Anatolij Alexejevič Karacuba

Štúdium a práca

Anatolij Karacuba študoval v rokoch 1944 - 1954 na chlapčenskej strednej škole v Groznom, ktorú ukončil s vyznamenaním. Už v mladých rokoch preukázal neobyčajný matematický talent. Ako žiak prvých ročníkov riešil úlohy zadávané študentom posledných ročníkov.
V roku 1959 dokončil úspešne štúdium na Lomonosovovej Moskovskej štátnej univerzite, na Katedre matematiky a mechaniky. Titul kandidát vied získal v roku 1962 vypracovaním dizertácie na tému Špeciálne racionálne trigonometrické sumy a ich aplikácie. Vedúcim jeho práce bol N. M. Korobov. Po jej obhájení začal Karacuba pracovať na Katedre matematiky a mechaniky Moskovskej štátnej univerzity. V roku 1966 získal titul doktor vied v odbore matematika s prácou Metóda trigonometrických súm a vety o stredných hodnotách a stal sa členom matematického ústavu V. A. Steklova AV ZSSR.
Po roku 1983 bol Anatolij Karacuba považovaný za jedného z popredných sovietskych odborníkov a výskumníkov v oblasti teórie čísiel. Bol vedúcim oddelenia teórie čísiel Steklovovho inštitútu, profesorom na oddelení teórie čísiel Moskovskej štátnej univerzity (od roku 1970) a profesorom na oddelení matematickej analýzy Moskovskej štátnej univerzity (od roku 1980). Jeho výskum bol zameraný na trigonometrické rady a integrály, Riemannovu zeta funkciu, konečné automaty a efektívne algoritmy.
A. Karacuba vyškolil 15 doktorandov, sedem z nich neskôr získalo titul doktor vied.

Prvé práce z informatiky

Ako študent Moskovskej štátnej univerzity navštevoval Anatolij Karacuba seminár vedený Andrejom Nikolajevičom Kolmogorovom a vyriešil dva problémy, ktoré Kolmogorov formuloval. Tieto problémy boli podstatné pre rozvoj teórie automatov a ich vyriešenie odštartovalo nový smer v matematike, teóriu efektívnych algoritmov.

Efektívne algoritmy

Efektívne algoritmy predstavujú časť výpočtovej matematiky, ktorá študuje algoritmy vyčísľovania danej funkcie s danou presnosťou za podmienky použitia čo najmenšieho počtu bitových operácií. Za predpokladu, že je číslo zadané v dvojkovej sústave, sa znaky 0 a 1 nazývajú bity (analógia cifier v desiatkovej sústave). Jedna bitová operácia je definovaná ako zapísanie niektorého zo znakov 0, 1, plus, mínus alebo zátvorka, ďalej zreťazenie, odčítanie a súčet dvoch bitov. Andrej Nikolajevič Kolmogorov ako prvý sformuloval problém o bitovej zložitosti vyčíslenia. "Zložitosť násobenia M(n) je definovaná ako počet bitových operácií postačujúcich na vyčíslenie súčinu dvoch n-ciferných čísiel podľa zadaného algoritmu."
Ak uvažujeme násobenie dvoch n-ciferných celých čísiel bežnou školskou metódou "pod seba" dostaneme horný odhad M(n) = O(n^2). Andrej Kolmogorov vyslovil v roku 1956 hypotézu, že dolný odhad zložitosti M(n) je pre každý algoritmus násobenia tiež rádu n^2. Čiže, že nie je možné vyčísliť súčin dvoch n-ciferných celých čísiel rýchlejšie ako s pomocou n^2 operácií. Táto n^2 hypotéza sa zdala byť prijateľnou, nakoľko v celej histórii nebol známy žiadny rýchlejší algoritmus násobenia a zdalo sa, že ak by nejaký rýchlejší algoritmus existoval, už by ho niekto objavil.
A. Karacuba však našiel v roku 1960 novú metódu násobenia dvoch n-ciferných čísiel dnes známu ako Karacubov algoritmus. Jeho zložitosť je M(n) = O(n^{\log_23}) = O(n^{1,58496\ldots}), čo vyvracia n^2 hypotézu. Tento svoj výsledok prezentoval Karacuba na Kolmogorovom seminári na Moskovskej štátnej univerzite, čím sa aj zavŕšila činnosť tohoto semináru. Prvú prácu, ktorá vysvetľovala nový algoritmus pripravil sám Kolmogorov, kde prezentoval dva medzi sebou nesúvisiace výsledky dvoch svojich študentov. Kolmogorov presne uvádza, že jedna z viet (nezaoberajúca sa rýchlym násobením) patrí J. Ofmanovi a druhá veta (opisujúca prvý rýchly algoritmus násobenia) patrí A. Karacubovi. Karacubov algoritmus sa zvykne nazývať aj metóda rozdeľuj a panuj, binárne rozštiepenie, či princíp dichotómie.
Na základe Karacubovej myšlienky bolo neskôr nájdené množstvo ďalších rýchlych algoritmov. Z nich najznámejšie sú priame zovšeobecnenia Karacubovho algoritmu, ako sú Schönhage–Strassenov algoritmus  a Strassenov algoritmus násobenia matíc. V posledných rokoch sa termín rozdeľuj a panuj používa pre algoritmy, pri ktorých sa problém rozdelí na časti; nemusí nutne ísť o priame spojenie s algoritmom rýchleho násobenia.
Francúzsky matematik a filozof Jean-Paul Delahaye sa odvoláva na Karacubov algoritmus ako na «jeden z najužitočnejších výsledkov matematiky».
Karacubov algoritmus je implementovaný v každom modernom počítači a to nielen ako softvér ale aj ako hardvér.

