Podkarpatská Rus

Slovanské osídlenie a začlenenie do Uhorska

Slovanské kmene sa na území Podkarpatskej Rusi začali usadzovať okolo 6. storočia nášho letopočtu, po nájazdoch Hunov. V 7. a 8. storočí sa na úpätí Karpát usadzovali vo väčšej miere ďalšie slovanské kmene (Pozri aj Bieli Chorváti). Územia a jeho obyvatelia nikdy neboli súčasťou východoslovanských štátnych útvarov, ani Kyjevskej Rusi. Takmer celé územie bolo súčasťou Veľkej Moravy v čase jej rozkvetu za vlády Svätopluka v rokoch 871 – 894. Kontrolu nad časťou územia (brehy rieky Tisa) mala koncom 9. storočia tiež Bulharská ríša vedená cárom Simeonom I.
Starí Maďari prekročili Karpaty okolo roku 896. Mnohí z nich sa usadili na tomto území a splynuli s pôvodným slovanským obyvateľstvom. Od 10. storočia bolo územie súčasťou Uhorska. Etnická rozmanitosť sa ešte rozšírila príchodom približne 40 000 Kumánov, ktorí sa na území usadili po porážke kyjevským veľkokniežaťom Vladimírom II. Monomachom v 12. storočí a najmä po ich definitívnej porážke Mongolmi v roku 1238. Poskytnutie azylu Kumánom uhorským kráľom Belom IV. sa stalo zámienkou pre mongolský vpád do Uhorska v rokoch 1241 – 1242. Černigovské knieža Rostislav I. Michajlovič bol bánom časti územia v rokoch 1243 – 1261, za vlády svojho svorka, uhorského kráľa Bela IV.

Súčasť Sedmohradska a Habsburskej ríše

Od roku 1490 bolo Uhorsko súčasťou česko-uhorskej personálnej únie, ktorú vytvoril Vladislav II. Jagelovský. Avšak po smrti Ľudovíta II. v bitke pri Moháči (1526) nastal zápas o vládu nad Uhorskom medzi Ferdinandom I. Habsburským a Jánom Zápoľským, ktorý vo februári 1528 uzavrel vazalský vzťah so sultánom Osmanskej ríše. Boje sa skončili uzavretím mieru vo Veľkom Varadíne (dnes mesto Oradea na severozápade Rumunska) 24. februára 1538, podľa ktorého sa navzájom uznali za legálnych vládcov a rozdelili si krajinu. Územie Podkarpatskej Rusi spolu s ďalšími územiami na severovýchode Uhorska a Sedmohradskom pripadli do doživotnej Zápoľského doživotnej držby. Podľa mierovej zmluvy malo po jeho smrti toto územie pripadnúť Ferdinandovi, ktorý bol viazaný odškodnením Zápoľského dedičov majetkami v iných častiach ríše.
S tým avšak nesúhlasila skupina sedmohradských šľachticov, prívržencov vdovy Izabely Jagelovskej a jej syna Jánom Žigmundom, ktorý sa narodil len 14 dní pred smrťou Jána Zápoľského. Na obranu svojich záujmov požiadali sultána o vojenskú podporu. Osmani po porážke 25 tisícovej žoldnierskej armády pri Budíne (29. august 1541) utvorili v južnej časti Uhorska svoju provinciu (ejálet) a ďalšími nájazdmi oslabovali postavenie kráľovského Uhorska. Časť Podkarpatskej Rusi sa dostala do držby Sedmohradského kniežatstva, zvyšok ostal súčasťou habsburskej monarchie. V tomto období dochádza k formovaniu významnej rusínskej kultúrnej a náboženskej identity. Brest-litovská únia z roku 1595 a Užhorodská únia (1646) deklarovali rozhodnutie pravoslávnych cirkví Podkarpatskej Rusi prijať patriarchát rímskeho pápeža, čím boli v praxi vytvorené východné katolícke cirkvi (rusínska katolícka cirkev a ukrajinská gréckokatolícka cirkev).
Neskôr pripadlo celé územie Podkarpatskej Rusi Sedmohradsku do roku 1648. V rokoch 1682 – 1685 patrila severozápadná časť kniežaťu Imrichom Tökölimu, vodcovi piateho protihabsburského stavovského povstania, zatiaľ čo juhovýchodná časť bola stále súčasťou Sedmohradska. Až v roku 1699 sa stalo celé územie súčasťou Habsburskej monarchie.
Medzi rokmi 1850 a 1860 po protihabsburskej revolúcii z rokov 1848 – 1849, bolo Uhorsko rozdelené na päť vojenských celkov, pričom Podkarpatská Rus patrila pod veliteľstvo v Košiciach. Po obnovení župného zriadenia až do zániku monarchie patrilo územie Podkarpatskej Rusi pod Berežskú, Marmarošskú, Ugočskú a Užskú župu.

