Ivan Bukovčan

Životopis

Narodil sa v lesníckej rodine (otec Vojtech Bukovčan, matka Alica rod. Buková). Od roku 1932 študoval na gymnáziu v Prešove, od 1935 v Prahe, potom znova v Prešove, kde roku 1940 maturoval, roku 1940 – 1944 vyštudoval právo na Právnickej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave.
Od roku 1945 pôsobil ako redaktor v Košiciach a v Bratislave, v rokoch 1946 – 1947 ako parlamentný spravodajca a šéfredaktor filiálky denníka Národná obroda v Prahe, od roku 1948 spolupracoval s dramaturgiou Československého štátneho filmu v Bratislave, kde pracoval až do svojej smrti.
V roku 1974 dostal národnú cenu SSR a v roku 1975 mu udelili titul zaslúžilý umelec.

Tvorba

Začínal ako filmový kritik ešte v čase vysokoškolských štúdií. Vzťah k divadelnému a filmovému umeniu ovplyvnil jeho pražský pobyt (predstavenia E. F. Buriana, Voskovca, Wericha). V prvej fáze tvorivej aktivity v povojnových rokoch sa venoval hlavne publicistike a reportážam z ciest, v povojnovom období sa pokúšal zachytiť vojnou zničenú Európu.
V päťdesiatych a neskôr aj v sedemdesiatych rokoch bol Ivan Bukovčan najplodnejším i najúspešnejším slovenským scenáristom. Jeho profesionalita sa prejavila pri spracúvaní cudzích námetov (Čertova stena, Katka, Posledná bosorka) aj námetov vlastných (Mladé srdcia, Rodná zem, Šťastie príde v nedeľu). V Bukovčanovej umeleckej praxi sa často stretávame s viacnásobným spracovaním témy pôvodne určenej pre film, teda jej pretransponovanie do dramatického či epického tvaru.

Charakteristika tvorby

V Bukovčanovej takmer tridsaťpäťročnej novinárskej a literárnej činnosti napriek rozmanitosti námetov existujú spoločné prvky, ktoré jeho tvorbu spájajú bez ohľadu na druh a žáner. Pre začiatky jeho scenáristickej činnosti je charakteristická spolupráca s inými autormi a zjednodušený pohľad na skutočnosť, do veľkej miery ovplyvnený tlakom propagandy. Veľkou časťou celej Bukovčanovej scenáristickej aj dramatickej tvorby prechádzajú svojsky koncipované obrazy ľudí, ktorí sa výrazne odlišujú od normálneho priemeru. Sú uzavretí do seba a pri styku s okolitým svetom majú sklony neprispôsobovať sa jeho zákonitostiam, ich vlastnosti sú zdrojom potenciálnych konfliktov. Jeho postavy často pociťujú silnú spätosť s intímnou atmosférou domova, v ktorom "je dobre, aj keď je tam zle". S tým súvisí ochrana domova a všetkého, čo je v ňom jedinečné pred skazou a nivelizáciou.
Pre Bukovčanovu tvorbu 60. a 70. rokov je typický konflikt medzi človekom určovaným nepredvídateľnými okolnosťami a medzi písanými či nepísanými zákonmi. Celým dielom sa vinie línia boja proti fašizmu, človek je postavený zoči-voči mechanizmu, pomenovanom niekedy priamo, inokedy implicitne. V poslednom tvorivom období sa Bukovčan zaoberal mnohými základnými otázkami mravného poslania človeka a jeho morálnou existenciou v súvislosti s minulosťou.

Divadelná tvorba

Veľkú časť dramatickej tvorby Ivana Bukovčana tvoria filmové scenáre pretransformované na divadelné hry. Inak tomu nie je ani pri jeho dramatickom debute Surovô drevo, ktoré vychádza zo scenára filmu Rodná zem alebo pri Diablovej neveste, ktorá je prepracovaním scenára Poslednej bosorky. Zo scenára úspešného filmu Zvony pre bosých vznikla zas hra Sneh nad limbou. V roku 1947 napísal literárny scenár podľa námetu Ľuda Zúbka Rukojemníci a získal zaň cenu v súťaži Ústrednej dramaturgie. V tom čase ale scenár nerealizovali, tak ho Bukovčan použil v dráme Kým kohút nezaspieva (premiéra 1969).

