Italo Calvino

Životopis

Narodil sa  v Santiago de las Vegas na Kube. Dva roky po jeho narodení sa jeho rodina vrátila do Talianska a usadila sa v San Reme. Vyrastal v San Reme a neskôr študoval literatúru v Turíne. Po vypuknutí druhej svetovej vojny sa  aktívne zúčastnil na odboji. V roku 1946 začal spolupracovať s vydavateľstvom Einaudi, o rok neskôr dokončil štúdium na univerzite diplomovou prácou o Josephovi Conradovi. Od roku 1950 pracoval ako redaktor vo vydavateľstve Einaudi a svoju profesiu neprestal vykonávať ani neskôr, keď sa preslávil ako spisovateľ. Písal pre denníky Corierre della Sera a La Repubblica. Zomrel náhle, na záchvat mŕtvice v Siene roku 1985; pracoval na Amerických prednáškach, čiže šiestich námetoch pre budúce tisícročie, ktoré však už nedokončil.

Tvorba

Spisovateľove autorské začiatky sa totiž viažu k neorealizmu, významnému smeru vtedajšieho talianskeho umenia: vo filme Roberto Rosselini, Vittorio De Sica, raný Luchino Visconti, v literatúre Cesare Pavese, Alberto Moravia a mnohí ďalší tvorcovia. 
Ako väčšinu autorov jeho generácie, aj Calvina poznačili vojnové zážitky, ktoré prežil po roku 1943 v partizánskom odboji. Nasledoval vtedy u intelektuálov častý povojnový príklon k marxizmu a po roku 1956 a sovietskej invázii do Maďarska rýchle vytriezvenie z ľavicových ilúzií.
V neskoršej fáze tvorby sa Calvino viac zameriaval na formálne aspekty prozaického textu. Túto časť jeho diela predstavuje najmä výnimočný román Keď cestujúci jednej zimnej noci, inšpirovaný autorovým pôsobením v parížskej Dielni potenciálnej literatúry OULIPO a jeho spisovateľským druhmi Raymondom Queneauom a Georgesom Perecom.
Ako spisovateľ sa predstavil v roku 1947 románom Chodník pavúčích hniezd (Il sentiero dei nidi di ragno). Nasledovali romány Rozdvojený vikomt (Il visconte dimezzato, 1952) a Barón na strome (Il barone rampante, 1957). Hrdinom tohto historického románu je svojrázny samotár, bojujúci za právo byť iný v storočí osvietenstva a ideálov slobody, rovnosti a bratstva. Barón Cosimo di Ronde sa ako dvanásťročný rozhodne žiť na stromoch, skadiaľ ho neprinútia zliezť ani búrlivé spoločenské udalosti, ani životná láska Viola. 
Ďalším jeho dielom je Nejestvujúci rytier (Il cavaliere inesistente, 1959), ktorý spolu s Rozdvojeným vikomtom a Barónom na strome vyšli spoločne pod názvom Naši predkovia (I nostri antenati, 1960). 
V roku 1963 vychádza Marcovaldo (nepreložené dielo) a Skrutátorov deň (La giornata di uno scrutatore). Nový rozprávačský spôsob prezentoval v Kozmikomických poviedkach (Le cosmicomiche, 1965) a v románe Čé nula (Ti con zero, 1968). Ďalší zlom možno zaznamenať v dielach Zámok skrížených osudov (Il castelllo dei destini incrociati, 1973) a Neviditeľné mestá (Le cittá invisibili, 1972). V roku 1972 vyústil autorov záujem o matematiku do teoretického proklamovania i praktizovania literatúry ako kombinatorickej hry v protiklade k romantickému poňatiu tvorby ako výsledku inšpirácie. Tento spôsob je charakteristický aj pre román Neviditeľné mestá (Le cittá invisibili). Medzitým mu vyšla zbierka poviedok Neľahké lásky (Gli amori difficili, 1970). Nasledujú romány Keď cestujúci jednej zimnej noci… (Se una notte d'inverno un viaggiatore, 1979) a Palomar (1983). Autor cez svoje literárne alter ego, pána Palomara, vtipne a s nadhľadom glosuje bežné i menej bežné životné situácie.
Posmrtne boli vydané jeho knihy Slnko v znamení jaguára (Sotto il sóle giaguaro, 1986) a Ulica svätého Jána (La stráda di San Giovanni, 1990). Významné sú aj jeho zbierky esejí Kameň navrchu (Una píetra sopra, 1980), Zbierka piesku (Collezione di sabbia, 1984) a Odkazy tretiemu tisícročiu s podtitulom Americké prednášky (Lezioni americane, 1998). Calvino sa v Odkazoch zameriava na viacerých významných literárnych autorov, ktorých ťažiskové diela - ťažiskové diela staršej i novšej svetovej literatúry - dodnes väčšinou nie sú preložené do slovenčiny. Za zmienku stoja najmä Lucretia a jeho De rerum natura, Musilov Muž bez vlastností, Proustovo Hľadanie strateného času, Gaddove romány, novely Henryho Jamesa, testovský cyklus Paula Valéryho, poézia Stéphana Mallarmého či Eugenia Montaleho, hry a prózy Samuela Becketta, nehovoriac už o Giordanovi Brunovi, Guidovi Cavalcantim, Thomasovi de Quincey či o širšom zábere z tvorby Jorgeho Luisa Borgesa alebo Raymonda Queneaua.