Moravská Ostrava

Moravská Ostrava (nem. Mährisch Ostrau) je bývalé samostatné mesto na Morave pri hraniciach so Sliezskom a od roku 1990 súčasť ostravského mestského obvodu Moravská Ostrava a Přívoz. Od roku 1900 bola až do zlúčenia so Slezskou Ostravou v roku 1941 centrom politického okresu Moravská Ostrava. Od roku 1992 je jej historické jadro vyhlásené za mestskú pamiatkovú zónu.

Obdobie vrcholného stredoveku

Zakladacia listina mesta sa nezachovala, preto prvá písomná zmienka pochádza až z januára 1279. Píše sa v nej o stretnutí pražského biskupa Tobiáša z Bechyně a olomouckého biskupa Bruna zo Schauenburku v biskupskom meste Ostrave ležiacom za opavskou provinciou. Historici sa v zásade zhodujú, že mestské práva boli Ostrave udelené medzi rokmi 1268 až 1278. Rovnaké nejasnosti panujú okolo ostravského znaku. Najstaršia figura znaku, osedlaný kôň, tak pravdepodobne pochádza z erbu prvého ostravského fojta, ktorého meno sa však nezachovalo.
Postupná kolonizácia mesta znamenala nárast nemeckých rodín, ktoré menili pôvodne čisto slovanský charakter mesta. Z roku 1380 sa zachoval prvý údaj o oddeľovaní mien oboch Ostrav. Slezská Ostrava sa písala ako Vendická (tj. Slovanská). Naproti tomu označenie Moravskej Ostravy ako Nemeckej je doložené až z konca 15. storočia. Zaujímavosťou však je, že sa tak stalo v čase, keď sa vo vedení mesta začali výraznejšie presadzovať aj Česi. Z roku 1396 pochádza prvá zmienka o moravskoostravskom hrade, neskôr zaniknutom niekedy na prelome 15. a 16. storočia.

Predbielohorské obdobie

Po husitských vojnách patrila Ostrava definitívne do hukvaldského panstva (od roku 1437 do roku 1848). Z dôb 15. storočia a 16. storočia sa bohužiaľ nezachovalo príliš veľa záznamov, pretože časté požiare mesta nezriedka zničili aj mestské knihy a iné významné dokumenty. Aj tak sa však zachoval dostatok informácií o zrejme najvýznamnejším ostravskom pánovi tej doby, Jánovi Čapkovi zo Sán.
V čase uhorských vojen sa olomoucké biskupstvo dostalo do finančných ťažkostí, ktoré riešilo o.i. zástavami svojich statkov. Dňa 25. novembra 1475 bola Ostrava zastavená Herešovi z Příluka. Olomoucké biskupstvo sa však neskôr snažilo Ostravu získať späť, čo sa podarilo až biskupovi Stanislavovi I. Thurzovi.
V 16. storočí sa priaznivo prejavoval hospodársky rast. Okrem tradičných remesiel sa v Ostrave darilo tiež rybnikárstvu. Správa z roku 1531 sa pochvalne zmieňuje o kvalite kaprov a šťúk, ktoré ostravania dodávali ako naturálnu dávku na biskupský zámok v Kelči. Ostrava tiež v roku 1543 získala od biskupstva pivovary, poplužný dvor a niektoré peňažné dávky. Obyvatelia tiež nemali robotnú povinnosť na biskupských rybníkoch.
Po humanistických biskupoch Stanislavovi Thurzovi, Bernardovi Zoubkovi zo Zdětína a Janovi Dubraviovi z Doubravky získal husitské dedičstvo Marek Khuen, ktorý začal vo svojej diecéze rekatolizáciu. Jeho úsilie nebolo príliš úspešné a navyše spôsobilo náboženské trenice v dovtedy nábožensky tolerantnom meste.
Veľkou ranou bol obrovský požiar z mája 1556, ktorý poničil domy na námestí aj kostol. Biskup vtedy poskytol ostravským drevo zo svojich lesov a súčasne ich vyzval, aby mesto radšej vystavali z kameňa. Zhruba po desiatich rokoch bolo mesto znovu vystavané a jeho hospodárstvo sa pozvoľna stabilizovalo. Súčasne však prebiehal skrytý zápas s biskupskou vrchnosťou, predovšetkým na poli vyznania. Ostravania ako biskupskí poddaní nemohli byť iného ako rímskokatolíckeho vyznania, napriek tomu celý rad z nich inklinoval k Jednote bratskej aj luterstvu.
V roku 1533 bol zriadený dekanstvo, ktoré dodalo mestu na vážnosti. Olomoucké biskupstvo sa neúnavne snažilo o rekatolizáciu spurného mesta, avšak počet priaznivcov luterstva sa aj naďalej zvyšoval. Následkom vyhrážok a trestov sa nakoniec mestská rada podvolila a cez silný odpor obyvateľov bolo luterstvo v Ostrave potlačené.
Ďalšie ranou pre mesto bola epidémia moru na jeseň roku 1585. Medzi jeho obete patril aj ostravský dekan Ocellius. Pre obrovský počet obetí musel byť zriadený nový cintorín pri mestských hradách.
Negatívnym zásahom do vývoja Ostravy bol nástup kardinála Františka kniežaťa Dietrichsteina do funkcie olomouckého biskupa. Kardinál sa k Ostrave správal vyslovene nepriateľsky a okliešťoval meštianske práva, ako len mohol. Kardinál o Ostravu spolu so všetkým majetkom prišiel v auguste 1619, kedy ho zo zeme vykázali odbojní moravskí páni. Avšak už 17. júla 1620 skladali Ostravskí opäť prísahu vernosti olomouckému biskupovi.

