Koncentračný tábor Mauthausen-Gusen

Mauthausen (pred letom 1940 známy ako Mauthausen-Gusen) bola veľká skupina nacistických koncentračných táborov, ktoré boli vybudované v okolí dedín Mauthausen a Gusen v Hornom Rakúsku, asi 20 kilometrov východne od Linzu.
Hoci najskôr pozostával z jedného tábora pri Mauthausene, časom sa rozširoval a stal sa jedným z najväčších komplexov pracovných táborov v Nemeckom kontrolovanej Európe. Okrem štyroch hlavných podtáborov, ktoré sa nazývali pobočkami, pri Mauthausene a v blízkosti Gusenu bolo v Rakúsku a v južnom Nemecku vyše 50 ďalších pobočiek, kde boli väzni využívaní ako otroci. K podriadeným táborom Mauthausenského komplexu patrili aj kameňolomy, muničné továrne, bane,  zbrojovky a továrne na výrobu stíhačiek Me 262.
V januári 1945 pracovalo v táboroch riadených z centrály v Mauthausene už asi 85 000 väzňov. Aj keď presné straty na životoch v celom komplexe ostávajú neznáme, väčšina zdrojov ich uvádza v rozmedzí 122 766 až 320 000. Tábory vytvorili jeden z prvých veľkých komplexov koncentračných táborov v nacistickom Nemecku a boli jednými z posledných, ktoré oslobodili spojenecké vojská. Oba hlavné tábory, Mauthausen a Gusen I, boli jediné tábory v Európe, ktoré boli zaradené do III. kategórie, čo znamenalo, že mali byť najprísnejšími tábormi pre „nenapraviteľných politických protivníkov ríše“. Na rozdiel od iných koncentračných táborov určených pre všetky kategórie väzňov, Mauthausen bol vo väčšine prípadov využívaný na odstránenie inteligencie, čiže vzdelaných ľudí a členov vyšších spoločenských vrstiev v krajinách podrobených Nemeckom počas druhej svetovej vojny.

Koncentračný tábor Mauthausen

8. augusta 1938 boli do Mauthausenu pri Linzi poslaní väzni z  koncentračného tábora Dachau, aby začali s budovaním nového tábora. Miesto nebolo vybraté len kvôli jeho blízkosti k Linzu – dopravnému uzlu, ale aj preto, lebo táto oblasť bola riedko obývaná. Hoci bol tábor od začiatku ovládaný nemeckým štátom, založila ho súkromná spoločnosť ako hospodársky podnik. Vlastníkom kameňolomu Wiener-Graben, ktorý nebol len v Mauthausene, ale aj v jeho okolí, bol podnik DEST; skratka pre Deutsche Erd- und Steinwerke GmbH. Spoločnosť vedená Oswaldom Pohlom, ktorý bol taktiež vysoko postaveným funkcionárom SS, kúpila kameňolom od mesta Viedeň a začala s výstavbou Mauthausenského tábora. O rok neskôr nariadila spoločnosť výstavbu prvého tábora v Gusene. Žula ťažená v kameňolome sa predtým používala na dláždenie viedenských ulíc, ale nacistickí predstavitelia predpokladali jej využitie na kompletnú rekonštrukciu hlavných nemeckých miest v súlade s plánmi Alberta Speera a iných architektov Nacistickej architektúry, ktoré vyžadovali veľké množstvá žuly.
Finančné prostriedky na vybudovanie Mauthausenského tábora pochádzali z rôznych zdrojov, vrátane komerčných úverov z Dresdner Bank, v Prahe sídliacej Böhmische Escompte-Bank, tzv. Reinhardtového fondu (t. j. z peňazí, ktoré boli ukradnuté väzňom koncentračných táborov) a z Nemeckého Červeného kríža.
Mauthausen pôvodne slúžil ako prísne vedené väzenie pre bežných zločincov, prostitútky a iných „nepolepšiteľných porušovateľov zákona“. 8. mája 1939 sa tábor zmenil na pracovný tábor, a začal sa používať najčastejšie na uväznenie politických väzňov.

