google/wiki40b huggingface dataset:
Veľké Lovce

Vlaky

Najbližšsie vlakové spojenia je v Radave (5 km), v Podhájskej (8 km) - smer Banská Bystrica a Bratislava, potom v Šuranoch (15 km) a Nových Zámkoch (20 km – najlepšie).

Dejiny

Život na území obce v minulosti dokazujú nájdené skameneliny, ktorých vek sa odhaduje až na 1 – 2 milióny rokov. Osídlenie obce siaha asi 8000 rokov dozadu. Predpokladá sa, že tu žili lovci mamutov, pretože v r. 1913 sa na Zákostolí našla kosť mamuta. V obci bola takisto nájdená kostra ženy v skrčenej polohe na boku. Vek sa odhaduje na 2700 rokov.
Prvá zachovaná zmienka o obci pochádza z roku 1236. Pôvodný názov obce bol Lót. Pochádza pravdepodobne z mena rodiny majiteľa majetku Tomáša Lóthyho. Od roku 1247 boli spolumajiteľmi obce Lóthyovci. V roku 1512 obec získali Lévaiovci a Harastiovci, ktorí v bližšie neurčenej dobe časť pôvodného chotára Loviec – osadu Máriacsalád (Mariánska Čeľaď) darovali Rádu Pavlínov. Prvá písomná zmienka o osade je z roku 1210. Rád tu postavil dvojvežový kostol a kláštor. Za zmienku stojí veľká knižnica, ktorá bola nesmiernou cennosťou – nachádzalo sa v nej 1 184 rozličných vzácnych diel, ktoré boli v r. 1786 odvezené do univerzitnej knižnice v Budíne. Fungovanie kláštora  zaniklo po vydaní dekrétu Jozefa II. v roku 1786, ktorým ruší pôsobenie Rádu Pavlínov, ktorí kláštor obývali a správu verejných základín prevzala obec.
Do roku 1899 pozostávala z dvoch samostatných častí – Veľkého a Malého Lótu. Až katastrofálny požiar 2. októbra 1899 spôsobil, že celá obec vyhorela a odvtedy dostala spoločný názov Nový Lót (Újlót). Od roku 1927 sa spoločná obec nazývala iba Lót. V rokoch 1938 – 1945 bola  obec na území okupovanom Maďarskom na základe Viedenskej arbitráže. Na Veľké Lovce bola obec premenovaná v roku 1948.
(zdroj: velkelovce.sk)
Pontpierre (Moselle)

Poloha

Obec má rozlohu 8,48 km². Najvyšší bod je položený 345 m n. m. a najnižší bod 243 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 770 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Promiskuita

Promiskuita (lat. promiscuus – zmiešaný) je voľný pohlavný styk; striedanie partnerov.
Žiar (vrch v Žiari)

Prístup

Na vrchol nevedie značkovaný chodník a prístupný je lesom z okolitých obcí.
Hradisko (folklórny súbor)

Mestský folklórny súbor Hradisko je folklórny súbor, fungujúci od roku 1995 v meste Vrútky. Manažérom súboru je Richard Mažári a členmi sú pedagógovia Základnej umeleckej školy Frica Kafendu, kde prebiehajú aj nácviky: Dušan Tuma (husle), Peter Sarnovský (husle), Vlasta Sarnovská (akordeón), Vladimír Krátky (kontrabas) a Ľubomíra Tumová (cimbal). FS usporiadal množstvo vystúpení v Turci, mimo neho, i v zahraničí. Vystupuje každoročne počas Dní mesta a Vrútockého jarmoku.
Verteuil-sur-Charente

Poloha

Obec má rozlohu 14,24 km². Najvyšší bod je položený 133 m n. m. a najnižší bod 72 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 647 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Bierville

Poloha

Obec má rozlohu 2,22 km². Najvyšší bod je položený 173 m n. m. a najnižší bod 118 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 279 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
NÁDEJ (politická strana)

História

Strana Nádej bola zaregistrovaná na ministerstve vnútra 6. marca 2006. Ustanovujúci snem strany sa mal uskutočniť 11. marca 2006 v Bratislave. V prípravnom výbore strany boli bývalí členovia Aliancie nového občana Jirko Malchárek a František Tóth a Alexandra Novotná.

