsky tyran, ktorý bol v roku 508 pred Kr. zvrhnutý a vyhnaný z mesta. Hippiovi bol – ako odmena za spoluprácu a pomoc poskytnutú Peržanom – sľúbený guvernérsky post nad aténskou oblasťou. Flotila, ktorá pozostávala najmä z fenických a iónskych lodí sa stretla s armádou v Cilícii a odtiaľ sa plavili na Samos. Odtiaľ pokračovali do Ikarie a následne – tentokrát úspešne – zaútočili na Naxos.
Po dobytí Naxosu sa Peržania plavili z ostrova na ostrov, kde robili vojenské odvody pre svoju armádu. Čoskoro dosiahli Eubóju a požadovali vojakov od mesta Carystus. Mesto však podporu Peržanom odmietlo, pretože nechcelo byť zatiahnuté do vojenskej kampane proti svojim susedom – Eretrii a Aténam. Krátke obliehanie však donútilo obyvateľov sa podrobiť a poskytnúť vojakov do rastúcej perzskej armády. Ďalšou "zastávkou" na ceste bola Eretria.

Obliehanie Eretrie

Keď Eretrijci zistili, že k nim mieri perzská flotila, obrátili sa zo žiadosťou o vojakov na Atény. Aténska vláda ochotne poslala 4 000 mužov z Chalkidy, ktorá tiež ležala na ostrove Eubója. Keď však Aténčania predstúpili pred vládcu Eretrie Aeschinea, ten im povedal, aby sa vrátili domov – nechcel aby boli zničení spolu s mestom. Aténčania poslúchli jeho radu, odplavili sa do Oropusu a tak sa zachránili.
Medzitým sa obyvatelia Eretrie rozdelili na 3 skupiny: prvá sa chcela vzdať Peržanom, druhá utiecť do hôr a tretia chcela bojovať. Keď sa Peržania vylodili v oblasti, Eretrijci sa nakoniec rozhodli pre boj. Ich stratégiou bolo brániť hradby; nechceli sa s Peržanmi stretnúť na mori alebo v otvorenom boji. Perzská armáda mesto obkľúčila a zahájila útok. Boj bol zúrivý a obe strany utrpeli ťažké straty. Po šiestich dňoch tvrdých stretov dvaja významní obyvatelia, Euforbus a Filagrus, otvorili dobyvateľom brány mesta. Hneď ako sa Peržania dostali do mesta, začali rabovať a podpaľovať chrámy a svätyne, ako odvetu za vypálenie svätýň v Sardise. Všetci obyvatelia boli vzatí do otroctva, tak ako to prikázal Dareios.

Dozvuky

Peržania zostali v Eretrii šesť ďalších dní. Potom naložili zajatcov na lode a vysadili ich na ostrove Aegilia. Následne sa odplavili k Maratónu v Atike, ako im to poradil Hippias – odtiaľ plánovali útok na Atény. Keď sa Aténčania o ich plánoch dozvedeli, vytiahli so svojou armádou v počte 10 000 mužov a 1 000 platajských spojencov k priamemu stretu s Peržanmi pri Maratóne a v následnej bitke ich porazili. Ustupujúca perzská armáda utiekla na svoje lode, vyzdvihla Eretrijčanov a plavila sa okolo zálivu Sounion v pokuse vylodiť sa v blízkosti Atén skôr, ako sa stihne ich armáda vrátiť do mesta. Keď však dosiahli Faleron, videli ako aténska armáda tiahne späť k mestu, čo ich prinútilo prehodnotiť svoj úmysel a vrátiť sa späť do Malej Ázie.