Filozofická teológia

Zaradenie vo filozofii

Filozofická teológia sa často chápe ako pevná súčasť metafyziky, ba ako jej vyvrcholenie, pričom je rozšírený názor, že spadá pod filozofiu náboženstva, i keď je vhodné podotknúť, že istým spôsobom sa z tejto disciplíny vyčleňuje (pozri aj Vzťah k filozofii náboženstva). Každopádne filozofická teológia predpokladá znalosti z teórie poznania, ontológie a metafyzickej antropológie. Aj preto sa dá povedať, že v súčasnosti integruje poznatky metafyziky, epistemológie, logiky, etiky i dejín filozofie.

Vzťah ku teodícei

Filozof Gottfried Wilhelm Leibniz použil pojem teodícey v špecifickom zmysle, keď jej predmet zúžil na problém zla (Essais de théodicée; 1710). Jemu išlo o apológiu Boha v konfrontácii s týmto problémom. Ak sa teodícea vníma ako špecifická filozofická disciplína riešiaca problém zla, tak ako taká je určite súčasťou filozofickej teológie a jej pojem je značne úzky.
V minulosti a niekedy i dnes sa však u niektorých autorov teodícea stotožňuje so samotnou filozofickou teológiou a vtedy je pojem teodícey širší. Je možné potvrdiť, že vzťah filozofickej teológie a teodícey je teda vecou názoru každého filozofa.

Vzťah k filozofii náboženstva

Filozofia náboženstva sa zaoberá fenoménom náboženstva vo všeobecnosti. Pojednáva o filozofických problémoch, ktoré povstávajú z reflexie o obsahu a pravdivosti náboženskej viery, o náboženskej praxi alebo o náboženskej skúsenosti. Rozlíšenie medzi filozofickou teológiou a filozofiou náboženstva sa teda vymedzuje tak, že filozofia náboženstva „filozofuje“ o náboženstve a analyzuje náboženstvo, zatiaľ čo filozofická teológia pojednáva o Bohu ako takom nezávisle od náboženského kultu alebo našej skúsenosti s Božím jestvovaním.
Ale oddelenie skúmania Boha od skúmania náboženstva nie je možné striktne dodržať. V dejinách sa dá postrehnúť postupný prechod od filozofie Boha k filozofii náboženstva. Vystúpili filozofi (napríklad Hegel), ktorí obhajovali myšlienku, že o Bohu nemožno nič vedieť, preto je relevantné sa zaoberať len fenoménom náboženstva. Táto téza vznikla v období, keď väčšina filozofov verila, že David Hume a Immanuel Kant vyvrátili všetky argumenty pre Božie jestvovanie. Táto viera sa neskôr začala prehodnocovať, no nemožno poprieť, že témy filozofickej teológie sú naďalej úzko prepojené s náboženským kultúrnym pozadím.

Vzťah k fundamentálnej teológii

Fundamentálna teológia zvažuje význam a kredibilitu tzv. kresťanského zjavenia, čím hľadá systematické vysvetlenie základov kresťanskej viery. Filozofická teológia nepredpokladá, ani nepoužíva tézy vyjadrené kresťanským zjavením, preto možno povedať, že vzťah filozofickej teológie k fundamentálnej teológii je obdobný ako vzťah samotnej filozofie ku kresťanskej teológii. Ide teda o rôzne disciplíny, ktorých vzájomný vplyv je často zanedbateľný.