Práce v teórii čísiel

A. Karacuba publikoval výsledky svojej vedeckej práce vo viac ako 160 odborných článkoch a napísal 5 monografií.

Selbergova hypotéza

V roku 1984 A. Karacuba dokázal, že pre každé pevné \varepsilon, spĺňajúce podmienku 0<\varepsilon < 0.001 a pre dostatočne veľké T a H = T^{a+\varepsilon}, a = \tfrac{27}{82} = \tfrac{1}{3} -\tfrac{1}{246} je pravda, že interval (T,T+H) obsahuje najmenej cH\ln T núl funkcie \zeta\Bigl(\tfrac{1}{2}+it\Bigr), kde z\mapsto \zeta(z) je Riemannova zeta-funkcia.
Uvedené tvrdenie vyslovil ako hypotézu A. Selberg v roku 1942 a sám ho aj dokázal pre prípad H\ge T^{1/2+\varepsilon}. Vie sa, že Selbergov a Karacubov odhad sa už nedajú zlepšiť, čo sa týka rádu rastu pri T\to +\infty.

Rozloženie núl Riemannovej zeta-funkcii na krátkych úsekoch na kritickej priamke

A. Karacuba získal viaceré výsledky týkajúce sa početnosti núl Riemannovej zeta-funkcie na krátkych intervaloch ležiacich na kritickej priamke. Dokázal, že analóg Selbergovej hypotézy platí pre takmer všetky intervaly (T,T+H], H = T^{\varepsilon}, kde \varepsilon je ľubovoľné malé kladné číslo. V roku 1992 objavil novú metódu skúmania núl Riemannovej zeta-funkcie na superkrátkych intervaloch na kritickej priamke, (T, T+H], ktorých dĺžka H rastie s T pomalšie ako akákoľvek kladná mocnina T. Špeciálne dokázal, že pre každé čísla \varepsilon, \varepsilon_{1} spĺňajúce podmienky 0<\varepsilon, \varepsilon_{1}<1 platí, že takmer všetky intervaly (T,T+H] s H\ge\exp{\{(\ln T)^{\varepsilon}\}} obsahujú aspoň H(\ln T)^{1-\varepsilon_{1}} núl Riemannovej zeta-funkcie. Tento odhad je blízky dôležitého odhadu plynúceho z Riemannovej hypotézy.