Pobielohorské obdobie

Hoci si kardinál Dietrichstein vyjednal ochranu svojich statkov pred víťaznou cisársku armádou, nemohol zabrániť všetkým škodám. Bojujúce vojská v okolí Ostravy požadovali po obyvateľoch potraviny, krmoviny a peniaze. V dôsledku neustálych bojov bola navyše väčšina polí neobrábateľných a úroda v roku 1622 tak bola mizerná. Pobyty vojsk ruinovali rozpočet mesta ak tomu sa pridala ďalšia morová epidémia v roku 1625.
Dňa 26. augusta 1626 obsadili Ostravu dánskej oddiely Mansfeldová armády. Tie vyrabovali, na čo prišli, navyše zajali ostravského dekana Martina Regulina. Ten sa zo zajatia vrátil až 24. apríla 1628.
V roku 1637 sa majiteľom Ostravy stal princ Leopold I. Vilhelm, ktorý bol cisárom dosadený za olomouckého biskupa. Cisárov syn nikdy nedostal biskupské svätenie, navyše bol v rozpore s cirkevným právom súčasne biskupom vo viacerých mestách. Za jeho funkčného obdobia Ostravu dobyli švédske vojská, ktoré sa stiahli až v roku 1650.
Vojnové rany prehĺbila povodeň v roku 1649, ktorá zmenila tok Ostravice a poškodila mlyn, domy a usadlosti v Přívoze. Voda tiež zobrala úrodu z polí a zaplavila nemocnicu s kostolom.
Pozvoľné zlepšovanie začalo v roku 1661, kedy biskupstvo potvrdilo biskupským mestám (teda aj Ostrave) cechové artikuly. Ožívalo rybnikárstvo a mlynárstvo, výnosy začali stúpať aj vďaka mestskému mýtu. Tradičným zdrojom príjmov potom bol pivovar. K aktivizácii života prispelo obnovenie druhého jarmoku konaného v deň svätej Cecílie, ktorej bol zasvätený bočný oltár v kostole svätého Václava.
Dňa 13. novembra 1723 odňal olomoucký biskup Ostrave dekanský úrad a preniesol ho do Bílovca, čím utrpela prestíž mesta.
Počas sliezskych vojen síce Ostrava nebola ušetrená zvýšených výdavkov, avšak po vroclavskom a drážďanskom mieri získala novú strategickú pozíciu na hraniciach. Cisárovná Mária Terézia potvrdila mestu všetky jeho privilégiá a navyše povolila konania nového jarmoku (už šiesteho v roku). Ekonomický rast nemal dlhé trvanie, pretože koncom 17. storočia bola postavená nová cisárska cesta, ktorá Ostravu míňala.

