google/wiki40b huggingface dataset:
Čajový obrad

Čajový obrad je rituálna forma prípravy čaju. Tento termín označuje väčšinou obrad pochádzajúci z Japonského prostredia. Japonský čajový obrad bol ovplyvnený čínskym čajovým obradom, hlavne počas staroveku a stredoveku. Je na ňom možné pozorovať množstvo sprievodných rituálov a zvýraznených gest, ktoré sú charakteristické pre takzvanú čajovú kultúru.

História

V období dynastie Ťang (618 – 907) sa stalo pitie čaju v Číne veľmi obľúbené a rozšírené. V tom období nebol čaj využívaný ako bežný nápoj, ale skôr bol považovaný za liek. S príchodom budhizmu sa stáva pitie čaju bežnou súčasťou v budhistických kláštoroch, ktoré ho využívali ako stimulační prostriedok pri meditáciách. Presné obdobie prieniku zvyku piť čaj do Japonska nepoznáme. S najväčšou pravdepodobnosťou však k tom došlo v období Nara. Zo začiatku čaj prinášali do Japonska budhistickí mnísi a vyslanci ako dar pre aristokraciu. Tradícia hovorí, že „gjóča“ (čajová náboženská obeť) sa konala pri príležitosti prednášky o „Hannja-sútre“ na cisárskom dvore v štvrtom mesiaci éry Tempjó (roku 729). Podrobnosti z tejto udalosti nám nie sú presne známe. Podľa prameňov sa však tohto obradu zúčastnil aj cisár Šomu.
Prvú čajovú plantáž založil v Japonsku mních Degjó Saičo (767 – 822). Tá sa nachádzala na úpätí hory Hieizan. Zároveň tu bol vybudovaný kláštor menom Enrjaku-dži. Cisár Saga uviedol do platnosti nariadenie, podľa ktorého mali byť čajové plantáže zakladané po celej zemi a zároveň podporil čajový rituál „hiki-ča“ na svojom dvore.
H5N1

H5N1 alebo A/H5N1 je veľmi nebezpečný podtyp vírusu chrípky typu A, ktorý sa objavil v Ázii v roku 1996.
Vyznačuje sa nielen vysokou nákazlivosťou, úmrtnosťou a rýchlym šírením vo vtáčej populácii, ale aj schopnosťou infikovať a usmrtiť človeka. V súčasnosti je rozšírený na väčšine územia Ázie a Európy.
Dórotheos z Rodosu

Dórotheos (starogr. Δωρόθεος – Dórotheos) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 216 pred Kr.
Dórotheos z Rodu bol na 141. olympijských hrách v roku 216 pred Kr. korunovaný olivovým vencom za víťazstvo v behu na jedno stadion. Beh na vzdialenosť jedného stadia sa v Olympii zaviedol už na počiatku hier, t. j. v roku 776 pred Kr. a bol hlavným pretekom aj po zavedení ďalších súťažných disciplín. Menom víťaza tohto preteku sa označovala celá olympiáda.
Meno olympionika Dórothea je uvedené v zozname olympijských víťazov od starovekého historika Eusebia z Kaisareie, ktorý vo vyhotovovaní tohto zoznamu čerpal z písomnosti Iulia Africana, autora diel, zachovaných prevažne len vo fragmentoch.
Bourgbarré

Poloha

Obec má rozlohu 14,2 km². Najvyšší bod je položený 104 m n. m. a najnižší bod 27 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 3 336 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Petzvalova ulica (Bratislava)

Popis

Ulica je situovaná v smere západ – východ. Na západnom konci vyúsťuje do Tomášikovej ulice. Na severnej strane do nej ústi Ulica Svätého Vincenta. Na východnej strane slepo končí vjazdom do areálu Gymnázia Ladislava Novomeského.
Ulica oddeľuje areál Gymnázia Ladislava Novomeského na južnej strane a areál Misijnej spoločnosti sv. Vincenta de Paul na severnej strane. Je prejazdná po celej dĺžke.
Karolína Frederika Bádenská