Filmová tvorba

Od svojho nástupu na Kolibu v roku 1948 sa Bukovčan podieľal na tvorbe literárnych adaptácií aj vlastných námetov. V roku 1951 vytvoril scenár z obdobia SNP Kamaráti moji, v ktorom nekomunistický hrdina bojuje proti fašizmu motivovaný pomstou za smrť rodiny. Filmové zobrazenie Povstania v tomto období však bolo apriórne ideologické a scenár nebol realizovaný až do roku 1974, kedy vznikol v réžii Martina Ťapáka ako Deň, ktorý neumrie.
Ďalším Bukovčanovým scenáristickým počinom je prvý slovenský farebný film Rodná zem (1953), ktorý vo svojej hudobno-tanečnej forme oslavuje ľudovo-umeleckú tvorivosť národa. V žánri komédie Bukovčan ostáva aj so svojím nasledujúcim scenárom pre film Posledná bosorka podľa námetu Dušana Kodaja. Réžie sa pôvodne ujal Paľo Bielik, no po tom, čo Bukovčan odmietol Bielikove zásahy do svojho scenára bola realizácia pridelená Vladimírovi Bahnovi. Kostýmová Posledná bosorka je pokusom o prvý slovenský veľkofilm, ktorý však ako triedne uvedomelá zábava ostal uväznený medzi ideovými obmedzeniami.
Rok 1958 bol rokom Bukovčanovej spolupráce s režisérom Jánom Lackom, počas ktorého vznikli dve veselohry - Statočný zlodej a Šťastie príde v nedeľu. Zatiaľ čo prvý film je adaptáciou Stodolovej divadelnej hry Jožko Púčik a jeho kariéra, druhý je príbehom zo súčasnosti, v ktorom traja tipujúci hrdinovia zistia, že šťastie neprichádza v nedeľu, ale skrýva sa pod povrchom všedných dní.
V nasledujúcom období vytvoril Ivan Bukovčan scenáristicko-režijnú dvojicu so Stanislavom Barabášom. Scenár k filmu Pieseň o sivom holubovi (1961), ktorý Bukovčan napísal spolu s Albertom Marenčinom, je netradičný formou voľného cyklu šiestich poviedok a znamenal aj nóvum v subjektivizácii zobrazenia vojnových udalostí prostredníctvom detského uhla pohľadu. Vo Zvonoch pre bosých (1965) Barabáš s Bukovčanom prispeli k zmene pohľadu na vojnové hrdinstvo v príbehu dvoch partizánov, ktorí sú zároveň hrdinami aj vinníkmi a bojujú proti nepriateľovi rovnako ľudskému, ako sú oni sami. Po dvoch filmoch s tematikou vojny je tretí spoločný projekt režiséra a scenáristu ľahší, divácky film, veselohra Tango pre medveďa (1966). Táto "zoologická komédia" je výstižnou satirou na socialistickú realitu, v ktorej jedna nemecká marka má hodnotu prevyšujúcu všetku hrdosť či stranícku disciplínu.
Divácky úspešná melodráma Medená veža (1970), na ktorej Bukovčan spolupracoval s režisérom Martinom Hollým je silne ovplyvnená normalizáciou a prejavila sa v nej obnova socialistickorealistických ideí. Pokračovaním tejto tzv. horskej trilógie je Orlie pierko (1971), dobrodružný film o boji medzi pašerákmi a zákonom s humorným tónom rozprávania. V poslednom dieli triptychu, Stratenej doline (1976) je Bukovčanov scenár realizovaný režisérom Martinom Ťapákom. Komicky ladená Stratená dolina má málo spoločné s prvými dvoma dielmi a nedosahuje ich kvalitatívnu úroveň.
V roku 1972 vznikol tretí spoločný film Bukovčana a Lacka, modelová dráma Človek na moste. Vo výstavbe príbehu apolitického učiteľa konfrontovaného so súkolesím veľkých dejín sa prejavuje ideologický apriorizmus 70. rokov, keď sa hrdina musí postaviť na tú správnu stranu politickej barikády.