Filozofia a náboženská viera

Pozri aj: Filozofia a náboženstvo
Prvá a základná téma filozofickej teológie je vymedzenie vzťahu náboženskej viery (viery v Boha) a filozofie. Táto otázka, ktorá sa dá chápať aj ako problém vzťahu rozumu a viery, bola značne pertraktovaná práve v období patristiky a stredovekej scholastiky.
V ranej patristike myslitelia hodnotili filozofiu ako prvok, ktorý ohrozuje kresťanskú vieru, a stavali ich tak do vzájomného ostrého sporu. S filozofom Augustínom z Hippa však prichádza zmena, keďže on sám používa niektoré myšlienky gréckej filozofie (najmä novoplatonizmus) a pomocou gréckych filozofických konštrukcií následne rieši kresťanské teologické témy. Tým sa všeobecný spor viery a rozumu potlačil, až vystúpili myslitelia ako Pseudo-Dionýzios Areopagita a Boethius, ktorí rozum a vieru videli v pevnej vzájomnej súdržnosti.
Scholastik Anselm z Canterbury v 11. storočí proklamoval, že viera a rozum sú a musia byť v harmónii, pretože oba smerujú k tej istej pravde – Bohu. Tento mysliteľ je známy tým, že koncipoval vieru ako hľadajúcu porozumenie. To znamená, že viera hľadá svoje racionálne zdôvodnenia – teológia má byť podporovaná filozofiou. Anselm teda vraví, že človek má síce brať autoritu viery za smerodajný prvok vo svojom živote, ale môže a má hľadať racionálne vysvetlenie toho, čo sa verí.
Tomáš Akvinský vidí úlohu rozumu limitovanejšie. Rozum môže vysvetľovať mnohé veci, ale podľa neho nestačí na všetko – nestačí na tzv. kresťanské pravdy alebo dogmy. Vo všeobecnosti sa dá povedať, že v európskom stredoveku sa vnímala filozofia ako slúžiaca viere, z čoho vyplýval jednak prudký rozvoj kresťanskej teológie, ktorá sa usilovala zvyšovať svoju kredibilitu, a jednak na druhej strane slabý až zanedbateľný rozvoj nezávislej filozofie (vrátane induktívneho výskumu). 
V neskoršom období sa situácia obrátila a niektorí filozofi napádali náboženskú vieru (napr. David Hume alebo francúzski osvietenci). V 19. storočí anglický matematik William Kingdon Clifford vyslovuje tézu, že je morálne zlé, ak človek prijíma náboženskú vieru bez predošlého racionálneho zdôvodnenia celej vierouky daného náboženstva (tzv. hriech proti ľudstvu). Konflikt filozofie a náboženskej viery v 18. a 19. storočí je badateľný na filozofických systémoch najmä Schopenhauera, Feuerbacha, Nietzscheho, Marxa a Freuda (pozri aj Filozofický ateizmus).

Problém poznateľnosti Boha a možnosti hovorenia o ňom

Táto téma skúma problematiku našej schopnosti vyjadriť Božie atribúty ľudským jazykom. Filozof David Hume považuje vo svojom diele Dialógy o prirodzenom náboženstve (1779) zachytenie Božích atribútov v rámci teistického pojmu Boha za úplne nemožné, čo ho vedie ku skepse a k deizmu (podľa niektorých k ateizmu). Intelektovo a jazykovo uchopiť „univerzálnu, duchovnú a nekonečnú bytosť“ sa javí ako zásadný problém aj pre kresťanských filozofov (napr. Augustín z Hippa alebo Tomáš Akvinský) Preto sa táto téma stala pevnou súčasťou filozofickej teológie, pričom jej problematika je časovo veľmi stará.
Už predstaviteľ vrcholnej patristiky Augustín z Hippa túto tému rieši. Ovplyvnený novoplatonizmom posudzuje ľudskú schopnosť poznať Božie atribúty v rovine tzv. osvietenia. Zdrojom tejto „osvetľujúcej milosti“ má byť Boh sám. Predstaviteľ vrcholnej scholastiky Tomáš Akvinský popisuje našu jazykovú postihnuteľnosť Boha cez pojem analógie. To znamená, že človek používa pojmy na označenie Božích atribútov analogicky k svojim vlastným (pojmy múdry Boh a múdry človek sú síce mimoriadne vzdialené, ale analogická prepojenosť medzi nimi aj tak zostáva). Iný filozof, Pseudo-Dionýzios Areopagita je zástanca tzv. negatívnej teológie. Tvrdí, že nemožno poznať, aké má Boh atribúty (vlastnosti) – je možné spoznať len, čím Boh nie je.
Všeobecne je poznateľnosť Boha tematizovaná vo vzájomne konfrontačných stanoviskách fideizmu a tradicionalizmu. Fideizmus tvrdí, že človek môže poznať Boha len vďaka Božiemu mimoriadnemu zásahu do ľudských dejín, ktoré sa vo všeobecnosti označuje ako tzv. zjavenie. Ľudská náboženská viera je takto iba odpoveďou na toto zjavenie. Tradicionalizmus na druhej strane zdôrazňuje ľudskú tradíciu a kultúrny vývoj ľudstva, ktorý prirodzene inklinoval k náboženskej viere. Spor fideizmu a tradicionalizmu sa v podstate realizuje v oblasti teórie poznania, keďže oba vyjadrujú možnosť ľudskej poznateľnosti Absolútna. Katolícka teológia v tejto otázke obhajuje názor, že spomínané zjavenie predpokladá schopnosť človeka objektívne poznať pravdu, ktorú mu Boh ako stvoriteľ udeľuje. To znamená, že podľa Katolíckej cirkvi človek môže spoznať aj na základe svojho rozumu, že Boh jestvuje a tiež dokáže postihnúť aspoň do istej miery jeho atribúty. Zjavenie následne dopĺňa to, „na čo rozum nestačí“ (Suma proti pohanom; Tomáš Akvinský).