Životopis

Narodila sa v Karlsruhe ako najstaršie dieťa princeznej Amálie Hessensko-darmstadskej a   dedičného princa Karola Ľudovíta. Mala sedem súrodencov: svoje dvojča Katarínu (* 1776 – † 1823), Lujzu (* 1779 – † 1826), Frederiku (* 1781 – † 1826), Máriu (* 1782 – † 1808), Karola Frederika (* 1784 – † 1785), Karola (* 1786 – † 1818) a Wilhelminu (* 1788 – † 1836). Dve z jej sestier sa, rovnako ako ona, stali manželkami panovníkov. Lujza sa vydala za cára Alexandra I. a Frederika za švédskeho kráľa Gustáva IV. Adolfa.
9. marca 1797 sa vydala za ovdoveného bavorského kurfirsta Maxmiliána IV. Jozefa, a keď Napoleon v roku 1806 povýšil kurfirstvo na kráľovstvo, stala sa prvou bavorskou kráľovnou.

Zaujímavosť

Karolína Frederika Bádenská bola starou matkou predposledného rakúskeho cisára Františka Jozefa I. a zároveň i jeho manželky Alžbety Bavorskej zvanej Sissi.
Baudrémont

Poloha

Obec má rozlohu 6,81 km². Najvyšší bod je položený 352 m n. m. a najnižší bod 268 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 54 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Otrhánky

Pamiatky

V obci sa nachádza Kostolík Narodenia Panny Márie, ktorého vznik sa datuje na začiatok 12. storočia. Ide o románsky jednoloďový kostolík s podkovovitou apsidou, ktorý bol postavený na starej spojnici Považia s Ponitrím.
Jednotka 731

Jednotka 731 bol krycí názov pre Jednotku biologického a chemického výskumu Japonskej cisárskej armády počas 2. čínsko-japonskej vojny (1937 – 1945) a 2. svetovej vojny. Predmetom pokusov tejto jednotky bolo na území Japonska až 10 000 osôb. 95% obetí boli Kórejčania a Číňania nielen z radov vojakov, ale aj civilistov, 5% tvorili obyvatelia kolónií Japonského impéria (Juhovýchodná Ázia a Tichomorské ostrovy) a malý počet vojnových zajatcov z radov Spojencov.
V špeciálnom projekte na území Číny s označením "Maruti" boli vybrané osoby tak, aby skupina zahŕňala čo najširšie spektrum populácie (vrátane detí a tehotných žien). Následne boli nakazené rôznymi chorobami a podrobené vivisekcii z dôvodu, že sa vedci obávali zmien na orgánoch po smrti osôb. Niektorým boli zmrazené končatiny a následne rozmrazené, aby mohli vedci študovať proces neliečenej sneti a hnitia, iným amputované končatiny boli transplantované na opačný koniec tela. Ľudia boli priviazaní ku kolom a použití ako ciele pre testovanie biologických, chemických a výbušných bômb. Odhaduje sa, že blchy nakazené morom, kontaminované oblečenie a biologické bomby boli príčinou smrti asi 400 tisíc čínskych civilistov.
Štátny znak Svätého Tomáša a Princovho ostrova

Štátny znak Svätého Tomáša a Princovho ostrova bol zavedený v roku 1977, po vyhlásený nezávislosti od Portugalska v roku 1975. Znak je definovaný v ústave Svätého Tomáša a Princovho ostrova v prvej hlave, štrnástom článku a tretej časti.

Koloniálne znaky

Ako prvé znaky tejto kolónie boli používané znaky Portugalského kráľovstva. Prvý osobitný znak pre túto kolóniu bol vytvorený v roku 1935 a bol používaný až do roku 1975. Všetky koloniálne znaky sa vyznačujú rovnakým štítom, v ktorom je prvok Portugalského znaku, mora a územia.
Waris Dirieová

