Paul Éluard

Gala a zrodenie surrealizmu (1917 – 1930)

Otec Éluarda, Clément Eugène Grindel, potom ako splodil syna Paula, si otvoril v roku 1900 agentúru s realitami. Pôvodne bol účtovníkom. Jeho matka, Jeanne-Marie Cousin, bola krajčírka. Okolo 1908 sa rodina usadila v Paríži na ulici Louis-Blanc. Éluard navštevoval obecnú školu v Saint-Denis, tiež v Aulnay-sous-Bois, potom ako štipendista na Colbertovej strednej škole. V roku 1912 dostal vysvedčenie, ale jeho zdravie sa čoskoro zhoršilo. Odcestoval s matkou do Švajčiarska do mesta Glion. Jeho kríza spojená s chrlením krvi spôsobila predĺženie pobytu a v 16-tich rokoch musel prerušiť školu. Bol chorý na tuberkulózu. Hospitalizovaný bol do februára 1914 v sanatóriu Clavadel pri Davose. Stretol tam mladé ruské dievča menom Jelena Ivanovna Diakonova prezývané Gala. Silná osobnosť, jej ohnivosť, rozhodnosť a vysoká kultivovanosť urobili silný dojem na mladého Eluarda, ktorý pod dojmom tohoto stretnutia začal písať zamilovanú poéziu a s elánom pokračoval v tvorbe. 
Ona nakreslila jeho profil a on dopísal rukou: „Som váš žiak (Je suis votre disciple.)“ Spolu čítali poémy od Gérarda de Nerval, Charlesa Baudelaira, Lautréamonta a Guillauma Apollinaira. Keď sa stal dospelým, 14. decembra 1916, oženil sa s Galou 21. januára 1917.
11. mája 1918 napísal jednému z priateľov: "Asistoval som pri príchode na svet, veľmi jednoducho, jednému peknému malému dievčatku, Cécile, mojej dcérke."  
V roku 1918 na konci vojny, Éluard sa začal zaoberať problémami sveta. Jean Paulhan ho zoznámil s Bretonom a dadaistami. Zapojený do hnutia Dada, zaoberal sa absurditou, bláznovstvom a nonsensom. Surrealizmu dal tiež jeho obsah. Bolo to obdobie, keď dadaisti vyvolali škandál. Éluard, blízky priateľ André Bretona, zúčastnil sa všetkých manifestácií dadaizmu. Založil vlastnú literárnu revue "Proverbe", v ktorej sa ukázal ako Jean Paulhan posadnutý problémami lingvistiky. Obaja chceli skúmať otázky krásy-škaredosti, ale odmietali to používať ako „prostriedok ničenia“.
 
V roku 1922 navrhol Bretonovi zničiť literatúru a nič neprodukovať. 24. marca 1924 sa nalodil v Marseille na cestu okolo sveta. Na druhý deň vyšla zbierka básní s názvom „Mourir de ne pas mourir“, ktorá mala venovanie: „Aby som to zjednodušil, venujem moju poslednú knihu Andrému Bretonovi“. Na konci októbra toho istého roku sa vrátil do Paríža, ako by sa nič nebolo stalo. Breton povedal o tom: „Teda, venoval mi slovko, že ma bude čakať dnes (v kaviarni.) Cyrano, nič viac, nič menej. Je dobré nepochybovať o tom. Prázdniny, nie!“ Éluard sa celkom prirodzene zúčastnil hneď na tvorbe pamfletu „Un cadavre“ (mrcina), napísanom surrealistami ako reakcia na celonárodný pompézny pohreb Anatolea Francea.
Celý život sa stotožňoval so surrealizmom. Zároveň dosiahol dobrú reputáciu a bol prijatý ako spisovateľ tradicionalistickou kritikou. Éluard sa klaňal surrealistickému pravidlu zhrnutému v tejto vete Lautréamonta: "Poézia musí byť pre všetkých, nielen pre jedného." S Benjaminom Péretom napísal 152 prísloví podľa surrealistického vkusu. S Bretonom „Au défaut du silence“  a „L'Immaculée Conception“. S Bretonom a René Charom napísal „Ralentir travaux“.
V roku 1925 podporoval vzburu Maročanov a v januári 1927 sa pripojil ku komunistickej strane spolu s Louisom Aragonom, Benjaminom Péretom a Pierrom Unikom. Spísali spoločný traktát pod názvom „Au grand jour“.
V tomto období publikoval dve výberové zbierky poézie: „Capitale de la douleur“ (1926) a „L'Amour la poésie“ (1929).
V roku 1928 bol opäť chorý a odišiel do sanatória spolu s Galou, kde strávili svoju spoločnú poslednú zimu. V tomto období Gala opustila Éluarda, pretože už bola metresou maliara Maxa Ernsta a tiež stretla Salvadora Dalího. Paul Eluard povedal Gali: "Ta chevelure glisse dans l'abîme qui justifie notre éloignement." (Tvoje vlasy sa lesknú v skaze, ktorá potvrdzuje naše vzdialenie.) Trochu neskôr po tejto zmene sa zoznámil s Mariou Benz, umelkyňou z music-hallu francúzsko-nemeckého pôvodu prezývanou Nusch. Robievala modelku jeho priateľovi Picassovi a bola známa medzi dadaistami a surrealistami.