Filozofický ateizmus

Pozri aj: Ateizmus
Počiatky filozofického ateizmu možno nájsť už v antickej filozofii (napr. materialisti Demokritos a Titus Lucretius Carus), ale systematický ateizmus je fenoménom až osvietenstva 18. storočia. Najčastejším dôvodmi pre ateizmus vtedy boli prijatie už spomínaného verifikačného princípu a nedostatočné riešenia problému zla. Prvým obhajovateľom prísneho ateizmu v západnej tradícii sa stal francúzsky filozof barón von Holbach.

Koncept popierania posmrtného života

Pozri aj: Materializmus 
Najznámejším starovekým predstaviteľom negácie posmrtného života je grécky filozof Epikuros zo Samu, nadväzujúci na Demokritov atomizmus. Ten argumentuje, že ak nejestvuje posmrtný život, nie je dôvod sa obávať smrti. Smrť znamená nejestvovanie vedomia, definitívny zánik vlastnej individuality, kedy človek žiadnym spôsobom nebude vnímať – jednoducho mŕtvy človek už nie je. Preto sa netreba báť bolesti, ani posmrtných trestov. Takto ukazuje Epikuros človeku cestu k vyrovnaniu sa so svojou očakávanou smrťou.
Je možné postrehnúť, že popretie posmrtného života sa už od čias Demokrita a Epikura najčastejšie viaže s materializmom. Klasická materialistická koncepcia vraví, že mentálne entity nejestvujú samostatne, oddelené od materiálneho tela (mozgu) – mentálne entity majú fyzickú, materiálnu podstatu, sú produkciou organizovanej hmoty. Preto po rozpade takejto organizácie hmota prestane produkovať mentálne stavy vrátane vedomia a individualita človeka sa skončí. Materializmus v tejto súvislosti rieši potom už len otázku intencionality, ktorá sa zdá byť problémom pri vysvetľovaní mentálnej entity len na podklade elektro-chemickej činnosti ľudskej nervovej sústavy.
Niektoré z verzií materialistickej negácie posmrtného života sa usilujú vyhnúť pesimizmu tým, že koncipujú mŕtveho človeka ako prežívajúceho napríklad v spomienkach druhých, živých ľudí. Takisto sa ponúka ako východisko aj predstava, že atómy zosnulého človeka sa stávajú súčasťou ďalšieho evolučného procesu vesmíru.

Koncept dualizmu duše a tela

Hlavný článok: Dualizmus (filozofia)
Prísny dualizmus duše a tela sa spája s francúzskym racionalistickým filozofom René Descartom, ktorý vypracoval systém zvaný interakcionizmus. Vraví, že človek pozostáva z dvoch rôznych entít – fyzického tela a duše, ktorá je charakterizovaná vedomím samého seba. Po smrti tela vedomie samého seba podľa Descarta nezaniká, ostáva oddelene jestvovať. Podobné koncepcie nachádzame u viacerých filozofov (napr. Platón, Aristoteles).

Koncept reinkarnácie

Hlavný článok: Reinkarnácia
Tento koncept, rozšírený najmä v orientálnej kultúre, je založený na dualizme, pričom tvrdí, že ľudská duša dokáže animovať viacej tiel – po smrti jedného tela sa presúva do iného tela. Hinduistické a niektoré budhistické koncepcie vidia v presune duše do ďalšieho tela istú zákonitosť, ktorá je vyjadrením všeobecnej božskej spravodlivosti (pozri aj karma).

Koncept zmŕtvychvstania tela

Hlavný článok: Zmŕtvychvstanie
Tento koncept vyznáva židovské, kresťanské a islamské náboženstvo. Jeho nosnou myšlienkou je viera, že po smrti tela duša zostáva jestvovať, pričom na konci dejín (tzv. apokalypsa) Boh zázračne telo vzkriesi a spojí s danou dušou. Celý tento koncept je založený na istom type monizmu, v ktorom sa obhajuje radikálna prepojenosť duše a tela. Toto prepojenie je síce zásadné, ale umožňuje jestvovanie duše po smrti tela. Tento stav sa však nazýva akýmsi „spánkom“. Človek je tu koncipovaný ako jednota duše a tela, preto skutočné prebudenie „v nebeskom kráľovstve“ nastane práve po opätovnom zjednotení sa so svojím, istým spôsobom zdokonaleným telom.
Pojem zmŕtvychvstania teda nevyžaduje prijatie dualizmu. Predstaviteľom takéhoto poňatia ľudskej prirodzenosti je napríklad Tomáš Akvinský.