Život

Waris Dirie sa narodila v meste Gaalkacyo v Somálsku neďaleko hraníc s Etiópiou v rodine kočovných nomádov.
Keď mala 13 rokov rozhodla sa utiecť od rodiny, aby sa vyhla sobášu so starým mužom. Istý čas bývala so svojou sestrou v Mogadiše, hlavnom meste Somálska. Potom odišla do Londýna, kde bývala a pracovala u svojich príbuzných, manžel matkinej sestry v tom čase pôsobil ako veľvyslanec vo Veľkej Británii. Po ich odchode z britských ostrovov sa Waris zamestnala v miestnom podniku McDonald’s, kde ju objavil fotograf Terence Donovan, ktorý jej ponúkol možnosť fotiť pre Pirelliho kalendár na rok 1987. To bol začiatok jej modelingovej kariéry, po tejto príležitosti pracovala pre svetoznáme značky ako Chanel, Levi Strauss & Co., L'Oréal alebo Revlon.
V roku 1987 dostala vedľajšiu úlohu v bondovom filme Dych života. Postupne sa začala objavovať na prehliadkových mólach v Londýne, Miláne, Paríži a New Yorku, pózovala pre módne časopisy Elle, Glamour a Vogue.
V roku 1995 natočila spoločnosť BBC o jej modelingovej kariére dokumentárny film A Nomad in New York (v doslovnom preklade Nomádka v New Yorku). V roku 1998 napísala svoju prvú knihu – autobiografický román s názvom Púštny kvet, ktorý sa stal svetovým bestsellerom. Neskôr napísala aj ďalšie knihy – Svitanie nad púšťou, Letter To My Mother (List mojej matke) a Deti púšte. V roku 2009 bol na námet knihy Púštny kvet nakrútený rovnomenný film, v hlavnej úlohe sa v ňom predstavila etiópska supermodelka Liya Kebede, ktorá stvárnila Waris Dirie. 
V roku 1997 sa Waris rozhodla ukončiť svoju modelingovú kariéru a začala sa plne venovať boji proti ženskému pohlavnému zmrzačeniu. V tom istom roku sa tiež stala mimoriadnou veľvyslankyňou OSN zameranou najmä na boj proti ženskej obriezke.
Saint-Andeux

Poloha

Obec má rozlohu 11,84 km². Najvyšší bod je položený 498 m n. m. a najnižší bod 308 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 127 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Cheder

Cheder (po hebrejsky: חדר, doslova „izba, miestnosť“) je tradičná židovská základná škola, na ktorej sa vyučujú základy judaizmu a hebrejčiny.

História

Chedery boli v Európe vo veľkej miere rozšírené ku koncu 18. storočia. Výuka prebieha v dome učiteľa, ktorý sa volá melamed, ktorého platí buď židovská komunita alebo skupina rodičov. Za normálnych okolností navštevovali výuku iba chlapci - dievčatá vyučovali ich mamy doma. Keď mala židovská komunita nedostatok finančných prostriedkov a nemohla si dovoliť viac učiteľov, prebiehala výuka rôzne starých chlapcov v jednej skupine.
Hoci sa tradične židovskí chlapci začínajú učiť hebrejské písmo od tretieho roku, do chederu nastupovali od piateho roku. Keď sa naučia hebrejčinu, začnú okamžite študovať Tóru (začína sa knihou Levitikus a ďalšími knihami Mojžišovými). V asi siedmom roku života začnú študovať Mišnu a potom, keď ju zvládnu pokračujú Gemarou a ďalšími komentármi. Hlavnými technikami používanými pri štúdiu patrí čítanie nahlas a učenie sa naspamäť. Štúdium v chederi končí v trinástom alebo štrnástom roku, kedy chlapci dosiahnu vek pre bar micva.
Tí, ktorí sa po štúdiu v chederi chcú stať rabínmi alebo sófermi, musia pokračovať v štúdiu na ješive.

