Július Viktory

Životopis

Narodil sa v obci Podlužany v okrese Bánovce nad Bebravou v rodine mlynára. Študoval na gymnáziách v Trenčíne a Bratislave. V roku 1933 úspešne absolvoval štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave a získal titul doktor práv (JUDr.). Po ukončení štúdia pracoval ako auskultant a po zložení potrebných skúšok ako sudca. Postupne pôsobil ako sudca na okresných súdoch v Bratislave, Ružomberku, Bánovciach nad Bebravou, Dunajskej Strede a Malackách. V období rokov 1938 až 1945 pracoval ako štátny zástupca (prokurátor) v Bratislave. V novembri 1943 prispel k oslobodeniu Gustáva Husáka z väzenia, keď z pozície štátneho zástupcu viedol svoju činnosť na súde zhovievavo voči obžalovanému Husákovi. Počas druhej svetovej vojny sa stal z pozície štátneho zástupcu súčasťou komunistického odboja. Zapojil sa aj do Slovenského národného povstania. Po potlačení povstania pomohol v roku 1945 Viliamovi Širokému a Júliusovi Ďurišovi utiecť z väzenia. Vo februári 1945 bol sám zatknutý, no podarilo sa mu utiecť.
V roku 1945 sa stal aj formálne členom KSS, kde sa stal okresným tajomníkom. 18. septembra 1945 sa stal povereníkom pre veci vnútorné. Na tejto pozícii však čelil kritike svojich spolustranníkov, že jednal veľmi mierne s členmi Zboru povereníkov za Demokratickú stranu a s dešpektom nazeral na manifestácie KSS v tom období. Povereníkom pre veci vnútorné zotrval do 16. augusta 1946. V tomto roku sa stal poslancom Slovenskej národnej rady. V roku 1948 sa stal členom komisie, ktorá pripravovala novú Ústavu ČSR. 6. marca 1948 bol vymenovaný za povereníka spravodlivosti, ktorým zostal do 20. septembra 1951. V októbri 1949 sa stal súčasne aj predsedom Slovenského úradu pre telesnú výchovu a šport. Keďže povereníkom spravodlivosti sa stal už po komunistickom prevrate, podieľal sa aj na perzekúcii politických a iných oponentov režimu. V procese s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov na Slovensku, bol proti Gustávovi Husákovi použitý aj dokument, ktorý vyhotovil a podpísal práve Július Viktory. Zo svojej pozície povereníka spravodlivosti sa podieľal aj na príprave procesu s cirkevnými hodnostármi Jánom Vojtaššákom, Pavlom Petrom Gojdičom a Michalom Buzalkom, ktorí boli vo vykonštuovanom procese odsúdení na doživotie. Pavol Peter Gojdič v roku 1960 zomrel vo Väznici Leopoldov na následky mučenia a zlého zaobchádzania.
Na konci roka 1956 začal pôsobiť na Ministerstve zahraničných vecí ČSR. Vo februári 1957 sa na tri a pol roka stal veľvyslancom v Maďarsku. V roku 1960 sa stal námestníkom predsedu Najvyššieho súdu ČSR. V roku 1969 odišiel do dôchodku.
V mimopolitickej oblasti sa angažoval aj v športe, bol aktívnym podporovateľom Sokolskej obce. Organizoval tiež závody v ľahkej atletike. V roku 1967 sa podieľal na obnovení závodu Národný beh Devín - Bratislava. Aktívne sa venoval vrhu guľou a hodu diskom. V týchto športových disciplínach bol aj reprezentantom Slovenska a držiteľom slovenských rekordov. V rokoch 1949 až 1950 pôsobil ako hlavný redaktor časopisu Právny obzor.
Za svoju účasť na protifašistickom odboji bol vyznamenaný Československým vojnovým krížom 1939 a Radom Slovenského národného povstania 1. triedy.