Viedenská nóta

Viedenská nóta bola nóta z 28. júla 1853, ktorou sa Francúzsko snažilo vyriešiť vyostrujúci sa spor medzi Ruskom a Osmanskou ríšou. Nezabránila však vyeskalovaniu osmansko-ruských vzťahov, ktoré napokon viedlo ku krymskej vojne.

Pozadie a príprava

V roku 1852 cár Mikuláš zámerne vyvolal spor s Portou týkajúci sa patronátu nad pútnickými miestami v Palestíne, o ktorý sa Rusko, reprezentant pravoslávia, delilo s Francúzskom, predstaviteľom katolicizmu. Nárokoval si nad úplný patronát, zdôvodňujúc to tým, že väčšina kresťanov v Osmanskej ríši náleží k pravosláviu. Cárovým skutočným zámerom bolo vyvolať vojnu a posilniť ruský vplyv na úkor upadajúcej Osmanskej ríše a v konečnom dôsledku získať prístup k Stredozemnému moru, čo sa dostalo do konfliktu najmä s britskými, ale aj s francúzskymi záujmami a v oblasti Balkánu s rakúskymi ašpiráciami.
Sultán na jar súhlasil s návrhom britského veľvyslanca v Istanbule Stratforda Canninga, 1. vikomtu Stratford de Redcliffe na skoncipovanie nóty obsahujúcej formuláciu potvrdzujúcu ruské výsady týkajúce sa kresťanov v Osmanskej ríši („starobylé náboženské výsady nárokované Jeho Veličenstvom cárom Ruska [...] ostávajú na veky v platnosti“). Nóta napokon nebola odoslaná a na konferencii vo Viedni v júli 1853 sa veľvyslanci zhodli na formulácii navrhnutej francúzskym cisárom Napoleonom III. a britským ministrom zahraničných vecí Georgeom Villiersom, 4. grófom z Clarendonu (známy ako Lord Clarendon).
Nóta bola pripravená francúzskym veľvyslancom vo Viedni Françoisom-Adolphom, barónom a grófom Bourqueney (známy ako Barón de Bourqueney) a prostredníctvom rakúskej zahraničnej služby odovzdaná ruskému veľvyslanectvu, hoci ruská diplomacia bola neoficiálne oboznámená s jej obsahom ešte pred oficiálnym doručením.

Obsah a reakcia

Nóta bola sformulovaná tak, aby vyhovela ruským požiadavkám, ale zároveň aby neurazila Portu. Cár Mikuláš I. 5. augusta vyjadril súhlas s obsahom nóty, ale Porta sa 19. augusta ohradila voči formulácii, podľa ktorej mal sultán prisľúbiť „zachovanie vernosti litere a duchu zmluvy z Küçük Kaynarca [z roku 1774] a z Drinopolu [z roku 1829] v otázke ochrany kresťanského náboženstva“ a súhlasiť s tým, že bez súhlasu Ruska a Francúzska nedôjde k zmene tohto stavu. To znamenalo, že kresťanskí obyvatelia Osmanskej ríše mali ostať pod patronátom cára a francúzskeho cisára, čím sa sultán v náboženskej politike dostal pod kontrolu týchto dvoch veľmocí. Vo svojej nóte (nóta veľkovezíra Mustafu Reşida Pašu), označovaná aj ako turecké resp. osmanské ultimátum trvala na doplnení podmienky, podľa ktorej mala ochrana kresťanov v ríši spadať pod autoritu sultána (navrhovaná bola formulácia, že sultán „zachová vernosť stipuláciám zmluvy z Küçük Kaynarca, potvrdeným zmluvou z Drinopolu, súvisiacim s ochranou kresťanského náboženstva Vysokou portou“, ako aj  niekoľko iných formulácií ohľadne kresťanov v ríši vyznievajúce v prospech Porty). Rusko s týmto doplnkom nesúhlasilo (7. septembra) a tak sa francúzsky pokus o zmierenie Ruska a Osmanskej ríše nepodaril. Ruský minister zahraničných vecí gróf Karl Nesselrode označil viedenskú nótu za vyjadrenie všetkých ruských nárokov a preto interpretoval nesúhlas Porty ako legitímny dôvod na ruský zásah v prospech 12 miliónov kresťanských poddaných v Osmanskej ríši. Spojené kráľovstvo a Francúzsko tak stiahli svoju podporu nóty. Porta tvrdila, že bola jej reakcia opodstatnená a že frakcia naklonená vojne hrozila sultánovi revolúciou pokiaľ nebude bojovať s Ruskom. Rakúsky cisár František Jozef I. sa síce dohodol s Mikulášom I: na stretnutí v Olomouci, že Rakúsko sa pokúsi presvedčiť Portu k prijatiu podmienok viedenskej nóty, ale Spojené kráľovstvo a Francúzsko takýto zámer odmietli. Napokon sa Rakúsko plne postavilo za francúzsko-britskú koalíciu (vo vojne zachovalo neutralitu, ale hrozilo vstupom do vojny na strane koalície pokiaľ Rusko neprijme predčasné mierové podmienky).

Dohra

Až viedenské štyri body vydané  8. augusta 1854 dosiahli želaný výsledok a hoci boli spočiatku cárom odmietnuté, napokon spolu so začatím francúzsko-britského pozemného ťaženia a rakúskou hrozbou prinútili Rusko pristúpiť k mierovým rokovaniam. Tri zo štyroch viedenských bodov sa napokon presadili pri uzavretí parížskej mierovej zmluvy (30. marec 1856), pričom zaistenie ochrany a práv kresťanských obyvateľov v Osmanskej ríši bol daný pod spoločnú garanciu veľmocí (Spojeného kráľovstva, Francúzska, Rakúska, Pruska a Ruska.