Koncentračný tábor Gusen

Koncom roku 1939 bol už mauthausenský tábor s kameňolomom Wiener-Graben preplnený väzňami. Ich počet sa vyšplhal z 1 080 koncom roku 1938 na vyše 3 000 o rok neskôr. Približne v tom čase začala v asi 4,5 km vzdialenom Gusene výstavba nového tábora. Tento tábor (neskôr pomenovaný Gusen I) a jeho kastenhofenský kameňolom, boli dokončené v máji 1940. Prvých väzňov umiestnili 17. apríla 1940 v prvých dvoch barakoch (č. 7 a 8), zatiaľ čo prvý transport väzňov, hlavne z táborov Dachau a Sachsenhausen dorazil 25. mája toho istého roku.
Podobne ako blízky Mauthausen, aj Gusen využíval väzňov na otrockú prácu v žulových kameňolomoch. Okrem toho ich prenajímal rôznym miestnym podnikateľom. V októbri 1941 sa niekoľko barakov oddelilo od gusenskej pobočky ostnatým drôtom a zmenilo sa na samostatný zajatecký pracovný tábor (nem. Kriegsgefangenenarbeitslager), v ktorom nacisti väznili veľký počet vojnových zajatcov, väčšinou sovietskych dôstojníkov. V priebehu roku 1942 dosiahla výrobná kapacita oboch táborov – Mauthausenu a Gusenu – svoj vrchol. Gusen sa rozšíril o centrálny sklad SS, kde sa triedil a ďalej do Nemecka odosielal rôzny tovar ukradnutý z okupovaných území. Miestne kameňolomy a podniky neustále potrebovali novú pracovnú silu, pretože čoraz viac Nemcov bolo odvedených do Wehrmachtu.
V marci 1944 bol bývalý sklad SS prestavaný na novú pobočku, ktorá dostala názov Gusen II. Až do konca vojny slúžila ako improvizovaný koncentračný tábor. V tábore bolo asi 12 000 až 17 000 väzňov, ktorí nemali ani najzákladnejšie zariadenie. V decembri 1944 bola otvorená ďalšia časť v blízkom Lungitzi. Tu sa prerobila časť továrenskej infraštruktúry na tretiu pobočku – Gusen III. Nárast počtu pobočiek sa nedokázal vyrovnať nárastu počtu väzňov, čo spôsobilo, že baraky vo všetkých pobočkách Mauthausen-Gusenu boli preplnené. Od koncu roka 1940 do roku 1944 stúpol počet väzňov, ktorí pripadali na jednu posteľ z 2 na 4.

Vyhladenie prácou

Okrem hospodárskej úlohy mal tábor aj politický význam. Prinajmenšom do roku 1942 bol tábor určený na väznenie a vraždenie skutočných aj vymyslených politických a ideologických nepriateľov Nemecka . Tábor slúžil nemeckej vojnovej mašinérii a vykonával aj vyhladzovanie prácou. Keď boli väzni po 12-hodinovej práci v kameňolome úplne vyčerpaní, alebo keď boli príliš chorí alebo príliš slabí, aby mohli pracovať, presunuli ich do tzv. Revíru („Krankenrevier“, barak pre chorých) alebo na iné miesto na vyhladenie. Spočiatku nemal tábor vlastnú plynovú komoru a takzvaných muzulmanov, väzňov príliš chorých na to, aby pracovali po tom čo boli týraní, podvyživení alebo úplne vyčerpaní, prepravili do iných koncentračných táborov na vyhladenie (najčastejšie do neslávneho zámku Hartheim, ktorý bol vzdialený 40,7 km) alebo usmrtení smrtiacou injekciou a spopolnení v miestnom krematóriu. So zvyšujúcim počtom väzňov sa tento systém príliš predražoval a od roku 1940 sa Mauthausen stal jedným z mála západných táborov, ktorý používal plynovú komoru pravidelne. Zo začiatku používal iba improvizovanú mobilnú plynovú komoru – dodávku s výfukovou trubicou prepojenou dovnútra – ktorá pendlovala medzi Mauthausenom a Gusenom. V decembri 1941 dokončili trvalú plynovú komoru, ktorá mohla zabiť naraz asi až 120 väzňov.