Súčasnosť

Vo viac sekulárnych a asimilovaných židovských komunitách sú chedery často navštevované v dobe ktorá nie je súčasťou výučby na normálnych školách. Deti židovského pôvodu navštevujúce nežidovské školy môžu touto formou získať základné znalosti židovského náboženstva a tradícii.
V ortodoxnom judaizme je cheder pojmom používaným k popisu súkromného základného vzdelania, kde je dôraz kladený na náboženské štúdium a druhotný dôraz na sekulárne znalosti, ktoré sú tiež súčasťou vyučovania. Popularita chederov je značná v charedi komunitách v Európe a Spojených štátoch, kde sú základné osnovy povinné a i ortodoxné školy ponúkajú mnohé možnosti sekulárneho vzdelania.
Champigneulle

Poloha

Obec má rozlohu 7,73 km². Najvyšší bod je položený 201 m n. m. a najnižší bod 117 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 60 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Hurtigheim

Poloha

Obec má rozlohu 4,63 km². Najvyšší bod je položený 179 m n. m. a najnižší bod 153 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 503 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Toftir

Dejiny

História osídlenia siaha až do landnámskeho obdobia. Podľa miestnej legendy iba jedna žena prežila epidémiu čiernej smrti (1348 – 1350) a opustila dedinu, ktorá bola v troskách (odtiaľ meno Toftir, čo znamená, zrúcanina). Obec sa ešte pred epidémiou čiernej smrti volala Hella, čo znamená, svah, to sa týka postupne klesajúcej stráni, na ktorej je dedina postavená.

Hospodárstvo

Toftir má jeden hlavný obchod s neskorým koncom otváracích hodín, jednu kaviareň Í Hópinum, ktorá sa špecializuje na likéry a obchod Navi, ktorý predáva výrobky z vlny a tiež suveníry. Obmedzené nákupné možnosti vysvetľuje hlavne tesná blízkosť obce s obcou Runavík (3 km), ktorá je hlavným nákupným centrom ostrova Eysturoy. Toftir má pomerne veľký prístav s filetovacou továrňou, ktorá funguje od roku 1969. Prístav je aj domovom riaditeľstva Faerského rybieho obchodu, ktorý ako jediný na ostrovoch organizuje skutočnú rybiu aukciu. V posledných rokoch takisto vzrástol počet ďalších priemyselných odvetví.

Budovy a stavby

v Toftir sa nachádza pomerne nový kostol Fríðrikskirkjan, ktorý bol postavený v roku 1994.

Životné prostredie

V obci sa nachádza Toftavatnské jazero, ktoré bolo v 60-tych rokoch 20. storočia vyhlásené za Prírodnú rezerváciu a bolo to vôbec prvé chránené územie v rámci celých Faerských ostrovov. V roku 2006 sa obec Nes v rámci spolupráce so susednou obcou Runavík pripojila k sieti miestnych orgánov v severských krajinách, ktoré pracovali na osobitných projektoch, ktorých cieľom bolo zastaviť úbytok biodiverzity v týchto miestnych oblastiach.

Šport

Hlavné športové centrum v Toftire je atletický štadión Svangaskarð, prvý, ktorý bol postavený na Faerských ostrovoch. Ako väčšina miest Faerských ostrovov, aj Toftir sa zúčastňoval národnej veslárskej súťaže na Faerských ostrovoch, ale skončil svoju účasť v tomto športe v 80-tych rokoch. V obci je futbalové družstvo s názvom B68 Toftir, bolo založené v roku 1962 a Faerskú národnú ligu vyhralo 3-krát, v roku 1984, 1985 a 1992. Miestny plavecký klub Flot bol založený v roku 1984, a zúčastňuje sa národnej plaveckej súťaže na ostrovoch. V roku 2009 bol založený volejbalový tím Toftiru, v roku 2010 bol zvolený pre tím názov Ternana. Toftir je tiež domovom pre jeden z prvých šachových klubov na ostrovoch, Tofta Talvfelag ktorý vyhral šachový šampionát ostrovov raz. Toftirská lodná asociácia Bátafelagið bola založená 13. marca 2005, a o dva mesiace neskôr sa v obci konal prvý lodný festival a koná sa až do teraz každý rok v prvý májový víkend.
Morfeus

Odraz v umení

Morfeus býval zobrazovaný na vázových maľbách a reliéfoch. Jedna z jeho najlepších sôch pochádza až z novoveku, vytvoril ju r. 1852 F. P. Tolstoj (dnes je k videniu v Treťjakovskej galérii v Moskve) a bol inšpiráciou pre vytvorenie postavy vo filme Matrix, Morpheus. Tiež je po ňom pomenovné morfium, čiže morfín.
V roku 1917 napísala anglická skladateľka Rebecca Clarke skladbu pre violu a klavír s názvom "Morpheus".
Južný Kasai

Južný Kasai bol odštiepenecký región Konga (neskôr nazývaného Zair, dnes Konžská demokratická republika), de facto samostatný štát v rokoch 1960-61.