Volebné preferencie

Volebné preferencie strany sú také nízke, že ich Štatistický úrad Slovenska nezaznamenáva.

Kontroverzia

Politická strana Nádej sa spomína v kauze Gorila.
Libra (hmotnosť)

Libra alebo funt (skr. lb [v USA aj #], po lat. libra alebo pondus, po angl. pound, po nem. Pfund, po fr. livre, po tal. lira, po špan. a port. libra, po rusky funt, po hol. pond(e) ) je/bol názov rôznych hmotnostných jednotiek. V dnešných kontextoch sa, ak nie je uvedené inak, myslí obyčajne libra avoirdupois [vyslov: avuárdüpua] (453,59237 g) alebo metrická libra (1/2 kg):
Veria

Byzantská Veria

Počas Byzantskej ríše Veria rástla a prosperovala, rozvíjala veľkú a vzdelanú obchodnú triedu (grécku a židovskú) a stala sa strediskom stredovekého gréckeho učenia; známky tejto prosperity sa odrážajú v mnohých byzantských kostoloch, ktoré boli v tom čase postavené. Počas 7. storočia sa na územie dostali slovanské kmene Drugovitov, ktoré sa v okolí usadili. Cisárovná Irena mesto nechala prestavať a dočasne bolo po nej aj pomenované ako Irenopolis. V byzantsko-bulharských vojnách bola Berrhoia významným strategickým centrom. Po IV. križiackej výprave sa mesto stalo súčasťou Solúnskeho kráľovstva a následne Srbského despotátu. Od neho sa mesto síce ešte podarilo získať na istý čas Byzantskej ríši, ale nakoniec mesto padlo do rúk Osmanom.

Osmanská Veria

Pod osmanskou vládou bola Veria aj naďalej regionálnym centrom gréckeho obchodu a učenia a mnoho významných gréckych vedcov (napr. Ioannis Kottounios) tu žilo alebo sa tu narodilo.

Moderná Veria

Vďaka veľkej, prosperujúcej a vzdelanej buržoázii sa Veria stala jedným z centier gréckeho nacionalizmu v regióne Macedónsko a obyvatelia mesta sa aktívne podieľali na gréckej vojne za nezávislosť. Medzi dôležitých vojenských vodcov počas povstania patrili okrem iného Athanasios Syropoulos, Georgios Syropoulos, Dimitrios Kolemis a Georgios Kolemis; ale, ako to bolo v prípade zvyšku severného Grécka, povstanie bolo nakoniec porazené a Veria sa stala súčasťou moderného Grécka v roku 1912 počas balkánskych vojen.
Gion

Gion (jap. 祇園) je štvrť ležiaca vo východnej časti japonského mesta Kjóto. Je to kjótska zábavná štvrť a taktiež preslávená štvrť gejší.

História

História Gionu siaha do čias šógunov, keď tunajšie obchody slúžili pútnikom a návštevníkom. Z nich sa neskôr stali čajovne.

Svätyňa Jasaka

Svätyňa Jasaka bola postavená v roku 656. Jej božstvá majú chrániť ľudí pred chorobami. V roku 869 boli nesené Kjótom sochy božstiev, aby zabránili šíreniu epidémie. Takto vznikla slávnosť Gion macuri, kedy sa sem na Nový rok chodia ľudia pomodliť za zdravie.

Divadlo Kabuki

Najskôr boli divadlá japonskej hry Kabuki pri nábreží rieky Kamo, no v 16. storočí sa presunuli východne od rieky. Divadlo Minamiza tam leží dodnes.

Gion a Gejše

Gion je posledné miesto v Japonsku, kde sa vyučujú Maiko na Gejše. V uličke Šimbaši sa nachádza veľa tradičných čajovní, kde Gejše dodnes robia spoločnosť politikom, riaditeľom rôznych spoločností a iným osobám.

