Jana Dudková

Životopis a vzdelanie

Narodila sa 24. októbra 1977 v Levoči. Po absolvovaní stredoškolského štúdia v Novom Sade, Srbsko v roku 1996 nastúpila na Vysokú školu múzických umení v Bratislave na odbor filmová veda a umenie na Katedre filmovej a televíznej vedy. V roku 2001 ukončila štúdium diplomovou prácou Bez mena otca. Línie, kruhy a svety Emira Kusturicu: nostalgia, hystéria, melanchólia a získala magisterský titul. V roku 2005 získala titul PhD. (doktor filozofie), taktiež na VŠMU v odbore filmovej vedy. Jej dizertačná práca bola Balkanizmus a srbský film 1989 – 2005. V roku 2011 po úspešnej habilitácii získala titul docentky.

Pracoviská a významné funkcie

Od roku 2001 do roku 2012 pôsobila ako pedagóg na Katedre umeleckej kritiky a audiovizuálnych štúdií na FTF VŠMU v Bratislave. Jej pedagogické zameranie je teória a dejiny filmu. Medzi osobitné zameranie patrí teória multikulturality, transkulturality a kolektívnych identít, dejiny slovenského filmu a balkanizmus vo filme. Prednášala dejiny svetového filmu po roku 1970 (spolu s Mgr. Jurajom Mojžišom), viedla tiež vlastné kritické semináre (Kolektívne identity vo filme, Balkanizmus a balkánske kinematografie). V roku 2013 pôsobila na Katedre filmových štúdií FF Univerzity Karlovy v Prahe.
Je členkou redakcií alebo redakčných rád viacerých časopisov (Kino-Ikon, Iluminace, Studies in Eastern European Cinema). Pôsobila tiež ako členka programových rád či príležitostná dramaturgička viacerých domácich festivalov (ArtFilm, Febiofest, MFF Bratislava).
Od roku 2001 pôsobí ako samostatný vedecký pracovník v Ústave divadelnej a filmovej vedy Slovenskej akadémie vied v Bratislave.
Je členkou vo vedeckých organizáciách Komisia VEGA pre vedy o umení, estetiku a jazykovedu (od roku 2008) a Medzinárodná sieť európskych filmových vedcov (Network of European Cinema Studies – NECS).

Charakteristika tvorby

Je autorkou troch knižných publikácií, prvé dve sú výsledkom jej zamerania počas štúdia a zoberajú sa balkánskou kinematografiou. V tretej knihe sa sa autorka venuje domácej kinematografii, témou je transkulturalita v slovenskom filme. Jej práce a štúdia boli uverejnené vo viacerých zborníkoch. Pravidelne prispieva do rôznych časopisov zaoberajúcich sa umením. Jej vedecké zameranie je estetika fragmentu a raný moderný film, slovenský hraný film 60. rokov, konštruktivistické teórie Inej Európy, možnosť aplikácie súčasných teórií národa a nacionalizmu na kinematografie východo a juhovýchodoeurópskych krajín a dejiny slovenskej kinematografie z perspektívy reprezentácie kolektívnej pamäti.

Balkán alebo metafora: Balkanizmus a srbský film 90. rokov

Svojou druhou knihou Jana Dudková pokračovala v zameraní na srbskú kinematografiu. Vychádzala z dizertačnej práce Balkanizmus a srbský film 1989 – 2005. Tentokrát sa už nejedná o monografiu venovanú jednému režisérovi, ale o sériu prípadových štúdií venujúcich sa trom režisérom (E. Kusturica, S. Dragojević a G. Paskaljević) a analýzam ich piatich filmov: Čierna mačka, biely kocúr (1998), Lepa sela lepo gore (1996), Sud prachu (1998), Rane (1998) a Underground (1995). Týchto päť filmov príjíma a reprezentuje balkanizmus a zároveň poukazuje na jeho obmedzenia. V úvode autorka vysvetľuje a definuje pojem balkanizmu z kultúrneho aj filmového hľadiska a dáva ho do vzťahu so srbským filmom. Nasledujúce kapitoly sa venujú priamo filmom, skrz vybrané diela poukazuje na kritiku voči balkanizmu. Cieľom knihy nie je prezentovať tradičný spôsob teoretickej/kritickej reflexie vzťahu srbského filmu k balkanizmu, ale nájsť alternatívnejší, okrajový spôsob. Dielo nie je teda len filmovou štúdiou, ale prienikom filmového a kultúrneho vnímania pojmu balkanizmus.

Slovenský film v ére transkulturality

Posledná publikácia Jany Dudkovej Slovenský film v ére transkulturality z roku 2011 je zložená z rozšírených a prepracovaných navzájom sa komentujúcich prípadových štúdií z rokov 2005 až 2009. Tieto štúdie reflektujú slovenskú kinematografiu, ktorá prešla transformáciou po zmene politického režimu po roku 1989. Keďže sa špecializuje na prieniky medzi kultúrnymi a filmovými štúdiami, hľadanie identity slovenského filmu díva do kontextu krízy pojmu národa. Po úvodnej kapitole, v ktorej vysvetľuje ako rozumieť slovenskej filmovej identite po roku 1989, nasleduje kapitola venujúca sa Martinovi Šulíkovi zložená z analýz jeho filmov Neha (1991), Všetko čo mám rád (1992), Záhrada (1995), Orbis Pictus (1997), Krajinka (2000), Slnečný štát (2005) a Cigán (2011). Jana Dudková definuje tri základné cesty reprezentácie krízy pojmu národa v slovenskom filme 1989 – 2011: cesta objavovania nemiest, cesta sebekolonizačnej hybridácie a cesta demokratizačná – multikulturalizačná. Každej ceste sa venuje jedna kapitola knihy.