Patristika

Pojem

Pojem patristika pochádza zo slov patres ecclesiastici (cirkevní otcovia). Toto slovné spojenie je umelé, vytvorené v rámci katolíckej dogmatiky, no využíva sa už od štvrtého storočia. Patristika je tak obdobím prvých cirkevných otcov, ktorí sa snažili o filozofickú a prvotnú teologickú konfrontáciu a reflexiu raného kresťanstva s antickou filozofiou. Skúmanie tohto učenia otcov z patristiky sa nazýva patrológia.

Situácia kresťanstva

V prvom storočí vzniká vo východných provinciách Rímskej ríše nové náboženstvo – kresťanstvo. Prvotné kresťanstvo však tak, ako ho ohlasovali Kristovi učeníci a apoštoli, nebolo filozofickým systémom. Napriek tomu apoštoli, zvlášť Pavol, sa pokúsili o pôvodnú teologickú interpretáciu evanjeliového posolstva Ježiša Krista. Niektoré ich spisy neskôr kresťanská cirkev na konciloch kanonizovala resp. označila za inšpirované Duchom Svätým. Tak sa sformuloval biblický Nový zákon alebo Nová zmluva. V tejto časti kresťanskej biblie sa pozornosť sústreďovala na ohlasovanie evanjeliových zásad, ktoré sa realizovalo prostredníctvom správneho poznávania Boha, poznávania morálneho zákona a prijatím pravdy o posmrtnom, večnom živote.
Bezprostredne po generácii apoštolov pristupuje k literárnej činnosti generácia tzv. apoštolských otcov, ktorí boli priamymi žiakmi pôvodných apoštolov. Spomedzi nich sa vynímajú rímsky biskup Klement, Ignác Antiochijský a Polykarp.
Vývin kresťanstva v Rímskej ríši prešiel niekoľkými fázami – od prenasledovania sekty cez trpené náboženstvo až k vládnucemu náboženstvu ríše. Kresťanstvo sa Milánskym ediktom z roku 313 oslobodzuje od ťažkého prenasledovania a za cisára Theodósia I. (379 – 395) sa stáva v roku 382 všeobecným náboženstvom pre všetkých obyvateľov. V roku 392 tento istý cisár tiež zakázal uctievanie všetkých pohanských kultov.
Legalizáciou kresťanstva sa otvorila éra veľkých kresťanských ekumenických koncilov, ktoré sa usilovali definovať Kristovu prirodzenosť v snahe ubrániť tzv. čistotu viery pred cudzorodými vplyvmi antickej filozofie a pohanských kultov. Takže nás neprekvapí, že pri zrode patristiky stojí úsilie reflexívne podchytiť konfrontáciu prvotného kresťanstva s antickým gréckym myslením.

Kresťanstvo a antická filozofia

Kresťanstvo sa pri svojom ohlasovaní a šírení stretlo s antickým myslením, ktoré vnášalo do kresťanskej náuky cudzie prvky. Hoci niektorí kritici pripomínajú, že sa tým kresťanstvo začalo helenizovať, zástancovia cirkevných otcov potvrdzujú, že základné kresťanské pojmy (napríklad Boh, svet, človek, duša) bolo potrebné významovo ustáliť, a to nebolo možné bez filozofických termínov gréckeho antického myslenia. Stretnutia kresťanskej viery a gréckeho myslenia mali za úlohu pomôcť pochopiť význam Kristovho posolstva. Preto ranú patristiku voláme aj obdobím najstaršej „kresťanskej filozofie“. Pojem „kresťanská filozofia“ prvýkrát použil Ján Zlatoústy.
Zdrojmi rodiacej sa kresťanskej filozofie boli neskorý stoicizmus, teozofické učenie Filóna Alexandrijského, gnosticizmus a novoplatonizmus. Istým spôsobom prispel i aristotelizmus. V ranej patristike sa kresťanské myslenie k antickej filozofii stavalo viac-menej negatívne. Prevládal odmietavý postoj ku všetkému pohanskému. Vo vrcholnej patristike však, počnúc Augustínom, sa presadila v postulátoch kresťanskej dogmatiky grécka filozofická tradícia a jej terminológia. Otvára sa tak cesta novej filozofickej témy – vzťahu rozumu a viery, vzťahu filozofického myslenia a kresťanskej náuky, plynúcej z tzv. zjavenia.

Postavenie patristiky v stredovekej filozofii

Zvláštnosťou obdobia patristiky je to, že jej pravý počiatok datujeme už do skorého poapoštol-ského obdobia a jej koniec do siedmeho resp. ôsmeho storočia. Historický stredovek je však epochou ohraničenou úpadkom antiky a jej znovuobjavením v renesancii. Mnohí historici tak datujú začiatok stredoveku až k pádu západnej Rímskej ríše v roku 476, alebo dokonca v rovine dejín filozofie až do roku 529, keď cisár Justinián I. dal zatvoriť Platónovu Akadémiu. Patristika sa tak náhle ocitla v dvoch historických epochách a zdá sa, že i jej rozkvet a vrchol sa odohral ešte v staroveku.
Ako riešenie tejto situácie niektorí historici ponúkajú stanovisko, že skutočná stredoveká filozofia začína až počiatkom scholastického obdobia. Iní túto situáciu akceptujú a vravia, že patristika sa skutočne prelína so starovekom, ale keďže ju kategorizujeme ako obdobie vývinu kresťanskej filozofie, ktorá je ústredným motívom práve stredovekého Západu, tak ju zaraďujeme pod stredovekú filozofiu.

Cudzorodé vplyvy v kresťanstve v období patristiky

So vstupom gréckych a rímskych pohanov do kresťanskej cirkvi si noví členovia prinášali svoje pohanské zvyklosti, sviatky, kulty a povery. Rovnakým spôsobom sa primiešavala ku kresťanstvu filozofická tradícia starovekého Grécka a Ríma, ale i filozofické a náboženské predstavy starej Perzie, Egypta a iných helenizovaných kultúr vo východných provinciách Rímskej ríše. Tým sa pripravila pôda pre ostrú konfrontáciu predstaviteľov patristiky (cirkevných otcov) s týmito cudzorodými vplyvmi, až situácia vyústila v zápas o čistotu viery. Cirkevní otcovia si v tomto zápase vytvorili povesť znalcov, pričom ich autoritu začali potvrdzovať aj prvé kresťanské koncily.
Najvážnejšími hrozbami, na ktoré museli v rámci apologetickej úlohy patristiky cirkevní otcovia reagovať, boli filozofické a náboženské systémy gnosticizmu, manicheizmu a arianizmu. Prvým známym apologétom bol Justín Mučeník (cca 100 – 165).