Tacumi Daimjódžin

Tacumi Daimjódžin je malá svätyňa, kde sú na jej stenách kartičky s menami gionskych Gejš, ktoré sem prišli prosiť šintoistické božstvá o blahobyt.
Nintendo Entertainment System

Porovnanie s Famicom

Japonská verzia menom Famicom sa od tej západnej líšila už na prvý pohľad: mala výrazne iný, menší, bieločervený dizajn. Okrem toho sa líšila aj tým, že herné ovládače k nej boli napevno namontované a nedali sa z nej odpojiť, zatiaľčo NES mala dva porty pre vypojiteľné ovládače (do týchto portov sa dali zapojiť aj špeciálne ovládače, ako napríklad sveteľná pištoľ NES Zapper). Ďalším rozdielom bolo to, že jeden z dvojice japonských ovládačov mal v sebe zabudovaný mikrofón, ktorý sa využíval v malom počte japonských hier (verzie takých hier pre západný trh mali túto funkcionalitu odstránenú).
Čertova pec

Poloha

Jaskyňa sa nachádza na úpätí vrchu Nad Lipovníkom (382,2 m n. m.), približne 1,5 km severozápadne od obce Radošina v polohe Horný Pertovič, pri ceste II. triedy č. 499 vo výške 253 m n. m.

Dejiny

Jaskyňu pod slovenským názvom Csertowa Pecz spomína už Matej Bel v knihe Notitia Hungariae novae historico geographica vydanej roku 1742. V monografii Nitrianskej župy z roku 1898 sa uvádza pod maďarským názvom Ördögkemencze (slov. Čertova pec). Jaskyňu preskúmal v rokoch 1958 – 1961 PhDr. Juraj Bárta CSc. z Archeologického ústavu SAV v Nitre. Roku 1981 ju vyhlásili za chránený prírodný výtvor. Prírodnou pamiatkou bola vyhlásená v roku 1994 s novelizáciou z roku 2008.

Archeologické nálezy

Jaskynné sídlisko lovcov v staršej dobe kamennej. Výskumom bolo zistené viacvrstvové osídlenie. Najstaršie z posledného interglaciálu reprezentuje moustierská kultúra zo stredného paleolitu, kedy ju obýval človek neandertálskeho typu. Je to najstaršie známe jaskynné osídlenie u nás. Nasledovalo osídlenie kultúry szeletien z mladšieho paleolitu. Štiepané a retušované kamenné nálezy a ulitníky z tejto lokality možno spájať s nálezmi z oblasti Čierneho mora.

Opis

Patrí medzi tunelovité jaskyne a je obojstranne priechodná. Jej západný bránovitý portál, obklopený bralovitými výčnelkami, sa otvára v približne 12 m vysokom vápencovom brale. Jeho šírka je 4,5 m a výška 5,3 m. Jaskyňu pretína niekoľko tektonických puklín. Je 27 m dlhá, priemerne 6 m široká a jej maximálna výška je 4,6 m. Smerom k východnému vchodu sa výška jaskyne znižuje. Vnútorný priestor osvetľuje oknovitý otvor na severnej strane. Vytvorená bola krasovatením dolomitického vápenca pri niekdajšej vyššej eróznej báze Malého jarku, je teda potočného pôvodu. Predstavuje vzácnu archeologickú a paleontologickú lokalitu s dokladmi o viacnásobnom paleolitickom, halštatskom osídlení. Pri jaskyni sa nachádza rovnomenný motorest.

Prístup

Asi 3 minúty cesty chôdze po vyznačenom chodníku od rovnomenného motorestu pri horskom prechode Havran v katastrálnom území obce Radošina. Jaskyňa je verejnosti prístupná.
Women (kniha)