Vznik

Južná časť provincie Kasai získala faktickú nezávislosť za podobných okolností ako susedná Katanga, príčinou bol politický chaos počas dekolonizácie od Belgicka. Politické trenice (často na etnickej báze) medzi lídrami centrálnej vlády a miestnymi vodcami sužovali tento región, nesmierne bohatý na diamanty.
14. júna 1960, niekoľko dní predtým, ako Kongo získalo od Belgicka nezávislosť, predstavitelia celej provincie Kasai vyhlásili vlastnú samostatnosť, pričom vytvorili federálny štát Južný Kasai. Nezávislosť celej provincie sa nepodarilo udržať, ale 8. augusta 1960 bol vyhlásený s neoficiálnou podporou Belgicka (ktoré sledovalo vlastné ekonomické záujmy) Banský štát Južný Kasai, s hlavným mestom Bakwanga (dnes Mbuji-Mayi). Za prezidenta bol vymenovaný Albert Kalonji a predsedom vlády sa stal Joseph Ngalula.
Na zhromaždení významných osobností regiónu, ktoré sa konalo 12. apríla 1961, zvolili za panovníka (tzv. "mulopweho") Kalonjiho otca, ktorý však vzápätí abdikoval v prospech svojho syna, ten potom vládol pod menom mulopwe Albert I. Kalonji.

Zánik

Po krvavých štyroch mesiacoch, keď bolo zmasakrovaných niekoľko tisíc obyvateľov, jednotky ústrednej konžskej armády dobyli región a 30. decembra 1961 Kalonjiho zatkli, čím ukončili samostatnosť Južného Kasaia.
Kalonji síce 7. septembra 1962 utiekol z väzenia a dokonca sa snažil opätovne ujať vlády, jeho snaha bola však už o necelý mesiac zmarená.
Ochrid

Dejiny

Prvé zmienky o osade zvanej pôvodne Lychnidos pochádzajú zo 4. storočia pred Kr., kedy bola dobytá Filipom II. Macedónskym. V 2. storočí pred Kr. bola osada dobytá Rímanmi a stala sa súčasťou obchodnej cesty Via Egnatia medzi Jadranským a Egejským morom. V 6. storočí sa v okolí Lychnidu, patriaceho k Byzantskej ríši, začal usadzovať slovanský kmeň Brsajcov. Z 9. storočia potom pochádza terajší slovanský názov mesta, vyplývajúci z výrazu „v krúži“ alebo „na kopci“.
Na prelome 9. a 10. storočia sa Ochrid stal útočiskom žiakov sv. Cyrila a sv. Metoda, vyhnaných z Veľkomoravskej ríše. Najvýznamnejší z nich boli sv. Kliment Ochridský a sv. Naum. Pri kláštore, ktorý v Ochride založil sv. Kliment, vznikla literárna škola, vďaka ktorej sa z Ochridu stalo najvýznamnejšie centrum slovanskej kultúry a vzdelanosti, ktorá sa odtiaľ ďalej šírila do východnej Európy.
Koncom 10. storočia vystaval na kopci nad mestom cár Samuel I., vodca povstania proti byzantskej nadvláde, veľkú pevnosť, ktorá tvorí dominantu mesta i dnes, a urobil z Ochridu hlavné mesto Bulharskej ríše. V roku 1014 však bol cár Samuel porazený Byzantíncami, čím sa významne znížil politický význam mesta. Ochrid, nad ktorým sa vystriedala nadvláda byzantská, bulharská, srbská aj osmanská, zostal do začiatku 18. storočia významným cirkevným centrom a sídlom patriarchátu.
Počas prvej balkánskej vojny bolo okolie mesta rozdelené medzi Srbsko a Bulharsko. Srbská armáda obsadila Ochrid 22. novembra 1912. Do vojny sa zapojil aj značný počet obyvateľov mesta v snahe bojovať za svoje oslobodenie od nadvlády Osmanskej ríše, ktorá oblasť držala práve až do konca prvej balkánskej vojny. Vzhľadom k nespokojnosti s mierovou zmluvou, ktorá bola následne podpísaná, vypuklo v septembri 1913 v celom západnom Macedónsku povstanie, známe tiež ako Ochridské. Dňa 12. septembra jednotky Petara Čauleva a Pavle Hristova obsadili Ochrid a vyhnali srbských vojakov a úradníkov. Následne bola ustanovená provizórna správa, no už 19. septembra prišli posily srbskej armády a mesto dobyli späť. 
Počas prvej svetovej vojny bol Ochrid s okolím obsadený bulharskou armádou. Miestne pamiatky boli niekoľkokrát vylúpené okupačnými vojskami. Bulhari odišli po prelomení solúnskej fronty a postupe vojsk Dohody ďalej na sever. Potom bolo mesto súčasťou Kráľovstva Srbov, Chorvátov a Slovincov. Počas druhej svetovej vojny bol Ochrid opäť obsadený bulharskou armádou. Partizáni ho obsadili 15. októbra 1944, avšak len na krátku dobu. Nemecké vojsko, ktoré mesto okupovalo, sa nechcelo vzdať a mesto bolo oslobodené až 8. novembra 1944.

