google/wiki40b huggingface dataset:
Juraj Henter

Životopis

Ako mnohí slovenskí džezmeni, aj on vyštudoval Stavebnú fakultu v Bratislave. Začínal v amatérskych a študentských skupinách ako samouk, s hudobnou orientáciou na populárnu hudbu a jazz. Dva mesiace pôsobil v Orchestri Gustava Broma (rok 1953) a potom prešiel do Orchestra Jána Siváčka na dlhých päť rokov (do roku 1958). Hranie v tomto orchestri má pre Hentera zásadný význam pre jeho ďalšie formovanie jeho hudobného výrazu.
Popri tomto hraniu v roku 1954 zakladá Henter a Jelšovský Combo z členov Siváčkovho orchestra (Juraj Henter – tenorsaxofón, Jozef Jelšovský – trúbka, Karol Ondreička – gitara, J. Štefanovič – klavír, Z. Eliška – basgitara, J. Bauer – bicie nástroje), ktoré sa ako prvé na Slovensku špecializovalo na moderný jazz - bebop a cool jazz. Na škodu veci však je, že hudba Comba nie je nikde na žiadnom nosiči zaznamenaná, avšak jeho pôsobenie malo zásadný a veľký význam na ďalší vývoj slovenského jazzu (vplyv na mladšiu nastupujúcu generáciu hudobníkov).
Po rozpadnutí Orchestra Jána Siváčka v roku 1958 následne nastupuje do Orchestra Jaroslava Leifera (1959 – 1962) a v týchto časoch bol Juraj Henter považovaný vo vtedajšom Československu za najlepšieho hráča na tenorsaxofón. Takisto pôsobil aj v Bratislavskom štúdiu, ktoré viedol Braňo Hronec a bolo zamerané na mainstream (1961 – 1963). Neskoršie bol členom formácie Combo 4, ktorú založil a viedol skladateľ a gitarista Karol Ondreička (1966 – 1967) a s touto skupinou nahral v Československom rozhlase v Bratislave aj niekoľko nahrávok.
V 70-tych rokoch sa Juraj Henter orientoval najmä na populárnu hudbu, ale v ďalšom desaťročí sa opäť vracia k džezovej hudbe. V roku 1981 bol zakladajúcim členom Bratislavského Big Bandu, ktorý sa orientoval na swing a už o rok neskoršie vystúpil na festivale Bratislavské jazzové dni 1982. Neskoršie to bolo na spomínanom festivale ešte v rokoch 1987 a 1989, na Medzinárodnom Československom jazzovom festivale 1984 v Karlových Varoch, na Slovenskom jazzovom festivale v Žiline v roku 1986, kde získal Cenu za najlepší sólistický výkon na festivale (ako sólista skupiny M Kvintet). V roku 1987 nastupuje Henter do novovznikajúceho Kvinteta Jána Hajnala s ktorým vystupuje na festivale Bratislavské jazzové dni 1987. Hrá tu spoločne s mladými hudobníkmi – Juraj Bartoš, Juraj Kalász – post bopové štandardy od autorov ako: Charlie Parker, Dizzy Gillespie, Tadd Dameron, ... Po festivale už viac kvinteto neúčinkovalo, ale bolo impulzom pre vznik ďalších mladých formácií.
Juraj Henter v 1992 zakladá formáciu Evergreen-4, ktorá sa orientuje na swingové skladby i piesne. O rok neskoršie, od roku 1995, bol členom Orchestra Gustava Broma už pod vedením Vlada Valoviča a s ktorým vystupuje na festivale Bratislavské jazzové dni 1996. V tom istom roku nastupuje do Big Bandu Vojenského umeleckého súboru. Odvtedy sa prevažne venoval príležitostnému hraniu v malých obsadeniach na súkromných akciách.
Pevnosť (materiál)

Technické využitie

Pevnosť v ohybe a skrute sú úmerné pevnosti v ťahu.
Pri konštrukciách sa za nominálnu záťaž berie (ak je to možné) medza proporcionality. Ľahko sa počíta a zaručuje dlhodobú výdrž pri nominálnych podmienkach. Bohužiaľ môže viesť občas k nežiaducemu predimenzovaniu konštrukcií – potom sa konštrukcia navrhuje komplikovanejšími výpočtami, v extrémoch dokonca experimentálne.
Medza klzu (aj medza pevnosti) sa používa hlavne pri lisovaní. Krehké materiály (napr. liatina) medzu klzu nemajú.