Národnoemancipačné snahy a aktivity rusínskej emigrácie (1917 – 1918)

Podľa sčítania obyvateľov z roku 1910 v tejto časti Rakúsko-Uhorska žilo 319 361 Rusínov, 169 434 Maďarov, 84 697 Židov, 62 187 Nemcov, 15 387 Rumunov, 4057 Slovákov a 1602 príslušníkov iných národností, pričom Rusíni obývali predovšetkým vidiecke oblasti, keďže populáciu miest tvorili v prevažnej miere Maďari, Židia a Nemci. Situácia na území Podkarpatskej Rusi počas prvej svetovej vojny neposkytovala priestor na rozvinutie emancipačných snáh tu žijúcej rusínskej národnosti. Perzekúcii uhorských úradov boli vystavovaní hlavne rusínski pravoslávni duchovní a intelektuáli (učitelia, právnici a pod.), ktorí boli hromadne zatýkaní a transportovaní do väzníc v západnej časti monarchie, čo bolo odôvodnené obvineniami zo špionáže a kolaborácie s ruskou armádou. Najväčšie množstvo Rusínov bolo internovaných spolu s rusofilmi z Haliče, Bukoviny a ruskými zajatcami v tábore Talerhof v Štajersku, pričom odhady hovoria o 1915 až 5000 väzňoch z 151 rusínskych obcí.
Z tohto dôvodu do novembra 1918 zohrávala hlavnú úlohu reprezentácie Podkarpatskej Rusi početná rusínska emigrácia v Spojených štátoch, ktorá avšak spočiatku nebola názorovo jednotná. 13. júla 1917 v New Yorku zasadal rusofilsky orientovaný Rusínsky kongres. Svoju žiadosť o „čo najužšiu autonómiu a zjednotenie so staršou sestrou – veľkým demokratickým Ruskom“ adresoval vedúci reprezentant kongresu Nikolaj Pačuta Ministerstvu zahraničných vecí Spojených štátov a veľvyslanectvám európskych štátov v USA. Túto iniciatívu avšak prekazil boľševický prevrat v Rusku, ako aj odmietavý postoj rusínskej gréckokatolíckej cirkvi v USA, požadujúcej autonómiu v rámci Uhorska, a diplomacie dohodových štátov, ktoré nechceli pripustiť posunutie ruských hraníc do strednej Európy.
Najdôležitejším krokom emigrácie bolo utvorenie Americkej národnej rady Uhro-Rusínov (skratka ANRUR), ktorá vznikla na schôdzi delegátov rusínskych svetských a náboženských spolkov 23. júla 1918 v Homesteade v Pensylvánii. ANRUR sa vyhlásila za jediný legitímny orgán reprezentujúci rusínskych emigrantov z Uhorska a prijala tzv. Homesteadskú rezolúciu, podľa ktorej, ako to uvádza vo svojich poznámkach Tomáš Garrigue Masaryk, „pokiaľ nebude možná úplná samostatnosť, Rusíni sa majú spojiť so svojimi bratmi v Haliči a Bukovine. Ak nebude možné ani to, má im byť udelená autonómia. Nespomína sa v ktorom štáte.“ Zatiaľ čo časť predstaviteľov ANRUR bola vďaka konexiám s americkými Slovákmi naklonená plánu Česko-slovenskej národnej rady, predovšetkým konzervatívni gréckokatolícki klerikáli zaujímali opačné (proruské a proukrajinské) stanovisko, poukazujúc na územné spory so Slovákmi ohľadne zemplínskej, šarišskej, spišskej, abovskej, boršodskej a užskej župy.
Významnú diplomatickú iniciatívu vo vedení ANRUR vyvinul právnik Grigorij Žatkovič, ktorý po rokovaniach s americkým prezidentom Woodrowom Wilsonom a zástupcom Česko-slovenskej národnej rady Tomášom Garriguom Masarykom vyvodil ako najrealistickejšiu alternatívu spojenie Podkarpatskej Rusi s Česko-slovenskou republikou (ČSR) na báze autonómie. Rozhodujúcim faktorom bola aj Masarykova naklonenosť tejto myšlienke, ktorý to vnímal ako zlepšenie geopolitickej situácie vznikajúcej ČSR, keďže by jej hranice siahali až k Rumunsku – potencionálnemu spojencovi. Tento zámer následne podporil plebiscit amerických Rusínov, v ktorom 67 % súhlasilo s pripojením k ČSR, 28 % sa vyslovilo k spojeniu s Ukrajinou a 2 % uprednostňovalo samostatný štát. Tendencie na spojenie s Maďarskom, Poľskom alebo Ruskom boli marginálne (len po 1 % hlasov v plebiscite). Americké rokovania boli uzavreté koncom decembra 1918 a ANRUR pristúpila k vyslaniu delegácie do Podkarpatskej Rusi.