Súčasnosť

Od roku 1958 sídli v Ochride opäť ochridské arcibiskupstvo, súčasť autokefálnej Macedónskej pravoslávnej cirkvi, ktorá však nie je uznávaná ostatnými pravoslávnymi cirkvami. Ochrid je významným turistickým centrom Macedónska a domáci využívajú Ochridské jazero k letným dovolenkám. Každý rok sa tu koná známy hudobný festival Ochridské leto.

Okolie

Severne od Ochridu sa nachádza známe letovisko Struga, južne turistami vyhľadávaný kláštor sv. Nauma.
Uxem

Poloha

Obec má rozlohu 8,27 km². Najvyšší bod je položený 8 m n. m. a najnižší bod 0 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 344 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Pavel Hrúz

Životopis

Narodil sa v rodine krajčíra a vzdelanie získaval v Banskej Bystrici (1955-1959, elektrotechnická a spojárska priemyslovka) a v Bratislave (Elektrotechnická fakulta SVŠT v Bratislave). V roku 1964-1968 pracoval ako elektroinštalatér v Banskej Bystrici, robotník v pivovare v Rimavskej Sobote, technik vysielača na Kráľovej Holi. Od roku 1968 sa stal redaktorom v Matičnom čítaní, odkiaľ ho v roku 1971 prepustili. 1971-1974 bez zamestnania, 1974-1975 správca tenisových kurtov v Banskej Bystrici, 1975-1990 robotník, neskôr energetik v Stavoindustrii v Banskej Bystrici. Od roku 1990 pracoval v literárnej redakcii Slovenského rozhlasu v Banskej Bystrici.

Tvorba

Svoje prvé diela začal uverejňovať už počas stredoškolských štúdií v denníku Smer a neskôr aj v Mladej tvorbe. Debutoval knihou poviedkových čŕt zo študentského prostredia Dokumenty o výhľadoch (1966). Po roku 1972 publikoval len v samizdate (zbierku poviedok Zvuky ticha (1976), poviedky v samizdatovom zborníku Československý fejeton (1977)), na Slovensku mu znovu vychádzali knihy až po roku 1989, keď mu okrem nových prác vyšli i diela napísané a vydané ako samizdaty. V roku 1998 získal literárnu Cenu Dominika Tatarku. Je spoluautorom bedekru Banská Bystrica a okolie.
Vo svojich prózach sa sústredil na detail, rozprávanie o zdanlivo bezvýznamných témach, ale i ľuďoch, ktorí sú mimo "veľkého" spoločenského diania, spravidla na pokraji spoločnosti, s úsilím o autentickosť prostredia a života, čomu podriaďoval aj výrazové prostriedky.
Mučínska vrchovina