Dominique a angažovanie za mier (1947 – 1952)

V apríli 1948 Éluard a Picasso boli pozvaní na mierový kongres vo Wroclawi. V júni Éluard publikoval poémy „Poèmes politiques“ s predhovorom Louisa Aragona. V nasledujúcom roku v apríli bol delegovaný na „Svetový mierový kongres“. Zúčastňoval sa na prácach kongresu v sále „Pleyel“ v Paríži. V júni strávil niekoľko dní pri gréckych partizánoch na vrchu Grammos tvárou v tvár vojakom gréckej vlády. Potom sa vrátil do Budapešti na spomienkovú slávnosť storočnice smrti Sándora Petőfiho. Stretol sa s Pablom Nerudom. V septembri bol v Mexiku na ďalšom mierovom kongrese. Stretol Dominique Lemorovú, s ktorou sa vrátil do Francúzska. Zosobášili sa v roku 1951. V tomto roku publikoval zbierku „Le Phénix“, ktorá oslavovala znovunájdenú radosť. Spolu s Dominikou sa zúčastnil v Prahe na výstave venovanej Majakovskému a ako delegát Francúzsko-ruskej spoločnosti v Moskve na oslavách 1. mája.  
Vo februári 1952 bol v Ženeve na konferencii na tému príležitostná poézia. 25. februára reprezentoval „francúzsky národ“ v Moskve pri príležitosti 150. výročia narodenia Victora Huga.
18. novembra 1952 Éluard podľahol srdcovému infarktu o deviatej ráno vo svojom dome na 52 avenue de Gravelle v Charenton-le-Pont. Pohreb sa konal 22. novembra na Père-Lachaise. Vláda odmietla usporiadať štátny pohreb. Nakoniec pohreb zorganizovala komunistická strana Francúzska v Charenton-le-Port. Spisovateľ Robert Sabatier vyhlásil: V tento deň všetci smútime.

Dielo

Éluardova poézia je predovšetkým vypätie citov a túžob. V diele „Capitale de la douleur“ (1926) ukazuje svet choroby, samoty a smrti, je stále ohrozovaný, ale práve preto lepšie vníma cenu šťastia. V zbierkach „La Vie immédiate“ (1932) a „Les Yeux fertiles“ (1936) oslavuje lásku zdieľanú s Nusch. 
U Éluarda morálne požiadavky očisťujú slovo bez toho, aby sa nevyhýbali znepokojeniu a logika lásky ich podporuje. "Pre neho, láska je veľká revolučná sila", zdôraznil Jacques Gaucheron. V jeho veršoch je možno postihnúť túžbu po erotike. Láska ako vnútorná potreba dáva vidieť, žiť, dáva vôľu chcieť svet. Éluard hovorí:  „Il ne faut pas de tout pour faire un monde. Il faut du bonheur et rien d’autre“. Hľadá asociácie so slovami, obrazy, ktoré presahujú logiku. Pretože „la terre est bleue comme une orange“ (zem je modrá ako pomaranč) v diele „L'Amour, la poésie“, všetko je možné pre básnika, ak „vie vidieť“. Prekročením hraníc poézie odkrýva absolútnu poetiku.

Angažovaná poézia

Bojujúc proti smrti a hrôzam vojny získava chuť žiť, o čom píše v zbierkach: Cours naturel, Facile proie, 1938, Le Livre ouvert, 1941, Poésie et vérité, 1942, Poèmes politiques, 1948. Jacques Gaucheron, autor biografie „Paul Éluard ou la fidélité à la vie“  stretol básnika po vojne v „Národnej komisii spisovateľov“, stali sa priateľmi a spolu publikovali dielo „Les Maquis de France“. Povedal: „Paul Éluard vstúpil do histórie literatúry, pretože píše neprerušovanú poéziu, to nie je prázdne slovo.“ 
Éluardova hĺbka invencie, to je nielen spôsob reči ale aj spôsob bytia. Často sa o ňom rozmýšľa ako o básnikovi Odboja. Počas okupácie nacistami nerezignoval a neprijal tento stav. Vrchol sa dosahuje slobodou, ktorá bude rozšírená do celého sveta – Paul Éluard bol nositeľom nádeje pre všetkých. Písal aj proti svetovému poriadku. „Jeho boj bol neprerušovaný tak, ako jeho poézia. Poézia je podľa neho porušenie rádu, pravidel. Poézia sa stáva umením reči, umením života, nástrojom morálky.“ citácia Jacques Gaucheron
Iný pohľad na Éluarda môžeme získať, ak si prečítame o jeho obdive k Stalinovi v jeho politických článkoch a jeho oslavnú ódu na Stalina. 
Milan Kundera vyhlásil, že bol šokovaný Éluardovými verejnými kladnými komentármi rozsudku nad jeho priateľom Závišom Kalandrom v procese s Miladou Horákovou v roku 1950.
Anglický spisovateľ Aldous Huxley označil Éluarda ako „A man without talent“.(Muž bez talentu.)

Éluard v iných dielach

Eugène Grindel je meno, ktoré dal Frédéric H. Fajardie hrdinovi svojho románu „Clause de style“  sfilmovanému pod názvom „Ne réveillez pas un flic“ s hercami Alain Delon a Michel Serrault.
„Cena Paula Éluarda“ bola založená na jeho počesť „Spoločnosťou francúzskych básnikov“.