Obdobie po objave uhlia

Prvá písomná zmienka o objave uhlia na území Ostravy je z roku 1753, kedy Přerovský krajský hajtman Václav Kořenský požiadal o udelenie výhradného oprávnenia ku kutaniu uhlia. Jeho nález, ktorý nebol presne lokalizovaný, však upadol do zabudnutia. Ojedinelé nálezy sa potom objavovali aj v ďalších rokoch. V tej dobe bolo známe, že sa uhlie v Ostrave nachádza, bolo však zriedka používané, pretože na dosah sa stále nachádzalo lacné drevo z Beskýd.
Prvý presne lokalizovaný nález uhlia urobil v roku 1763 lagnovský mlynár Ján Augustín v údolí Burňa na území Poľskej Ostravy. Druhý nález bol v roku 1780 na petřkovickom Landeku. Aj vtedy ale uhlie nevyvolalo príliš veľký ohlas. Systematickú ťažbu začali až Vlčkovci v roku 1787.

Železiarenský priemysel

V rokoch 1830-1880 prešla Ostrava búrlivou premenou. Z malého feudálneho mesta sa stalo jedno z centier ťažkého priemyslu. Podnet k tomu dal profesor František Xaver Riepl z viedenskej polytechniky, ktorý na konci dvadsiatych rokov 19. storočia navrhol olomouckému arcibiskupovi arcivojvodovi Rudolfovi, aby v Ostrave postavil nový železiarenský podnik. Táto myšlienka arcibiskupa zaujala a 9. decembra 1828 vydal zakladaciu listinu novej pudlovne. Tá mala pôvodne byť iba súčasťou už existujúcich frýdlantských hút. Pôvodný projekt sa však ukázal byť nereálnym, preto bola Rudolfova huta vo Vítkoviciach vybudovaná ako samostatný závod. Ako prvá bola postavená pudlovacia pec a prevádzka v nej bola zahájená 16. septembra 1830. Jednalo sa o prvú takúto pec v celej habsburskej monarchii. Ďalšie informácie o vývoji nájdete v článku Vítkovické železiarne.

Uhoľný priemysel

Vzrastajúci dopyt hutníckych podnikov po uhlí spôsobil nárast jeho ťažby. Kým v roku 1832 sa v Ostravsko-Karvinskom revíre vyťažilo 16 300ton uhlia, v roku 1852 to bolo už 167 800ton a v roku 1882 bolo vyťažených dokonca 2 617 700ton uhlia. Na začiatku tridsiatych rokov 19. storočia sa Ostravsko podieľalo 13% na uhoľnej ťažbe v českých krajinách, zatiaľ čo v osemdesiatych rokoch to bolo už 37%.
Do roku 1848 patrili medzi obce najviac ovplyvnené ťažbou Poľská Ostrava, Moravská Ostrava, Hrušov a Michálkovice. Vo zvyšných lokalitách sa začalo ťažiť po roku 1849. Zaujímavá bola skladba investícií: do dolovania investoval gróf Vlček, olomoucký arcibiskup, rakúsky štát, Josef Zwierzina či Salomon Mayer Rothschild. Práve Rothschildovci mali v osemdesiatych rokoch pod kontrolou polovicu všetkej ostravskej ťažby.

Ostatný priemysel

Vedľa železiarenského a uhoľného priemyslu sa v Ostrave začali presadzovať aj iné priemyselné odvetvia. A tak roku 1851 bola v Hrušove otvorená Prvá rakúska továreň na sódu. V roku 1865 bola založená továreň na rafináciu petroleja a parafínu. Potravinársky priemysel bol v Ostrave zastúpený len veľmi slabo, prakticky sa jednalo o meštiansky pivovar, mlyny a liehovary. Krátku kapitolou bol moravskoostravský cukrovar (v rokoch 1848-1859). Oveľa väčší rozmach zaznamenalo stavebníctvo, len tehelní bolo v Ostrave minimálne desať a stavebných firiem sedem.