Väzni

Až do roku 1940 tvorili najväčšie skupiny väzňov nemeckí, rakúski a česko-slovenskí socialisti, komunisti, anarchisti, homosexuáli a Rómovia. Ďalšími skupinami prenasledovaných výhradne kvôli náboženským postojom boli Sektári (takto ich nazýval nacistický režim) – bádatelia biblie a Svedkovia Jehovovi. Dôvodom ich uväznenia bolo úplné odmietnutie prísahy oddanosti Hitlerovi a ich absolútne odmietanie zapojenia sa do akejkoľvek vojenskej služby.
Začiatkom roka 1940 presunuli do komplexu Mauthausen-Gusen veľký počet Poliakov. Prvé skupinky boli zložené z umelcov, vedcov, skautov, učiteľov a univerzitných profesorov  uväznených počas akcie AB.
Neskôr boli všetky nové príchody kategórie „nechcení“, ale vzdelanci a politickí väzni tvorili až do skončenia vojny najpočetnejšiu skupinu. Počas druhej svetovej vojny sa do Mauthausenu a jeho pobočiek dostali veľké skupiny španielskych republikánov. Väčšinou bývalých republikánskych vojakov alebo aktivistov, ktorí utiekli z Francúzska po Francovom víťazstve a zajatých nemeckou armádou v roku 1940 pri francúzskej porážke alebo odovzdaných Nemcom predstaviteľmi vichystického režimu. Najväčšia z týchto skupín dorazila do Gusenu v januári 1941. Začiatkom roku 1941 presunuli takmer všetkých Poliakov a Španielov, okrem malých skupín špecialistov pracujúcich v kameňolome, z Mauthausenu do Gusenu. Tábory začali po začiatku sovietsko-nemeckej vojny v roku 1941 prijímať veľké množstvo sovietskych zajatcov. Väčšina z nich umiestnili do barakov oddelených od zvyšku tábora. Prvé skupiny určené pre nové plynové komory postavené začiatkom roku 1942 pozostávali hlavne zo sovietskych vojnových zajatcov. V roku 1944 priviezli do tábora veľkú skupinu maďarských a holandských Židov. Podobne ako v prípade ďalších veľkých skupín väzňov umiestnených do Mauthausen-Gusenu zomrela väčšina z nich na následky ťažkej práce, zlých podmienok alebo po zhodení zo steny mauthausenského kameňolomu, prezývanej dozorcami SS a kápami parašutistická stena. Týchto väzňov dozorcovia označovali ako „parašutistov bez padáka“.
Tábory Mauthausen-Gusenu prijímali počas druhej svetovej vojny denne menšie väzenské transporty; väčšinou z ostatných koncentračných táborov z Nemeckom okupovanej Európy. Väčšina väzňov v pobočkách Mauthausenu bola pred ich presunutím do ich konečnej destinácie najskôr držaná na rôznych iných miestach. Najvýznamnejšie z týchto centier pre Mauthausen-Gusen boli neslávne známe tábory Dachau a Auschwitz. Prvé transporty z Auschwitzu prišli vo februári 1942. Druhý transport v júni toho istého roku bol s asi 1 200 väzňami oveľa väčší. Podobné skupiny poslali z Auschwitzu do Gusenu a Mauthausenu v apríli a novembri 1943, a neskôr v januári a februári 1944. Nakoniec, v máji toho roku po návšteve Adolfa Eichmanna v Mauthausene, prijal Mauthausen-Gusen prvú skupinu z 8 000 maďarských židov z Auschwitzu; prvú skupinu, ktorú evakuovali z tábora pred sovietskym postupom. Spočiatku sa skupiny evakuované z Auschwitzu skladali z kvalifikovaných robotníkov pre rastúci priemysel Mauthausen-Gusenského komplexu, ale ako evakuácia pokračovala, prepravili do Mauthausenu, Gusenu, Viedne alebo Melku aj iné kategórie ľudí.
S časom, Auschwitz takmer prestal prijímať nových väzňov a väčšinu presmerovali namiesto toho do Mauthausenu. Poslednú skupinu – asi 10 000 väzňov – evakuovali v poslednej vlne v januári 1945, iba niekoľko týždňov pred sovietskym obsadením komplexu Auschwitz-Birkenau . Medzi nimi bola aj veľká skupina civilistov uväznená Nemcami po neúspešnom Varšavskom povstaní, z ktorých ale prežilo do oslobodenia iba menej ako 500. Spolu prišlo do komplexu z iných koncentračných táborov v posledných mesiacoch až 23 364 väzňov. Oveľa viac ich však zomrelo počas pochodov smrti následkom úplného vyčerpania alebo v železničných vagónoch, kde ich držali niekoľko dní pred ich príchodom bez dostatku jedla a pitia pri teplotách pod bodom mrazu. Väzenské transporty sa považovali za menej významné ako iné dôležité služby.
Mnohí z tých, ktorí prežili cestu, zomreli ešte pred registráciou, kým iní dostali čísla už zabitých väzňov . Veľa z nich potom ubytovali v tábore alebo v novozriadenom stanovom tábore (nem. Zeltlager) v tesnej blízkosti Mauthausenskej pobočky, kde prinútili približne 2 000 ľudí byť v stanoch určených iba pre 800 väzňov a potom nechať vyhladovať.
Podobne ako v aj v iných nacistických koncentračných táboroch si neboli všetci väzni rovní. Zaobchádzali nimi v závislosti na ich kategórii, národnosti a hodnosti. Takzvaní kapovia, alebo väzni naverbovaní ich únoscami na dozeranie, dostávali viacej jedla a vyššiu mzdu vo forme kupónov, ktoré mohli byť v kantíne alebo v samostatnej miestnosti nachádzajúcej sa vo väčšine barakov zamenené za cigarety. Navyše, podľa Himmlerovho príkazu z júna 1941, bol pre nich v roku 1942 otvorený bordel v táboroch Mauthausen a Gusen I . Kapovia tvorili najväčšiu časť tzv. prominentov (nem. Prominenz), väzňov, s ktorými sa zaobchádzalo lepšie ako s normálnymi väzňami.