Vlastné (zvyškové) napätia

V materiáli môžu existovať ešte zvyškové napätia, ktoré existujú aj bez pôsobenia vonkajšej sily. Znižujú  celkovú pevnosť materiálu preto sa väčšinou odstraňujú. To sa dá pri oceli napr. popúšťaním.
Ledebourský palác

Ledebourský palác je barokový palác v Prahe na Malej Strane. Je chránený ako kultúrna pamiatka Českej republiky a jeho adresa je Valdštejnské náměstí 162/3. Na palác nadväzuje terasové záhrada stúpajúca až k stene záhrad Pražského hradu.

Dejiny

V miestach dnešného paláca zrejme stávalo päť stredovekých domov, ktoré boli zlučované v súvislosti s postupným skupovaním parciel a hlavne s požiarom v roku 1541, ktorý poničil veľkú časť Malej Strany. Konečné zlúčenie zrejme zariadil Ondřej Hanybal z Ekersdorfu, ktorý domy zakúpil v roku 1601. V roku 1665 parcelu kúpil Jan Václav Novohradský z Kolovrat, ktorý palác nechal prestavať ranne barokovo. Stalo sa tak v rokoch 1665-1669 podľa projektu Giovanni Domenica Orsiho. Po roku 1801 pripojil poslednej časti paláca na západnej strane Josef Krakovský z Kolovrat, ktorý ho dal prestavať podľa projektu Ignáca Jana Nepomuka Palliardiho. Po roku 1945 tu sídlilo ministerstvo informácií. Od roku 1990 tu sídli Národný pamiatkový ústav.
Beillé

Poloha

Obec má rozlohu 8,48 km². Najvyšší bod je položený 124 m n. m. a najnižší bod 62 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 518 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Karol VII. Albrecht

Životopis

Narodil sa ako syn bavorského kurfirsta Maxmiliána II. a Terézie Kunigundy Sobieskej.
V októbri 1722 sa vo Viedni oženil s Máriou Amáliou Habsburskou, mladšou dcérou cisára Jozefa I. V roku 1726 sa stal nástupcom svojho otca a po smrti cisára Karola VI. neuznal Pragmatickú sankciu a postavil sa proti Márii Terézii. V rámci vojen o rakúske dedičstvo uchvátil vojensky časť rakúskeho dedičstva Habsburgovcov, vrátane Kráľovstva českého, kde sa dňa 9. decembra 1741 nechal korunovať za protikráľa ako Karol III. (legálnym kráľom českým bola od roku 1740 Mária Terézia). 24. januára 1742 bol – za podpory francúzskych vojsk – zvolený za cisára a vo Frankfurte nad Mohanom 12. februára 1742 korunovaný svojim bratom, kolínskym arcibiskupom a kurfirstom Klementom Augustom. Ale len dva dni po korunovácii vpochodovali vojska Márie Terézie do Mníchova a Karol VII. zostal vo Frankfurte v exile.
V roku 1744 využil zaneprázdnenie Rakúska druhou sliezskou vojnou a v októbri sa vrátil do Mníchova. Iróniou osudu zomrel na dnu v deň kedy jeho jednotky opäť vstúpili Mníchova (20. januára 1745).
Vdova Mária Amália potom so svojou sesternicou Máriou Teréziou uzavrela mier a Maximilián III. Jozef sa vzdal nároku na cisársku korunu.
Ménétrol