Opis

Prostredníctvom svojej literárnej postavy Chinaskiho popisuje v románe túžbu starnúceho spisovateľa po blízkosti a intimite, ktorá mu vždy chýbala. Ako samotár sa skôr riadi svojimi egoistickými potrebami a pudom, pričom to pravé naplnenie mu stále uniká. Nedokáže preniknúť do uvažovania ženy, a tak sa často uchyľuje k svojej maske cynika, ktorá mu pomáha prestáť ťažké situácie.
Dej je veľmi šablónovitý: Objaví sa jedna žena, strávi s Chinaskim určitý čas, zmizne a vzápätí klopú na dvere ďalšie.
Jedna z postáv zmienených v knihe (Lydia Vance) predstavuje Lindu Kingovú, sochárku a príležitostnú poetku. Linda vytvorila Bukowskému bustu, táto scénka sa objavuje nielen v samotnom románe, ale aj v niektorých ďalších poviedkach. Ďalšou postavou, ktorá stojí za zmienku, je Tanya objavujúca sa na konci príbehu. Táto fanúšička napísala neskôr pod pseudonymom Amber O’Neil knihu o stretnutí so svojim idolom s názvom Blowing My Hero. Avšak kniha nebola legálna, lebo obsahovala aj korešpondenciu. Práva na všetku písomnú korešpondenciu vlastní Bukowského vydavateľstvo Black Sparrow Press.
Na konci príbehu sa objavuje postava Sary, ide o literárne stvárnenie Lindy Lee Beighleovej, s ktorou sa Charles Bukowski po druhýkrát oženil (jeho prvou manželkou bola Barbara Fryeová z Texasu, vydavateľka časopisu Harlequin).
Autorom kresby tancujúceho dievčaťa na obálke knihy je sám Charles Bukowski.
V češtine knihu vydalo nakladateľstvo Pragma v roku 1995 .

Námet

Starnúci spisovateľ Henry Chinaski po štvorročnom pôste roztáča kolotoč milostných dobrodružstiev a snaží sa dohnať, čo sa dá. Počas svojich avantúr stratí niekoľko žien, ktoré by boli ideálne pre spoločné súžitie, čo si horko uvedomuje rovnako ako fakt, že sa ženie len za ilúziou.
Zrenica

Zrenica (lat. pupilla) (iné názvy: zornica, zornička, zrenička, pupila, očná zrenica/zornica/zornička/zrenička, nárečovo alebo nespisovne: panenka) je otvor oka obklopený dúhovkou, ktorá má dva hladké svaly: zvierač zrenice (musculus sphincter) a rozširovač zrenice (musculus dilatator pupillae). Ich protichodnou funkciou sa zrenica môže zúžiť (mióza) asi na priemer 2 mm a rozšíriť (mydriáza) až na priemer 7 mm. Tým sa jednak mení množstvo svetla vstupujúceho do oka (pri daných zmenách priemeru asi v pomere 1 : 12), jednak sa môžu účelne zacloniť okrajové časti šošovky. Očná šošovka sa tak podobne ako technické šošovky vyznačuje sférickou a chromatickou chybou, vplyvom ktorých vznikajú na sietnici z bodového predmetu rozptylové krúžky. 
V súvislosti s glaukómom sa používa výraz pupilárna (zrenicová) rovina.

Rozšírenie a zúženie zrenice

Uprostred dúhovky je čierna bodka. V skutočnosti ide o otvor - zrenicu, ktorý prepúšťa svetelné lúče do oka. Keď je intenzita svetla nízka, svaly dúhovky upravia tvar dúhovky tak, aby sa zrenička rozšírila. To znamená, že do oka môže vstúpiť viac svetelných lúčov a pohľad je jasnejší. Za jasného svetla zmenia svaly tvar dúhovky tak, aby zreničku zúžili, čím zabránia poškodeniu citlivej sietnice príliš veľkým množstvom svetla. Vtedy tam vstupuje málo svetla, ale oko vidí zreteľne väčšie rozpätie vzdialeností.
Mariány

Mariány alebo Mariánske ostrovy je súostrovie 17 ostrovov, nachádzajúce sa v západnej časti Tichého oceánu v Mikronézii. Súostrovie je vulkanického pôvodu a jednotlivé ostrovy sú obkolesené koralovými útesmi. Politicky sú rozdelené medzi Guam a Severné Mariány.

