Terminátor (slnečný)

Terminátor alebo zóna súmraku je pohyblivá čiara, rozhranie, ktorá rozdeľuje osvetlenú a neosvetlenú stranu planetárneho telesa. Terminátor je definovaný ako množina bodov na planéte alebo mesiaci, kde čiara od materskej hviezdy je dotyčnica. Pri telesách s atmosférou na terminátore nastáva súmrak v dôsledku rozptylu svetla časticami vzduchu. 
Terminátor na Zemi je kruh s priemerom, ktorý je približne priemerom Zeme. Terminátor prechádza akýmkoľvek bodom na zemskom povrchu dvakrát denne, pri východe slnka a pri západe slnka, okrem polárnych oblastí, kde k tomu dochádza len vtedy, keď bod nemá polnočné slnko alebo polárnu noc. Kruh oddeľuje časť Zeme s denným svetlom od tej, ktorá má tmu (noc). Zatiaľ čo o niečo viac ako polovica Zeme je osvetlená v ktoromkoľvek okamihu (s výnimkou zatmenia), dráha terminátora sa mení podľa denného času v dôsledku rotácie Zeme. Cesta terminátora sa tiež mení podľa ročného obdobia v dôsledku sklonu osi Zeme  k ekliptike. Rovina terminátora je teda takmer rovnobežná s rovinami vytvorenými čiarami zemepisnej dĺžky počas rovnodenností a jej maximálny uhol je približne 23,5° voči rotačnej osi, pólu počas slnovratov. 
Na rovníku sa terminátor pohybuje približne na úrovni 1,668 kilometrov za hodinu. Rýchlosť terminátora sa znižuje, keď sa približuje k pólom, kde môže dosiahnuť rýchlosť nula (celodenné slnečné svetlo alebo tma). 
Nadzvukové lietadlá ako prúdové stíhačky alebo Concorde a Tupolev Tu-144 sú schopné predbehnúť maximálnu rýchlosť terminátora na rovníku. Pomalšie však môžu predbehnúť terminátor vo vyšších zemepisných šírkach a je možné chodiť rýchlejšie ako terminátor na póloch, blízko rovnodenností.

Šírenie rádiového signálu

Sila zmien šírenia rádiových vĺn medzi dennou a nočnou stranou ionosféry. Je to predovšetkým preto, že vrstva D, ktorá absorbuje vysokofrekvenčné signály, rýchlo zmizne na tmavej strane terminátora, zatiaľ čo vrstvy E a F nad vrstvou D sa tvoria dlhšie. Tento časový rozdiel dáva ionosféru do jedinečného prechodového stavu pozdĺž terminátora a nazýva sa „šedá čiara“.
Rádioví amatéri využívajú podmienky terminátora na diaľkovú komunikáciu. „Šedá-čiara“ vysielanie je druh šírenia rozhlasových vĺn. Za dobrých podmienok môžu rádiové vlny prechádzať pozdĺž terminátora k antipodálnym bodom (protinožcom).

Lunárny terminátor

Mesačný terminátor je rozhranie medzi osvetlenými a tmavými hemisférami Mesiaca. Je to lunárny ekvivalent rozdelenia medzi nocou a dňom na zemskom sféroide, hoci oveľa nižšia rýchlosť otáčania Mesiaca znamená, že trvá dlhšie, kým prejde po jeho povrchu.
Kvôli uhlu, v ktorom dopadá slnečné svetlo na túto časť Mesiaca, sú tiene vytvorené krátermi a inými geologickými črtami pretiahnuté. Tento jav je podobný predĺženiu tieňov na Zemi, keď je Slnko na oblohe. Mnoho lunárnych fotografických štúdií sa sústreďuje na osvetlenú plochu v blízkosti lunárneho terminátora a výsledné tiene poskytujú presný opis terénu.
Ilúzia lunárneho terminátora (alebo náklonu) je optická ilúzia vyplývajúca z nesprávneho očakávania pozorovateľa na Zemi, že smer slnečného svetla osvetľujúci Mesiac (tj. čiara kolmá na terminátor) by mala zodpovedať polohe Slnka, ale zdá sa, že to tak nie je.  Príčina ilúzie je jednoducho pozorovateľ, ktorý neberie do úvahy, že pozorovaný sklon svetelného lúča sa bude meniť na oblohe kvôli nedostatku vizuálnych indícií na vytvorenie 3D perspektívy.
Skúmanie terminátora môže poskytnúť informácie o povrchu planetárneho telesa; napríklad prítomnosť atmosféry môže vytvoriť nejasný, neostrý terminátor. Keďže častice v atmosfére sú vo vyššej nadmorskej výške, svetelný zdroj môže zostať viditeľný aj po jeho západe. Tieto častice rozptyľujú svetlo, ktoré sa odráža aj k povrchu. Preto môže obloha zostať svetlá aj po západe Slnka.
Satelity s nízkou obežnou dráhou Zeme využívajú skutočnosť, že niektoré polárne obežné dráhy umiestnené blízko terminátora nemajú zatmenie, vďaka čomu sú ich solárne články nepretržite osvetlené slnečným svetlom. Takéto orbity sa nazývajú obežnými dráhami svitanie – súmrak, čo je typ Helio-synchrónnej dráhy. Umožňuje tiež špecifické experimenty, ktoré vyžadujú minimálne rušenie zo Slnka, vedci sa môžu rozhodnúť nainštalovať príslušné senzory na neosvetlenú stranu satelitu.