Poloha

Obec má rozlohu 8,94 km². Najvyšší bod je položený 521 m n. m. a najnižší bod 312 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 604 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Abarth

Abarth & Co je talianska automobilka založená Rakúšanom Karlom Abarthom. Táto značka sa od svojho založenia v roku 1949 zaoberala predovšetkým motošportom a prezentovala sa výrobou pretekárskych špeciálov. V znaku Abarthu je škorpión - Abarthove znamenie, v ktorom sa narodil.
Neskôr sa Abarth začal zaoberať aj tuningom - predovšetkým automobilky Fiat. Ten v roku 1971 nakoniec prebral celú výrobnú časť Abarthu a táto značka sa stala jeho pretekárskym oddelením. V 90. rokoch však toto oddelenie začalo upadať.
Abarth bol Fiatom znovuzrodený po dlhšom období nečinnosti v roku 2007 a stal sa samostatnou značkou v rámci koncernu Fiat. Medzi jeho prvé výtvory v novom storočí patrí aj Abarth Grande Punto.
Patrick Baudry

Životopis

Vzdelanie získal vo Francúzsku, kde v roku 1969 ukončil štúdium na École de l'Air. Potom v Spojenom kráľovstve absolvoval školu pre testovacích pilotov (ukončil ju v roku 1978). Dva roky bol letcom v Centre d'Essais en Vol, Brétigny-sur-Orge. V roku 1980 začal kozmonautický výcvik najskôr vo Francúzsku, potom v ZSSR. Po svojom lete v raketopláne sa vrátil do Francúzska ako pilot v Aérospatiale, Branche Avions a od roku 1995 v známej spoločnosti Airbus Industrie.

Bibliografia

O celom lete napísal vo svojej knihe Dnes vychádza Slnko šestnásťkrát, ktorá vyšla koncom roka 1985 v Paríži.
Redukčný katalyzátor

Redukčný katalyzátor je zariadenie montované do výfukového traktu piestových spaľovacích motorov, ktoré znižuje emisie oxidov dusíka (NOₓ). Problém s týmito emisiami majú motory ktoré spaľujú zmes s prebytkom kyslíka, t.j. vznetové motory a zážihové motory s priamym vstrekom. Aby tieto motory plnili súčasné prísne emisné predpisy kladené na vozidlové motory, bez redukčného katalyzátora sa takmer nezaobídu.
Denise Richardsová

Osobný život

Narodila sa v Downers Grove v štáte Illinois. Otec Irv je inžinier, matka Joni vlastnila kaviareň. Má sestru Michelle. Strednú školu El Camino High School v Oceanside (Kalifornia) ukončila v roku 1989, kde s rodinou od šestnástich rokov žila. Na začiatku filmovej kariéry pracovala ako modelka. Objavila sa v rade seriálov vo vedľajších rolách, napríklad Ženatý so záväzkami, Superman, Melrose Place alebo Beverly Hills 90210. Prvú významnú filmovú rolu získala v snímku Hviezdna pechota v roku 1997. Nasledovali ďalšie vo filmoch Nebezpečné hry (1998) a Jeden svet nestačí (1999), kde sa stala bond girl v roli jadrovej fyzičky Christmas Jonesovej.
V roku 2002 sa vydala za herca Charlieho Sheena, s ktorým sa o štyri roky neskôr rozviedla. Narodili sa im dve dcéry Sam J (nar. 2004) a Lola Rose Sheen (nar. 2005). Spoločne s manželom si zahrali vo filme Scary Movie 3 (2003). Pravidelne sa umiesťuje na predných pozíciách najkrajších žien, ktoré sú vyhlasované rôznymi časopismi a agentúrami. V decembri 2004, len päť mesiacov po pôrode, pózovala pre časopis Playboy.
Lespesses