Obdobie najvýznamnejšej priemyselnej oblasti v monarchii

Od roku 1880 až do konca habsburskej monarchie v roku 1918 sa Ostrava stala najvýznamnejšou priemyselnou oblasťou Rakúsko-Uhorska. Hospodársky potenciál aglomerácie, hustota osídlenia a ďalšie aspekty spôsobili, že sa mesto stalo významným ekonomickým a politickým faktorom v českých krajinách i celej ríši.

Uhoľný priemysel

Ťažba uhlia prevzala majoritný podiel na priemyselnej výrobe mesta. V roku 1892 pracovalo 53,5% ľudí v uhoľnom priemysle. Kým v roku 1892 sa vyťažilo v celej aglomerácii 2,7 milióna ton uhlia (v Moravskej Ostrave 638 tisíc ton), v roku 1914 to bolo už 4,4 milióna ton (v Moravskej Ostrave 767 tisíc ton).

Železiarenský priemysel

V rámci aglomerácie na druhom (v Moravskej Ostrave na treťom) mieste bol priemysel železa, kovov a strojárstvo. Výroba sa postupne koncentrovala na území Moravskej Ostravy, Vítkovíc a Zábřehu nad Odrou. V roku 1893 sa vyrobilo 193 tisíc ton surového železa, v roku 1900 to bolo už 260 tisíc ton a v roku 1912 stúpla produkcia na pol milióna ton surového železa. Vítkovické železiarne v roku 1889 dokonca vyvinuli tzv. Vítkovický pochod, čo bola nová metóda výroby ocele, ktorá sa používala pre väčšinu vyrábané ocele.

Ostatný priemysel

Hrušovská chemička naďalej expandovala a rozširovala svoju výrobu. Rafinérie minerálnych olejov boli v Ostrave dokonca dve. V roku 1892 bola v Zábřehu nad Odrou postavená továreň na spracovanie vedľajších produktov koksovania. Veľký rozmach zažívalo tiež stavebníctvo. Potravinárstvo však bolo prakticky úplne vytlačené, zastupovali ho prakticky len miestne pivovary.

Podnikanie

Spolu s priemyslom ožívalo tiež živnostenské, obchodné a finančné podnikanie. Sústredilo sa predovšetkým do Moravskej Ostravy. Tradične silne boli zastúpené pohostinské živnosti. S rozmachom priemyslu pôsobili aj živnostníci do tej doby v Ostrave neznámi, ako povozníci, fiakristi a drožkári. Pikantná bola prevádzka niekoľkých desiatok nevestincov v ostravských uliciach. V roku 1898 tu otvorila svoju pobočku Živnostenská banka, v tom istom roku vznikla aj prvá miestna banka (Moravskoostravská obchodná a priemyselná banka).

Obdobie v samostatnej československej republike

Po vzniku samostatného česko-slovenského štátu prešli postupne všetky úrady do rúk českých zástupcov. Zložitá národnostná situácia na Ostravsku si vyžiadala reorganizáciu miestnej správy a viedla k vzniku konceptu tzv. Veľkej Ostravy. Napriek tomu však Ostrava nemala také postavenie, ako iné mestá porovnateľné významom a veľkosťou. Na rozdiel od napr. Olomouca alebo Opavy nedostala vlastný štatút (charakter politického úradu prvej stolice). V meste sa nenachádzala ani obchodná a živnostenská komora.

Banský a energetický priemysel

Hoci odbytové podmienky na novo vzniknutom trhu Česko-Slovenska neboli jednoduché, pozícia Moravskej Ostravy bola priaznivá. Tunajší ťažký priemysel mohol priamo uspokojovať požiadavky na výrobky, ktoré iné oblasti špecializované na ľahký priemysel nemohli ponúknuť. Aj v Ostrave sa však prejavil útlm počas hospodárskej krízy. Hlavným zdrojom príjmov bolo samozrejme uhlie, ktorého sa napr. V roku 1929 vyťažilo len v Moravskej Ostrave 2 291 900ton (v celom revíri potom 5 746 000ton). Rovnako dôležitá bola produkcia koksu, ktorý nachádzal uplatnenie nielen na tuzemských, ale aj na zahraničných trhoch. V Moravskej Ostrave sa tak v roku 1929 vyrobilo 1 889 000ton koksu (v celom revíri potom 1 997400ton). Ruka v ruke s priemyslom uhlia a koksu išla výroba elektrickej energie, ktorá v roku 1929 dosiahla 27 6056 000kWh.