Dejiny

Mariány objavil v roku 1521 Fernando Magalhaes. V roku 1667 si ich privlastnilo Španielsko a pomenovalo ich podľa španielskej kráľovnej Márie Anny Habsburskej (španielsky: Mariana de Austia). Do roku 1667 sa volalo Zlodejské ostrovy (Ladrone Islands), potom ešte až do 19. storočia neformálne (ale po španielsky, teda Islas de los Ladrones). Po španielsko-americkej vojne (1898) Španielsko postúpilo ostrov Guam Spojeným štátom a zvyšok predalo Nemecku. V roku 1914 nemecké ostrovy (Severné Mariány) obsadilo Japonsko a po skončení prvej svetovej vojny Spoločnosť národov ostrovy zverila Japonsku. Počas druhej svetovej vojny tu v roku 1944 bojovali americké a japonské vojská. USA sa chceli ostrovov zmocniť ako základne na nálety na Japonsko. Podarilo sa im to a práve odtiaľto leteli Enola Gay a Bockscar, lietadlá ktoré zhodili atómové bomby na Hirošimu a Nagasaki.
Medzinárodná geografická olympiáda

Medzinárodná geografická olympiáda (iGeO) je každoročná súťaž pre najlepších študentov vo veku 16-19 rokov v obore geografie, ktorí na súťaž postupujú z národných kôl geografickej olympiády. Súťaž pozostáva z troch častí: písomného testu, multimediálneho testu a značný objem práce v teréne.
IGeO testuje schopnosti účastníkov zorientovať sa v priestorových schémach a procesoch. Súťažné témy hovoria o hraniciach, centrách a perifériách, o turizme, terorizme a utečencoch, o obchode s potravinami, oblečením, drogami a digitálnymi údajmi, o populačnom raste, ako aj o prírodných úkazoch ako El Niño, tsunami či zemetrasenia.
Medzinárodná geografická olympiáda je organizovaná skupinou Task Force Medzinárodnej geografickej únie (IGU). Súbežne s iGeo existuje aj podobná súťaž pre študentov základných škôl do 15 rokov, pod názvom National Geographic World Championship, ktorú organizuje časopis National Geographic.
Od roku 2012 sa súťaž koná každoročne, na rozdiel od predchádzajúceho bianuálneho konania.

História

Myšlienka vytvoriť geografickú súťaž na medzinárodnej úrovni sa objavila na kongrese Medzinárodnej geografickej únie (IGU) v Prahe v roku 1994, kedy predstavitelia Poľska a Holandska prišli s ideou založiť súťaž alebo olympiádu (iGeo) pre študentov vo veku medzi 15-19 rokov. Prvý ročník sa konal v holandskom Haagu v roku 1996, za účasti piatich krajín. Postupne počet zúčastnených krajín vzrástol až na 24 krajín počas 7. iGeO v tuniskom Kartágu v roku 2008. Každú krajinu reprezentujú na iGeo štvorčlenné tímy, ktorých členovia súťažia ako jednotlivci, a v celkovom hodnotení aj za krajinu.
Na najčerstvejšom ročníku, konanom v poľskom Krakove v auguste 2014, stúpol počet zúčastnených krajín na 36. Zároveň Argentína, Arménsko, Švajčiarsko a Thajsko mali prítomných predstaviteľov ako oficiálnych pozorovateľov, za účelom zúčastniť sa budúcich ročníkov súťaže. IGeo v roku 2015 sa bude konať v ruských mestách Moskva a Tver a v roku 2016 v čínskom Pekingu.
Metastabilná hladina

Metastabilná hladina je energetická hladina v atóme, na ktorej môže elektrón zotrvať relatívne dlhý čas (až celú sekundu), kým prejde na nižšiu energetickú hladinu spontánnym prechodom. Ten sa pri prechode z iných hladín uskutoční približne za 10⁻⁸ s. Prechod elektrónov z metastabilnej hladiny sa môže uskutočniť iba v extrémnych fyzikálnych podmienkach (rozsiahle oblasti veľmi riedkeho plynu, aké sú napríklad v planetárnych hmlovinách); vznikajú pritom zakázané čiary. V normálnych fyzikálnych podmienkach atómy nemôžu emitovať žiarenie prechodom z metastabilnej hladiny; skôr ako sa takýto prechod môže uskutočniť, elektrón sa z metastabilnej hladiny dostane na nižšiu energetickú hladinu zrážkou s iným atómom, ktorému odovzdá časť svojej energie.
Ján Hudák

Životopis

Študoval na gymnáziu v Rožňave, Tisovci a v Banskej Bystrici. Pracovník Encyklopedického ústavu SAV v Bratislave (od 1966). Autor monografie Úvod do diela Martina Kukučína, prozaických a dramatických prác, ktoré ostali v rukopise. Spoluautor monografie Plastidy, autor súpisu Patrocínia na Slovensku, moralizátorskej prózy 19. stor. Beletria pre ľud a i. Prekladateľ z poľštiny, srbštiny, chorvátštiny a nemčiny.
Umberto Nobile

Životopis

Prvý veľký úspech zaznamenal v roku 1926, keď spolu s Roaldom Amundsenom a L. Ellsworthom preletel severný pól na vzducholodi Norge, ktorú sám zostrojil na požiadanie Amundsena. Výprava bola čiastočne sponzorovaná fašistickou vládou Benita Mussoliniho, ktorý v nej zbadal možnosť presláviť Taliansko a jeho vývoj v modernej vede. Nobile za svoje zásluhy po ukončení expedície získal čestné členstvo vo fašistickej strane.
Mussolini chcel jeho úspech využiť pre ďalšiu propagandu, a preto podporil jeho ďalšiu polárnu výpravu roku 1928 na vzducholodi Italia, tentokrát s talianskou vlajku. Šestnásť členná posádka bola takmer výhradne talianska. Jedným z dvoch cudzincov bol český rádiológ František Běhounek. Vzducholoď pri návrate z pólu stroskotala severne od Špicberg. Pri medzinárodne organizovanej záchrannej výprave o mesiac neskôr zomrel polárnik Amundsen. Sám Nobile bol kontroverzne zachránený švédskym pilotom Einerom Lundborgom, ktorý dostal príkaz, že Nobileho musí zachrániť ako prvého. Moderné štúdia dokazujú (a potvrdzuje to i Běhounek), že Nobile chcel ako kapitán výpravy opustiť miesto stroskotania ako posledný. Lundborg sám havaroval pri pokuse o záchranu ďalších členov posádky Italie.
Kvôli svojmu neúspechu bol prepustený z armády. Niektoré moderné štúdiá naznačujú, že pri výprave nepochybil, ako sa po havárii tvrdilo, ale že stroskotanie iba poslúžilo jeho politickým nepriateľom, pretože stále presadzoval ďalší vývoj vzduchoplavby, zatiaľčo vedenie fašistickej strany bolo skôr naklonené výskumu v oblasti letectva. Na druhej strane Nobilov postup (prelet v malej výške namiesto vystúpenia nad hmlu) neskoršie kritizoval i jeden z najskúsenejších vzduchoplavcov Hugo Eckener.
V rokoch 1932 až 1936 pôsobil so súhlasom Mussoliniho ako poradca pre konštrukcie vzducholodí v sovietskej Moskve. Pod jeho vedením tam bolo postavených niekoľko polostužených vzducholodí. Po pobyte v USA bol roku 1945 v Itálii rehabilitovaný a pôsobil tam ako profesor aeronautiky.
Je autorom kníh „L'Italia al Polo Nord“ (Taliansko na severnom póle) a „Posso dire la verità“ (Môžem povedať pravdu). Autobiografia Červený stan, populárno-historická práca Krídla nad pólom, ktorý je príbehom leteckého dobytia Arktídy.
Lukrécia (Lorenzo Lotto)

Námet diela

Námetom obrazu sa stala udalosť zo starorímskych dejín. Podľa starorímskej legendy bola cnostná Lukrécia manželkou rímskeho šľachtica Lucia Tarquinia Collatina. Znásilnil ju syn rímskeho kráľa Lucia Tarquinia Superba Sextus. Zneuctená žena dala prednosť samovražde pred životom v zahanbení. Táto udalosť údajne predznamenala skazu etruského kráľovského rodu a zánik rímskeho kráľovstva v roku 510 pred Kr.
Udalosť vedúca k záhube mladej ženy sa stala vyhľadávaným námetom maliarov takmer každej umeleckej epochy (Botticelli, Tizian, Albrecht Dürer, Rembrandt, Hans von Aachen a ďalší). Lukrécia sa stala symbolom čistoty a manželskej vernosti.

Kompozícia a ikonografia

Lorenzo Lotto predstavuje Lukréciu ako ženu v trojštvrťovom profile, stojacu za operadlom stoličky typickej pre obdobie renesancie. Je oblečená do krásnych, bohato zriasených šiat, dokazujúcich jej významné spoločenské postavenie. Odvracia sa ľahko od diváka. Držiac v ľavej ruke divákovi ukazuje obrázok nahej mladej ženy, ktorá si práve vráža dýku do hrude. Pre význam obrazu je dôležitým latinský nápis na lístku ležiacom na stole: NEC VILA IMPUDICA LUCRETIA EXEMPLO VIVET (Podľa Lukréciinho príkladu nemá žiadna zneuctená žena ďalej žiť).
Lukrécia patrí medzi Lottove najlepšie diela najmä precízne zvolenou paletou farieb. Na tvári postavy je zrejmý Giorgioneho vplyv, ale kontrast jej jasne belostných ramien a zvodne naznačeného dekoltu s jasne ohraničeným striedaním červenej a zelenej farby jej šiat odzrkadľuje vplyv Tiziana. Zaujímavým umeleckým doplnkom, ojedinelým v benátskom renesančnom maliarstve, je drahý šperk na zlatej retiazke visiaci z Lukréciinho výstrihu.
Gemerské Teplice

Polohopis

Obec leží v severnej časti Slovenského krasu.

Dejiny

Gemerské Teplice vznikli v roku 1964 zlúčením Gemerského Milhosťa a Jelšavskej Teplice. Prvá písomná zmienka o Gemerskom Milhosti (ako o osade Polgla) je z roku 1258 a uvádzala sa ako súčasť chotára Šivetíc. Ako obec sa uvádza v roku 1383. Obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom a hrnčiarstvom.
Prvá písomná zmienka o Jelšavskej Teplici pochádza z roku 1243. Listinne je doložená v roku 1258 ako vlastníctvo Petra, Eliášovho syna z rodu Kačičov.
Arkesilaos (Boiótia)

Arkesilaos (starogr. Ἀρκεσίλαος – Arkesilaos) je v gréckej mytológii syn Archilyka, (podľa Hygina syn Aréilyka a Theobouly) bol jedným z boiótskych vodcov v trójskej vojne.
Keď trójsky princ Paris uniesol spartskému kráľovi Menelaovi jeho manželku Helenu, Arkesilaos, jeho spolubojovníci z Boiótie, ako aj mnoho iných Achájcov prijali výzvu mykénskeho vládcu Agamemnóna, aby sa zúčastnili na výprave proti Tróji. Druhý spev Homérej Iliady, ktorý je rozsiahlou prehliadkou achájskych krajín, ich vodcov a počtu lodí, na ktorých ich ozbrojené sily priplávali k Tróji o tom uvádza: „Boióťanom Léitos a Péneleós na čele stáli, Arkesilaos a tiež Klonios, chrabrý Prothoénor, ktorí prebývali v Hyrsku a sídlili v Aulide skalnatej, v Schoine a Skóle a pri Eteóne pahorkovitom, potom v Thespeii a Graii a v priestornom Mykalesse, ktorí mali Harmu, Eilesion a Erythry za svoje sídlo.." Podľa Hygina Arkesilaos priplával k brehom Tróje s vojskom na desiatich lodiach.
Trójska vojna potom trvala desať rokov a priniesla Tróji skazu. Vyžiadala si mnoho mŕtvych a zahynul v nej aj Arkesilaos, ktorého zabil trójsky hrdina Hektor. Antický autor Pausanias, ktorý v druhom storočí navštívil boiótske mesto Lebadeia, uvádza, že videl jeho hrobku pri neďalekej rieke Herkyna. Od miestnych obyvateľov sa dozvedel, že kosti Arkesilaa priniesol z Tróje boiótsky vodca Léitos.