Človek pekinský

Človek pekinský alebo človek vzpriamený pekinský (iné názvy: sinantrop(us), čínsky človek, staršie človek pekingský; lat. Homo erectus pekinensis, Homo pekinensis, ďalšie synonymá pozri nižšie) je poddruh človeka vzpriameného.

Objav a opis

Vykopávky pod vedením Rakúšana menom Otto Zdansky, ktoré sa začali v roku 1921 v lokalite s názvom „Čou-kchou-tien (Zhoukoudian) lokalita 1“ v Číne (presnejšie vo „Vrchu dračích kostí“ (po čínsky Lung-ku-šan, pchinjin: Longgushan) pri dedine Čou-kchou-tien 50 km od Pekingu), viedli najprv len k nálezom niekoľkých zubov. Jeden nález zuba z roku 1927 (nálezcom bol Švéd Birgin Bolin) primäl Kanaďana menom Davidson Black priradiť ho (spolu s nálezmi zubov z roku 1921 a 1923 z tej istej lokality) v tom istom roku do nového druhu menom Sinanthropus pekinensis (Black v texte opisu navrhol, aby sa opis priraďoval jemu aj Zdanskemu ako spoluautorovi, ale keďže autorom opisu je len Black, je jediným správnym autorom len Black). Black sa v tom istom roku 1927 ujal vedenia aj vykopávok. V roku 1928 sa v tej istej lokalite našli dve primitívne ľudské čeľuste a fragmenty lebky a v roku 1929 Číňan Wen-čung Pej (angl.: W. Ch. Pei, pchinjin: Bei Wenzhong) našiel prvú lebku sinantropa. Do roku 1937 (teraz už o. i. pod vedením Nemca F. Weidenreicha) sa v lokalite našli celkovo zvyšky vyše 14 lebiek, 147 zubov, 7 častí stehnovej kosti, dve ramenné kosti, jedna kľúčová kosť a jedna zápästná kôstka. V roku 1939/1940 F. Weidenreich druh Sinanthropus pekinensis spojil s druhom Pithecanthropus erectus do nového druhu nazvaného Homo erectus, ale zhruba do 70. rokov ešte niektorí autori stále klasifikovali čou-kchou-tienske nálezy ako Sinanthropus pekinensis či Pithecanthropus pekinensis (čo je jeden z alternatívnych názov).
V roku 1937 výskumy zastavil postup Japoncov. V roku 1941, počas druhej svetovej vojny, sa pôvodná zbierka nálezov stratila; špekuluje sa, že je zakopaná niekde v Číne, že sa potopila pri bombardovaní Pearl Harboru Japoncami alebo je niekde mimo Číny. Skutočnosť, že vykopávky boli spracované veľmi dôkladne a F. Weidenreich ich opísal veľmi podrobne, túto stratu minimalizuje . Výskumy boli obnovené v roku 1949 a menšie nálezy ľudí z lokality sa uskutočnili v rokoch 1951, 1955 a 1966. V roku 1979 boli výskumy obnovené znova a dlhodobo, ale nové hominidné nálezy sú iba fragmentárne a našli sa hlavne kamenné nástroje (do roku 1998 sa ich našlo 17 000) a kosti 97 druhov zvierat.

Datovanie

Nálezy z Čou-kchou-tienu sa staršie datovali do asi 460 až 350 tisíc/(podľa Thurzo 1998) 230 tisícami rokov BP (niekde sa uvádzal začiatočný dátum až 600 000 rokov). Encyklopédia archeológie 1985 písala, že geologické datovanie zaraďuje nálezy do glaciálu mindel až do raného interglaciálu mindel-riss. Podľa nového datovania vrstiev, z ktorých nálezy pochádzali, z roku 2009 sú najstaršie nálezy staré 770 000 +/− 80 000 rokov, najmladšie sú staré 400 000 – 500 000 rokov.

Charakteristika nálezov

Kosti sú ťažké, lebky sa zdajú pokročilejšie ako pri jávskom pitekantropovi. Lebková kapacita je priemerne 1 050 cm³ (podľa M. Thurza 1 043 cm³), absolútne však kolíše medzi 850 a 1 220 cm³. Čeľuste vystupujú dopredu, nejestvuje bradový hrboľ. Veľmi málo kostí človeka pekinského sa našlo v ich anatomických vzájomných vzťahoch.
Pôvodne sa predpokladalo, že jaskyne boli obývané nepretržite počas celého obdobia (vtedy datovaného na) 460 000 – 230 000 rokov, ale neskôr (ešte pred zmenou datovania) sa ukázalo, že šlo najmenej o tri samostatné časové jednotky osídlenia.
Homo erectus z Čou-kchou-tienu je geologicky a vývojovo mladšou formou človeka vzpriameného. Podľa vedno siedmich zachovaných fragmentov stehenných kostí sa usudzuje, že bol menšieho vzrastu ako jávsky Homo erectus (pitekantropus). Dosahoval výšku 150 – 165 cm, chodil vzpriamene. Vývojovo stojí vyššie ako poddruhy Homo erectus erectus i Homo erectus modjokertensis. Nálezy sa veľmi podobajú jávskemu Homo erectus, no majú trochu klenutejšie čelo a väčšiu kapacitu lebky.
Človek z Čou-kchou-tienu bol lovcom a zberačom (v jaskyni sa našli čerešňovité plody), lovil jelene, diviaky, kone, slony a nosorožce, našli sa aj rozštiepené kosti levov, šabľozubých tigrov a podobne.
Podľa M. Thurzu: Tmavé, takmer čierne, až šesť metrov hrubé sedimenty v Jaskyni dračích kostí slúžili celé desaťročia ako doklad o dlhodobom využívaní a udržiavaní ohňa. Ich podrobnejšie rozbory v druhej polovici 80. rokov ukázali, že mnohé z predpokladaných vrstiev popola sú iba dekalcifikované usadeniny organických zvyškov. Prítomnosť ohniska a využívanie ohňa hominidmi boli dokázané iba v najmladších vrstvách.
 Čou-kchou-tienske nálezy sa tradične pokladali aj za dôkazy kanibalizmu – a to najmä pre ich fragmentárny stav a predpokladané stopy po zárezoch a zásekoch. Ich prehodnotenie ukázalo, že chýbanie tvárových a bazálnych častí lebiek a stopy na ich povrchu sú dôsledkom opakovaného zrútenia sa stropu jaskyne a aktivity mäsožravcov – najmä hyeny jaskynnej a dikobraza.

Ďalšie nálezy

M. Thurzo 1998 pod človeka vzpriameného pekinského zaraďuje aj zuby z nálezísk Paj-lung-tung (pchinjin: Bailongdong) v okrese Jün-si (Yunxi) v provincii Chu-pej (Hubei) a Lung-ku-tung (Longgudong, nie je zhodné s lokalitou Longgupo) v okrese Jün-sien (Yunxian) v tej istej provincii, datované približne na 500 000 rokov BP.
Mladšie nálezy, ako Che-sien (Hexian), Ťin-niou-šan (Jinniushan) atď., pripisované pôvodne človeku pekinskému, patria podľa novších názorov zrejme pod druh Homo heidelbergensis (aj keď staršie nálezy z tejto mladšej skupiny, napr. Che-sien, sa aj dnes ešte často zaraďujú aj pod druh Homo erectus, teda pod človeka pekinského).