Ženy a deti v Mauthausen-Gusene

Hoci bol komplex Mauthausen-Gusen pracovným táborom pre mužov, s prvým ženským transportom z Auschwitzu v septembri 1944, otvorili v Mauthausene aj tábor pre ženy. Ďalšie ženy a deti prišli do Mauthausenu z Ravensbrücku, Bergen Belsenu, Gross Rosenua Buchenwaldu. Spolu s nimi prišli aj ženské dozorkyne – o dvadsiatich je známe, že slúžili v Mauthausenskom tábore, šesťdesiat v celom táborovom komplexe, v pobočkách Hirtenberg, Lenzing (hlavná ženská pobočka v Rakúsku) a St. Lambrecht. Hlavné dozorkyne v Mauthausene boli najskôr Margarete Freinbergerová a potom Jane Bernigauová. Skoro všetky dozorkyne slúžiace v Mauthausene naverbovali v rakúskych mestách medzi septembrom a novembrom 1944. Začiatkom apríla 1945 prišlo aspoň ďalších 2 500 ženských väzenkýň zo ženských pobočiek v Amstettene, St. Lambrechte, Hirtenbergu a Flossenbürgskej pobočky v Freiberg. Hovorí sa, že v Mauthausenskom tábore slúžila aj Hildegard Lächertová.
Dostupná štatistika o mauthausenských väzňoch  z jari 1943 uvádza 2 400 väzňov mladších ako 20 rokov, čo bolo 12,8 % z celkového počtu 18 655. Do konca marca 1945 sa zvýšil počet na 15 048, čo bolo 19,1 % z celkového počtu 78 547 väzňov. Počet mladistvých sa v tomto časovom intervale zvýšil 6,2 krát, zatiaľ čo počet dospelých väzňov vzrástol v rovnakom čase iba štvornásobne. Tieto čísla odrážali s pokračovaním vojny zvýšený počet poľských, českých, ruských a balkánskych tínedžerov nútene pracujúcich. Tesne pred oslobodením udáva štatistika nasledovné zloženie mladistvých: 5 809 zahraničných civilných robotníkov, 5 055 politických väzňov, 3 654 židov a 330 sovietskych vojnových zajatcov. Bolo tu tiež 23 rómskych detí, 20 takzvaných „protispoločenských elementov“, 6 Španielov a 3 svedkovia Jehovovi.