Vyhlásenie autonómie (1938)

Keď začiatkom októbra susedné Slovensko vyhlásilo v rámci Česko-Slovenska autonómiu, získalo autonómne postavenie aj Podkarpatsko a 11. októbra 1938 bola vytvorená prvá autonómna vláda pod vedením Andreja Brodiho. 26. októbra nasledovala ďalšia pod vedením Augustína Vološina. V novembri bolo územie premenované na Karpatskú Ukrajinu.

Vyhlásenie nezávislosti a maďarská okupácia (1938 – 1944)

2. novembra 1938 sa na základe prvej Viedenskej arbitráže juhovýchodná časť územia stala súčasťou Maďarska. Novým sídlom úradov sa stal Chust. Cieľom Maďarska bola naďalej obnova bývalého veľkého Uhorska. Najskôr sa rozhodlo o pričlenení Podkarpatska, čo malo Maďarsku umožniť spoločnú hranicu so spriateleným Poľskom a umožniť získať prístup k prameňom Tisy. Preto hneď po arbitráži Maďarsko rozpútalo v tlači kampaň proti údajným „macedónskym pomerom” v Podkarpatsku. Napriek dôrazným varovaniam Nemecka a Talianska, ako aj explicitnému zákazu prvej viedenskej arbitráže, maďarská vláda pripravovala intervenciu. Od útoku ale musela odstúpiť, nakoľko Nemecko a Taliansko z obavy pred medzinárodnej diskreditácii po arbitráži zakročili voči maďarskému plánu (20. november 1938).
Keď 14. marca 1939 Slovensko vyhlásilo nezávislosť a 15. marca Nemci v Česku vytvorili Protektorát Čechy a Morava, vyhlásilo Podkarpatsko 15. marca nezávislosť. No ešte v ten istý deň ho Maďarsko napadlo a do 18. marca obsadilo. Maďarská armáda pri postupe narazila na ozbrojený odpor miestnych obyvateľov, ktorý ale nedokázal zabrániť obsadeniu celého územia.
Už 15. marca Maďarsko obsadilo aj časť východného Slovenska. Keďže nenastala žiadna podstatná reakcia, 23. marca začalo z Podkarpatska veľký útok na Slovensko s cieľom „postúpiť tak ďaleko na západ, ako sa len dá”. Po nasledujúcej maďarsko-slovenskej vojne, Nemecko prinútilo Maďarsko prestať s vojenskými akciami a pristúpiť k rokovaniam. Tie prebiehali 27. marca až 4. apríla 1939 a ich výsledkom bolo získanie územia najvýchodnejšieho Slovenska (1 897 km²) so 69 630 obyvateľmi (Slováci a Rusíni).

Po rozpade ZSSR (1991 – súčasnosť)

V roku 1991 v referende 78 % obyvateľov požadovalo autonómiu, ktorá nebola doteraz udelená.