Sébastien Le Prestre de Vauban

Zrodenie velikána

Narodil sa v Saint-Léger-de-Faucheret (neskôr na počesť slávneho rodáka premenovaného na Saint-Léger-Vauban) neďaleko Vézelay v Burgundsku v rodine nižšej a nie príliš zámožnej šľachty. Jeho otcom bol Urbian de Prestre a matkou Aimée de Cormignolles. Mladosť strávil na vidieku vo svojom rodisku. Tu dostal dobré vzdelanie zásluhou abbého de Fontaine, ktorý v ňom okrem iného rozvíjal talent v exaktných vedách matematike a geometrii. Pri svojom štúdiu tiež prenikol do základov teórie staviteľstva a zoznámil sa s dielami niektorých klasikov z tohto odboru. Od desiatich rokov ďalej študoval v karmelitánskej cirkevnej škole, ktorá skôr prehĺbila jeho humanitné znalosti. Po skončení vzdelania sa kvôli majetkovým pomerom rozhodol pre kariéru profesionálneho vojaka. Na odporúčanie svojho strýka bol v roku 1651 (v 18 rokoch) prijatý ako kadet k pešiemu pluku bourbonského princa Ľudovíta II. de Condé. Vstupom do princovho povstaleckého vojska sa súčasne stal aj priamym účastníkom občianskej vojny známej pod názvom Fronda (1648-1653). Keďže povstalci uzavreli tajnú zmluvu o podpore so Španielskom, ktoré bolo s Francúzskom od roku 1635 vo vojne, prebiehali boje väčšinou na pohraničí Alsaska-Lotrinska a Španielskeho Nizozemska. Počas prvého roku činnosti v armáde bol de Vaubanovi, pre jeho príkladné správanie a prejavené vedomosti z odboru pevnostných systémov, ponúknutý dôstojnícky patent, ale ten, opäť kvôli tiesnivej finančnej situácii, musel odmietnuť. Následne vstúpil do radov kavalérie, ale i ako príslušník jazdy bol naďalej poverovaný inžinierskymi úlohami. V roku 1653 bol pri obliehaní Sainte-Menehould ranený a zajatý kráľovskými jednotkami. V zajatí, v ktorom mu hrozila aj poprava, mu kardinál Mazarin ponúkol možnosť vstupu do kráľovskej armády, ktorú vďačne prijal.

Činnosť v oblasti architektúry

Do vojenskej architektúry markíz de Vauban veľa nových prvkov nepriniesol. Jeho inžinierska činnosť vychádzala z jednoduchých a elegantných zásad, ktoré prevzal od ďalšieho francúzskeho inžiniera, Blaise Emilla Françoise de Pagana, grófa de Mervilles (1604-1665). Napriek tomu, pokiaľ išlo o prispôsobenie pevnostného systému zložitostiam reliéfu terénu, nikto de Vaubana nepredčil a jeho prevratné koncepcie pretrvali až do začiatku 19.storočia. V niektorých ohľadoch však bol prekonaný svojim nasledovníkom, francúzskym inžinierom Louisom de Cormontaigne (1695-1752), ktorý hradobné sústavy de Vaubanovej koncepcie v rôznych aspektoch vylepšil a pre inšpiráciu mnohých pevnostných staviteľov sa stal najobľúbenejším vojenským architektom.
Neskorší pevnostní teoretici de Vaubanovu prácu rozdelili na tri používané systémy, ktoré sa od seba odlišujú použitím prvkov, rozmerov i tvarov. Do roku 1687 uplatňoval najčastejšie svoj prvý systém. Ten sa vyznačoval pomerne veľkou podobnosťou prvkov s novotalianskou inžinierskou školou, predovšetkým s jej ostrouhlými bastiónmi, s bokmi chránenými orillonmi. Druhý systém, ktorý začal uplatňovať od roku 1682, sa vyznačoval oveľa väčšou komplikovanosťou a bol obohatený početnejšími vonkajšími prvkami. Tu sa snažil odstrániť chyby z prvého systému a inovovať svoj doterajší stavebný štýl. Tretí systém, ktorým zdokonalil nedostatky systému druhého, uplatnil len na sklonku svojho života pri stavbe pevnosti Neuf-Brisach.
Pre markíze de Vauban bola ideálnym tvarom pevnosti osemcípa hviezda o priemere asi 900 metrov. Kurtiny, ktoré spájali bastióny, prebiehali po zdanlivo rovných líniach, ktoré však z každej strany trochu ustupovali, aby mohli byť kryté bočnou paľbou z okolitých prestupujúcich dvoch tretín . Tie boli pre zmenu kryté streľbou z bastiónov.
 
Ak to bolo možné, projektoval de Vauban štyri brány, za vhodných okolností podľa svetových strán. Cesty k stredu opevnenie zmenili medzi jednotlivými prvkami opevnenia niekoľkokrát smer tak, aby zmiatli postup útočníkov. Schéma pevnosti umožňovalo paľbu do strán, či do chrbta postupujúceho nepriateľa. Ostré uhly bastiónov, obklopené zložitým systémom priekop a valov, umožňovali delostrelcom vytvoriť prekrývajúce sa palebné vejáre kryjúce celý obvod predpolia pevnosti tak, že delá obliehateľov museli zostať v značnej vzdialenosti a nemohli poškodiť vnútro pevnosti. Podľa druhého a tretieho systému budoval bastióny ako predsunuté samostatné objekty, umiestnené pred pevnostný okruh, od ktorého ich oddeľovala priekopa. Ďalšou prevratnou novinkou bol fakt, že de Vaubanove pevnosti len minimálne vyčnievali nad terén. Zaujímavosťou je, že v čase mieru sa de Vauban venoval prestavbe vlastných fortifikácií, aby zabezpečil, že proti nemu nebude použitá jeho vlastná obliehacia taktika.
Medzi nemnohými vlastnými inováciami, sa de Vauban stal tvorcom nového stavebného prvku nazývaného tenaiile (kliešte). Všeobecne predstavovali krátky front medzi kurtinou a flankou s kurtinou a polobaštami. Boli to dve ramená nižšej hradby zvierajúce spolu tupý uhol tak, aby sa mohli navzájom palebne kryť a zároveň kryli kurtinu pred priamym delostreleckým ostreľovaním.
Markíz de Vauban sa však venoval inžinierske činnosti aj v civilnej sfére. Medzi jeho projekty napríklad patrí kostol svätého Hillaira, kde bola uložená schránka s jeho srdcom, vybudovaný v roku 1668. Ďalej sa venoval výstavbe akvaduktov a kanálov - okrem iného v roku 1687 viedol práce na vodnom kanáli v Languedocu. Je tiež autorom systému zavlažovania záhrad okolo zámku Versailles.

Odkaz vo vojenstve

V oblasti ofenzívneho spôsobu boja, čo do spôsobu prekonávania hradbových systémov, bol vo svojej dobe de Vauban neprekonateľným inovátorom. Stal sa autorom tzv. pravidelného obliehania, ktoré prvýkrát využil pri dobývaní Maastrichtu v roku 1673. Bolo rozdelené na niekoľko etáp. V prvej fáze jazda nepriedušne uzavrela prístupové cesty k opevneniu. V nasledujúcom kroku vojaci mimo dostrel diel z pevnosti vybudovali kontravalačnú (proti výpadu z pevnosti) alebo, podľa okolností, cirkumvalačnú (proti pomoci pevnosti z vonkajška) obrannú líniu. Niekedy obe, vzdialené od seba aj niekoľko stoviek metrov. Vauban však zvyčajne nariaďoval kopať len koľko bolo nutné, pretože sám zastával názor, že cirkumvalačná línia je nedokonalým vynálezom a je oveľa lepšie, keď nepriateľa udržuje vo vzdialenosti pozorovacie armáda. Pri realizácii tretej fázy obliehania, približovania k pevnosti, zaviedol Vauban dva typy zákopov. Paralely, budované radiálne v predpolí pevnosti, a spojovacie sapy. Prvá paralela opisovala po celej dĺžke pevnosti oblúk, ktorý bol v rovnakej vzdialenosti od obliehaných prvkov. Slúžila ako východisko pre ďalšie akcie proti pevnosti. Následne boli hĺbené ešte ďalšie dve paralely, ktoré navzájom kľukato spájali sapy. Všetky zemné práce podporovalo delostrelectvo, ktoré sa pomocou kanónov snažilo zneškodniť pechotu aj artilérie protivníka a zároveň pomocou mažiara metať strely za hradbu obliehanej pevnosti. Hradbová sústava bola nakoniec prelomená pomocou podkopov a mín, alebo samotnou delostreľbou zameranou na časť opevnenia. 
Ďalšou inováciou, ktorú markíz de Vauban zaviedol v oblasti obliehaní, bola tzv. rikošetová paľba. Jednalo sa o delostreleckú paľbu plnými guľami, ktoré boli vystreľované tak, aby dopadali tesne za hradbovä ochodzu obliehanej pevnosti a odrážaním od pevných častí likvidovali jej živú silu. Toho bolo docielené zvýšením výškového uhla delovej hlavne o 3-15%, načo po každom neúspešnom pokuse delostrelci odobrali jednu uncu prachu kým sa dosiahlo požadovaného efektu. Tento štýl streľby de Vauban prvýkrát uplatnil v roku 1697 pri obliehaní pevnosti Ath.
Čo sa týkalo delostreleckej prípravy ako takej, nebol markíz de Vauban zástancom masového bombardovania civilných objektov, či priestorov za hradbami. Jeho cieľom nebolo pevnosti zničiť, ale dobyť.
Markízovi de Vauban sa podľa mnohých historikov tiež prisudzuje inovácia pri zdokonalení bodáku. Nahradil predtým používaný bodák štupľový, ktorý sa nasúval priamo do hlavne muškety, bodákom tulejovým. Ten sa vďaka novému systému upevňoval na vonkajší obvod hlavne, takže vojakom nebránil v streľbe. Avšak tento vynález je pripisovaný aj de Vaubanovmu francúzskemu súčasníkovi, plukovníkovi Martinetovi a zrejme neexistuje jednoznačný dôkaz, že tvorcom tulejového bodáku je práve de Vauban.

Renomé

Do dnešných dní patrí de Vaubanove meno vo Francúzsku k najpoužívanejším názvom ulíc, námestí, prírodných lokalít, hotelov, reštaurácií, kín atď. Dodnes je možné zhliadnuť de Vaubanov kenotaf v parížskej Invalidovni, alebo jeho zámok Bazoches-du-Morvan. Vaubanovmu dielu a pamiatke venuje svoju pozornosť aj rad múzeí. To najdôležitejšie stojí v jeho rodnej obci Saint-Léger-Vauban (La maison Vauban), to najslávnejšie potom v pevnosti Neuf-Brisach.