Hutný a strojársky priemysel

Najväčším priemyselným podnikom Moravskej Ostravy boli Vítkovické železiarne, ktoré dokázali prekonať dopady hospodárskej krízy rýchlo a bez väčších strát. Okrem bežného sortimentu začali produkovať aj výrobky pre zbrojné účely. Okrem Vítkovických železiarní pôsobili na území mesta aj iné podniky s podobným zameraním, tie však na trhu zaberali podstatne menší podiel.

Chemický priemysel

Okrem už zavedených chemických podnikov vznikli v Ostrave aj iné chemické závody, napr. Moravskoostravské chemické závody, Přívozské závody minerálnych olejov alebo Spolok pre chemickú a hutnícku výrobu. Najväčším zásahom do rozvoja chemického priemyslu však bolo založenie Československých tovární na dusíkaté látky v Mariánskych Horách.

Stavebný priemysel

Kým výstavba bytov a iných obytných priestorov skôr živorila, obchodná výstavba zažívala pravý boom. Obchodníci vo veľkom rekonštruovali a pristavovali, majetnejší dokonca zahájili výstavbu vlastných veľkoobchodov, z ktorých niektoré patrili vo svojej dobe k najväčším svojho druhu v strednej Európe. V roku 1928 bola dokončená prístavba obchodného domu Rix, o rok neskôr bol postavený obchodný dom Chrobák a Babka. Čulý obchodný ruch prilákal pozornosť bánk, ktoré si tu začali stavať reprezentatívne sídla. Vzrástol aj počet novo postavených administratívnych budov, z ktorých najvýznamnejšia bola Nová radnica. V medzivojnovej dobe vznikli v Moravskej Ostrave tiež dve vynikajúce stavby modernej architektúry od dvoch veľkých osobností medzinárodného štýlu (funkcionalizmu), obchodný dom Pešat od Bohuslava Fuchsa a obchodný dom Bachner od Ericha Mendelsona.

Obdobie protektorátu

Dňa 10. októbra 1938 obsadili nemecké oddiely tzv. piate pásmo, čím posunuli hranicu Nemecka až k Moravskej Ostrave. Tým spôsobili značné zásobovacie aj odbytové problémy. Nemecká okupácia potom vyvrcholila 14. marca 1939, kedy od 17. do 20. hodiny prebehlo obsadenie zvyšku mesta. Nemecká menšina nadšene vítala svojich "osloboditeľov" a horlivo pomáhala zaviesť nemecký poriadok. Ten sa o.i. prejavil zavedením jazdy vpravo, takže už 15. marca 1939 o štvrtej hodine ráno vycestovala prvá ostravská električka po pravej koľaji.
Všetky ostravské priemyselné podniky v českom vlastníctve boli obratom ruky prevedené na nemecké spoločnosti. Najvýznamnejšiu pozíciu na Ostravsku tak získali Göringove závody. Nacisti venovali najväčšiu starostlivosť ťažbe uhlia a výrobe koksu, ktoré potrebovali pre rozšírenie zbrojnej výroby. Ťažbu uhlia neustále navyšovali, bez toho aby sa pozerali na devastujúce následky neuváženej ťažby.
Vojnová ekonomika Ostravy vyvrcholila v roku 1943, potom s blížiacim sa kolapsom nemeckej ríše klesala výroba, viazli dodávky aj odbyt, pribúdalo sabotáží.
Jedným z mála pozitívnych dôsledkov okupácie bolo pripojenie Slezskej Ostravy (a ďalších sliezskych obcí) k Moravskej Ostrave, čím sa naplnila pôvodná myšlienka Veľkej Ostravy.