Poloha

Obec má rozlohu 3,09 km². Najvyšší bod je položený 84 m n. m. a najnižší bod 33 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 421 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Budín (geomorfologický podcelok)

Vymedzenie

Je jedným z troch podcelkov Oravskej Magury a je situovaný v jej východnej časti. Od centrálne položenej Kubínskej hole ho oddeľuje sedlo Príslop (807 m n. m.). Severným smerom leží Oravská kotlina s Oravskou priehradou, západne pokračuje pohorie Kubínskou hoľou a južným susedom je Oravská vrchovina.
Hynčice nad Moravou

Poloha

Hynčický kataster o rozlohe 486 hektárov je súčasťou Hanušovickej vrchoviny a kopcom Pršná dosahuje výšku 642 m n. m. Na západe je lemovaný tokom rieky Moravy, na severe jej prítokom Brannou. Dedina má strednú nadmorskú výšku 527 metrov. Prechádza ňou červená turistická trasa, ktorá v danom úseku spája Hanušovice s Loučnou nad Desnou.

Demografia

Počet obyvateľov sa v obci od polovice 19. storočia neustále znižoval. Maximum 395 osôb bolo dosiahnuté v roku 1880. V roku 1900 žilo v 45 domoch 353 obyvateľov napospol nemeckej národnosti, v roku 1930 bolo medzi 342 obyvateľmi len päť Čechov. Odsunom nemeckého obyvateľstva po druhej svetovej vojne bol do roku 1950 spôsobený pokles na 176 osôb v 40 domoch a sčítaním v roku 1991 bolo v Hynčiciach nad Moravou už len 115 osôb a 24 domov. Posledný štatistický údaj z roku 2001 uvádza dokonca 92 osôb.

História

V písomných prameňoch sa dediny prvýkrát pripomína k roku 1417. Pôvodne bola poplatná do Šumperka, ale zrejme od sedemdesiatych rokov 16. storočia patrila k velkolosinskému panstvu. Podľa lánového registra mala v roku 1677 12 usadlíkov, v roku 1834 už 41 domov a 270 obyvateľov. Po roku 1848 pripadli Hynčice ku Staromestskému súdnemu okresu v šumperskom hajtmanstve. Obyvatelia sa živili poľnohospodárstvom a prácou v lese, v dedine bola len píla a mlyn. Mnohí nachádzali obživu v továrňach v susedných Hanušoviciach. Prítomnosť priemyselného robotníctva bola rozhodujúca pre dominantné postavenie nemeckej sociálnej demokracie v politickom živote dediny, a to aj pred rokom 1938. Už začiatkom 19. storočia dochádzal do Hynčíc učiteľ z Kopřivnej, vyučovanie v samostatnej škole začalo až v roku 1860. Po druhej svetovej vojne ešte zosilnela väzba na susedné Hanušovice. Na hynčických pozemkoch začal v roku 1949 hospodáriť Štátny majetok Hanušovice a v susednom meste Hynčickí postupne nachádzali všetku občiansku vybavenosť. V roku 1990 tu zostala iba predajňa so zmiešaným tovarom, ktorá aj tá neskôr ukončila svoju činnosť. Po zániku Štátneho majetku sa v Hynčiciach rozvinul chov koní a bývalý majetok prešiel do súkromných rúk. Teraz sú tu dve reštauračné zariadenia, pričom len jedno má pravidelnú prevádzku.
Pink Narcissus

Obsah filmu

Film rozpráva príbeh o homosexuálnom, veľmi peknom chlapcovi, prostitútovi, ktorý vo svojich voľných chvíľach uniká do sveta vlastných narcistických fantázií a snov. Chlapec/prostitút si sám seba predstavuje v stredobode pozornosti (napríklad v roli matadora v aréne, ako otrok rímskeho cisára alebo ako chlapca z háremu jedného šejka, ako anjela a podobne). Film bol sčasti natočený primitívnymi prostriedkami na 8-mm film a jeho pestrosť obrázkov a farebnosť ovplyvnila umelcov ako Pierre et Gilles.
Čingischán