Polohopis

Podcelok zaberá západnú časť pohoria a z južnej strany ho vymedzuje slovensko-maďarská hranica. Na území Slovenska ho zo západu a severu ohraničujú Novohradské terasy Lučeneckej kotliny. Východným smerom pokračuje Cerová vrchovina podcelkom Fiľakovská brázda, na juhovýchode nadväzuje Hajnáčska vrchovina.
Cormenon

Poloha

Obec má rozlohu 5,76 km². Najvyšší bod je položený 210 m n. m. a najnižší bod 102 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 696 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Villers-aux-Vents

Poloha

Obec má rozlohu 6,14 km². Najvyšší bod je položený 193 m n. m. a najnižší bod 150 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 139 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saint-Martin-du-Frêne

Polohopis

Saint-Martin-du-Frêne má rozlohu 19,14 km². Najvyšší bod je položený 1 125 m n. m. a najnižší bod 476 m n. m.

Obyvateľstvo

Saint-Martin-du-Frêne má 1073 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Martinvelle

Poloha

Obec má rozlohu 24,73 km². Najvyšší bod je položený 370 m n. m. a najnižší bod 249 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 126 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Beaufort (Haute-Garonne)

Poloha

Obec má rozlohu 8,51 km². Najvyšší bod je položený 323 m n. m. a najnižší bod 236 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 345 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Willerval

Poloha

Obec má rozlohu 4,05 km². Najvyšší bod je položený 78 m n. m. a najnižší bod 58 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 640 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Panamerické majstrovstvá vo futsale 1996

Skupina A
Collobrières (obec)

Poloha

Obec má rozlohu 112,68 km². Najvyšší bod je položený 776 m n. m. a najnižší bod 58 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 834 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Zlaté časy (televízna relácia)

Obsah

Zlaté časy vždy boli, sú a budú! V zábavnej show cestujeme v čase prostredníctvom televízneho archívu ale aj v rozhovoroch s hosťami relácie... 60-ročný archív RTVS je bohatým zdrojom našej pamäte (takto sme tu žili), ale aj toho, ako sme sa za toto obdobie zabávali. Cyklus prináša retro atmosféru s presahom do súčasnosti.
Mouacourt

Poloha

Obec má rozlohu 8,5 km². Najvyšší bod je položený 278 m n. m. a najnižší bod 223 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 90 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Žralok belasý (Prionace glauca)

Výskyt

Žije vo všetkých oceánoch, okrem oceánov, ktoré omývajú severnú a južnú časť zemegule. V Európe ho možno nájsť v Stredozemnom mori, pri Turecku, severnej Afrike, Taliansku, Slovinsku a Chorvátsku. Ďalej sa v Európe vyskytuje od južného pobrežia Veľkej Británie, až po Španielske ostrovy: Madeira, Kanárske a Kapverdské ostrovy.

Opis

Žralok belasý má pretiahnuté, štíhle telo s dlhým rypákom a má hladkú kožu, iba s malými zúbkami. Má malé oči s tzv. tretím viečkom. Má 5 žiaber, kým posledný je nad prsnými plutvami, spirakulum chýba. Má dve chrbtové plutvy, prvá je väčšia než druhá a ležia medzi brušnými plutvami. Má trojuholníkovité zuby s pílkovitými okrajmi. Chrbtová plutva ide šikmo hore, horný lalok je oveľa väčší. Má modré telo s bielymi bokmi. Meria 3,8 m a váži až 250 kg.

Potrava

Je aktívny hlavne v noci, kedy aj loví. Loví najmä ryby v hejnách, ako makrely, slede či hlavonožce.
Podniká dlhé púte od Atlantiku až po Afriku.

Rozmnožovanie

Žralok belasý je živorodý živočích. Samica si uchováva samcovu spermiu asi rok, aby sa mohla kedykoľvek znovu oplodniť. V závislosti od veľkosti samice, by samica mohla na svet priviesť 4 – 135 mláďat.
Saint-André-d’Apchon

Poloha

Obec má rozlohu 13,44 km². Najvyšší bod je položený 808 m n. m. a najnižší bod 327 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 876 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE