Versaillská zmluva (1919)

Versaillská (mierová) zmluva bola mierová zmluva uzatvorená vo Versailles 28. júna 1919 a vstúpila do platnosti 10. januára 1920. Bola výsledkom šesťmesačného rokovania na Parížskej mierovej konferencii, ktorá oficiálne ukončila prvú svetovú vojnu medzi Ústrednými veľmocami a štátmi Dohody. 
Rokovanie na Versaillskej zmluve bolo pokračovaním prímeria, ktoré sa uzavrelo v Compiègnskom lese. Zmluva požadovala, aby Nemecko prijalo plnú zodpovednosť za vypuknutie prvej svetovej vojny, a aby zaplatilo značné vojnové reparácie štátom Dohody (Nemecko muselo splácať 132 miliárd mariek). Ďalej Nemecko stratilo časť svojho územia a všetky svoje kolónie v Afrike. Nemecká armáda bola obmedzená na 100 000 mužov. Zmluva ďalej definovala povojnové hranice európskych štátov.
Zmluva bola podpísaná 28. júna 1919 a ratifikovaná Spoločnosťou národov 10. januára 1920. V Nemecku zmluva spôsobila šok, ktorý následne nepriamo prispel ku kolapsu Weimarskej republiky a následne k prevzatiu moci Adolfom Hitlerom.

Nevyhovujúci kompromis medzi víťazmi

"Veľká Trojka" pozostávala z premiéra Francúzska Georgese Clemenceau, premiéra Spojeného kráľovstva Davida Lloyda George a prezidenta Spojených štátov amerických Woodrowa Wilsona. Taliansky premiér Vittorio Orlando bol prítomný ako poradca z Talianska a gróf Makino bol vyslaný Japonskom. Počas rokovania bolo ťažké dosiahnuť zhodu. Výsledkom bol teda kompromis.
Francúzsko malo počas vojny veľké straty na životoch (okolo 1,24 miliónov vojakov a 40 000 civilistov). Veľká časť vojny prebiehala na francúzskom území, a Francúzsko teda bolo v ruinách. Preto francúzsky premiér Georges Clemenceau chcel od Nemecka vojnové reparácie na obnovu vojnou zničenej krajiny. Celkovo 750 000 domov a 23 000 tovární bolo zničených a bolo teda potrebné značné množstvo peňazí na ich rekonštrukciu. Clemenceau sa chcel tiež poistiť proti ďalšiemu možnému útoku Nemecka a požadoval demilitarizáciu Porýnia (po nemecky: Rheinland, okolie rieky Rýn). Navyše požadoval, aby vojská Dohody kontrolovali more, a teda aby Francúzsko mohlo kontrolovať zámorský obchod Nemecka. Ďalej chcel značné obmedzenie nemeckej armády. Ako súčasť vojnových reparácií požadoval kontrolu nad mnohými nemeckými továrňami. 
Francúzsko chcelo nie len vážne zdecimovať Nemecko, ale aj zachovať svoje veľké impérium a svoje kolónie. Kým Spojené štáty americké presadzovali v Európe právo národov na samourčenie, Francúzsko a Spojené kráľovstvo si chceli zachovať svoje impériá. Dôsledkom bolo to, že Clemenceau (a takisto veľa Francúzov) chcel také podmienky, aby zlomili Nemecko vojensky, politicky a ekonomicky. Clemenceau bol najradikálnejší z Veľkej trojky, čo mu vynieslo prezývku Tiger.
Požiadavky Spojeného kráľovstva boli o niečo menšie ako požiadavky Francúzska, lebo Spojené kráľovstvo nebolo napadnuté a nebojovalo sa na jeho území. Na druhej strane mnoho britských vojakov zomrelo počas bojov vo Francúzsku, a tak sa Briti chceli pomstiť Nemecku rovnako ako Francúzi. Britský premiér Lloyd George požadoval aj vysoké vojnové reparácie, ale menšie ako Francúzsko. Obával sa, že pokiaľ francúzske podmienky budú splnené, Francúzsko sa stane nesmierne mocným v strednej Európe, čo by viedlo k nerovnováhe síl. Lloyd George sa tiež obával návrhu Woodrowa Wilsona na právo národov na sebaurčenie, lebo si spolu s Francúzskom chceli zachovať svoje impériá. Rovnako ako Francúzsko, aj Lloyd George podporoval námornú blokádu Nemecka a možnosť uzatvárať tajné zmluvy. Nakoniec možnosť uzatvárať tajné zmluvy nebola povolená a obmedzenie množstva výzbroje bolo uvalené na všetky štáty. Predpokladalo sa, že to nepriamo obmedzí schopnosť loďstva vytvárať námorné blokády.
Americký prezident Woodrow Wilson mal veľmi rozdielny pohľad v otázke ako potrestať Nemecko. Už pred koncom vojny vypracoval štrnásť bodov, ktoré neboli tak tvrdé ako požiadavky Francúzska a Spojeného kráľovstva. Aby sa podobná vojna nemohla už opakovať, Woodrow Wilson chcel vytvoriť Spoločnosť národov. Základná myšlienka bola, že ak slabší národ je napadnutý, ostatní by mu zabezpečili ochranu pred útočníkom. Ďalej Wilson presadzoval právo národov na sebaurčenie (aspoň mimo územia Spojených štátov). To sa nepáčilo Francúzsku a Spojenému kráľovstvu, lebo to ohrozovalo existenciu ich impérií. Wilson pochopiteľne nemal záujem na tom, aby sa zväčšovala veľkosť Francúzska, Británie či Talianska. Na druhej strane požiadavka práva národov na sebaurčenie bola vítaná podpora pre národy túžiace po samostatnosti. Dôsledkom bolo to, že to prispelo k pádu Rakúska-Uhorska a Osmanskej ríše spolu s vyhlásením samostatnosti nových štátov v strednej a východnej Európe ako napr. Česko-Slovenska a Bulharska. 
Veľká Trojka od začiatku chcela potrestať Nemecko. Francúzsko chcelo odplatu. Spojené kráľovstvo chcelo relatívne ekonomicky silné Nemecko ako protiváhu francúzskej dominancie v Európe. Spojené štáty chceli rozbiť staré impériá. Výsledkom bol kompromis. 
Nemecko nebolo ani zničené, ani uzmierené. Versaillská zmluva ochromila nemeckú ekonomiku v dvadsiatych rokoch (okolo roku 1920) a nechala ju zraniteľnou počas zničujúcej Veľkej hospodárskej krízy v tridsiatych rokoch, čo umožnilo nástup nacizmu a následné prevzatie moci Adolfom Hitlerom.