Henri d'Orléans

Životopis

Narodil sa ako najstarší syn Henricha VI., grófa parížskeho a Izabely Orléans-Braganza. Narodil sa v Belgicku, pretože francúzske zákony do roku 1950 zakazovali členom kráľovskej dynastie vstup na územie Francúzska. Po smrti svojho starého otca, princa Jána, vojvodu z Guise, sa stal dauphinom Francúzska. Vyštudoval elitný Institut d'études politiques de Paris a potom slúžil ako radový vojak v Alžírskej vojne.

Rodina

Jeho prvou manželkou bola Mária Terézia z Württembergu, s ktorou sa oženil 5. júla 1957. Pár mal päť detí, a to Máriu Isabelu, Františka, Blanku Alžbetu, Jána a Euda. Manželstvo však nebolo šťastné a v roku 1984 bolo občiansky rozvedené. Ešte v ten istý rok sa Henrich oženil s Micaelou Annou Maríou Cousin y Quiñones de León. Rozvod rozhneval jeho otca, ktorý Henricha vydedil, zbavil ho titulu grófa z Clermonte a udelil mu miesto neho titul grófa z Mortain. Kým grófstvo Clermont kedysi patrilo synovi Ľudovíta IX., ktorý sa stal predkom Bourbonovcov, grófstvo Mortain patrilo Jánovi Bezzemkovi. Avšak po niekoľkých rokoch sa otec a syn uzmierili, jeho rozvod bol cirkevne potvrdený a Henrich sa opäť stal dedičom trónu. V júli 1999, po smrti svojho otca, sa stal novým grófom parížskym, vojvodom Francúzska a hlavou Francúzskeho kráľovského domu. Titul grófa parížskeho užíval na pamäť svojho prapredka Oda Parížskeho, rovnako vojvodu Francúzska, pretože oba tituly užívali Kapetovci pred nástupom na kráľovský trón.

Smrť

Henrich zomrel v Paríži 21. januára 2019 a pohreb sa konal 2. februára 2019. Henrich je pochovaný v Kráľovskej kaplnke v Dreux (Chapelle Royale de Dreux), tradičnej hrobke členov orléanskej dynastie. Aj keď sa Henri d'Orléans nikdy nestal francúzskym kráľom, svet sa s ním rozlúčil ako s monarchom. Na pohrebe bolo prítomné monacké knieža Albert II., marocký korunný princ Moulay El Hassan zastupujúci kráľa Mohameda VI. a tiež španielska kráľovná Žofia Grécka, matka kráľa Filipa VI. a množstvo ďalších európskych aristokratov vrátane princa Emanuela Filiberta Savojského, albánskeho korunného princa Leku II. či ruského dediča trónu veľkovojvodu Juraja Michajloviča Ruského. Pohrebu sa zúčastnila aj bývalá iránska kráľovná Farah Palhaví.

Rytierske rády

Rád Hviezdy a Panny Márie Karmelskej (Ancien ordre royal et souverain de l’Étoile et de Notre-Dame du Mont-Carmel). Henrich d´Orleáns 8. apríla 2013 obnovil dva bývalé kráľovské rády a spojil ich do jedného. Pôvodný Rád Hviezdy založil 16. novembra 1351 francúzsky kráľ Ján II. zvaný Dobrý a v roku 1487 ho zrušil kráľ Karol VII. Rád Panny Márie Karmelskej bol založený 12. apríla 1606 francúzskym kráľom Henrichom IV., ktorý sa ho v októbri 1608 rozhodol spojiť s rádom sv. Lazára. Personálna únia (spojený rád) bola však až v roku 1668 uznaná pápežským legátom pre Francúzsko. Spojený rád bol zrušený pádom monarchie vo Francúzsku v roku 1830. Rád Hviezdy a rád Panny Márie Karmelskej nemali počas vlády francúzskych kráľov nikdy spoločnú históriu, ako napríklad už spomínaný Rád svätého Lazára a Panny Márie Karmelskej. U pretendentov je podľa medzinárodného práva možné, aby boli patrónmi, resp. veľmajstrami už existujúcich rytierskych a vlastných dynastických rádov. Zakladanie nových rádov (podobne ich spájanie) je však z pohľadu medzinárodného práva sporné. Rád Hviezdy a Panny Márie Karmelskej tak nie je v zozname rytierskych rádov Medzinárodnej komisie pre rytierske rády a nie je ako rád uznaný Veľkou kanceláriou Čestnej légie – Grande Chancellerie de la Légion d'Honneur, ktorá je vládou Francúzskej republiky poverená evidenciou a správou čestných titulov a hodností. Veľmajstrom rádu je operetný spevák Richard Finell, uvedený do funkcie 17. januára 2015. Vo Francúzsku je rád registrovanou asociáciou podľa zákona z 1. júla 1901 o spolkoch a občianskych združeniach.
Vojenský a špitálsky rád svätého Lazára Jeruzalemského. Tento rád bol od roku 1308 pod ochranou francúzskych kráľov, kedy ho pod svoju ochranu prijal francúzsky kráľ Filip IV. Od tohto roku obsahuje kompletná francúzska kráľovská titulatúra aj titul Ochranca Rádu svätého Lazára. Neskôr v roku 1517 rozhodnutím pápeža Leva X. sa úrad veľmajstra stal francúzskou prelatúrou s právom kráľa menovať prelátov, čím sa väzba rádu na francúzsku korunu a postavenie kráľa ako Fons Honorum ešte umocnila. Henrich zo svojej pozície pretendenta trónu obnovil túto ochranu v roku 2004, avšak v roku 2012 ju odobral.