Detstvo

Jeho otec mu dal meno podľa náčelníka porazených nepriateľov - Temüdžin (v preklade to znamená Železný nôž). Odvtedy, čo mu otca zabil nepriateľský kmeň, žila jeho rodina v neustálom nebezpečenstve. V mladosti ho zajal nepriateľský kmeň. Práve útekom zo zajatia sa začala jeho cesta od negramotného, bezmocného zajatca až k jednému z najmocnejších ľudí histórie.
Mal viacerých súrodencov. Známy je najmä jeho brat Chasar, s ktorého pomocou zavraždil svojho najstaršieho nevlastného brata a po otcovej smrti otčima Begtera.

Vojenské úspechy

Po úteku sa pridal k Togrilovi, ktorý bol priateľ jeho otca a náčelník príbuzného kmeňa. Niekoľko nasledujúcich rokov sa odohrávali bratovražedné vojny. Počas nich si Temüdžin vybojoval moc. Vďaka diplomacii, krutosti a vojenským schopnostiam sa mu podarilo spojiť všetky kmene pod svoje velenie. Roku 1206 ho zhromaždenie mongolských náčelníkov vyhlásilo za veľkého chána, „vládcu vesmíru“ - Čingischána.
Čingischán napadol štát Si Sia na severozápade  Číny a neskôr ríšu Ťin na severe Číny. Počas bojov nastal spor medzi Čingischánom a šáhom Muhammadom, ktorý vládol Chórezmskej ríši . V roku 1219 viedol Čingischán svoje vojsko proti Muhammadovi. Stredná Ázia a Perzia, v ktorej sa Chórezmská ríša nachádzala, bola zničená. Kým jeho ďalšie vojská útočili na Rusko, Čingischán začal nájazdy na Afganistan a severnú Indiu. Domov sa vrátil roku 1225. 
Čingischán mal 4 synov - Jochi, Chagatai, Ogotaj, Tolui. Jeho nástupcom sa stal tretí syn Ogotaj.
Maputo

Dejiny

V roku 1498 ako prvý Európan zakotvil v tunajšom zálive Delagoa portugalský moreplavec Vasco da Gama pri svojej prvej ceste do Indie. Polohu tohto prístavu využil aj portugalský obchodník Lourenço Marques, ktorý nazval zátoku, v ktorej vládol náčelník Maputa, Baia de Lagoa (slanovodná zátoka). Lourenço tu vymenil niekoľko bezcenných vecí za náklad slonoviny a od tej doby sa tu portugalské galérie opakovane vracali po slonovinu, nosorožie rohy a otrokov. Koncom 16. storočia sa záujem Portugalcov presunul severnejšie, k mestám Sofala a Ilha de Moçambique. V zátoke Delagoa postavila v roku 1721 Holandská Východoindická spoločnosť malú pevnosť, no jej posádka sa po pár rokoch stiahla. Krátky čas v oblasti pobudli aj Briti. Portugalci postavili v roku 1781 malé kasárne na ostrove Ilha Inhaca a pevnôstku na pobreží, ktorá však čoskoro vyhorela. V roku 1784 bol vybudovaný prístav, usadili sa tu prví portugalskí kolonisti a osadu nazvali Lourenço Marques. Keď v roku 1796 do zálivu vplávali francúzske vojnové lode, boli osadníci nútení utiecť do vnútrozemia. Francúzi prístav opustili až po 4. rokoch a uvoľnili ho Portugalcom, ktorí tu žili v napätí s domorodcami a sužovaní maláriou.
Začiatok 19. storočia bol v južnej a juhovýchodnej Afrike krutým obdobím, nazývaným difaqane. Kmene sa presúvali z jednej strany na druhú, všetci bojovali so všetkými, krajina bola sužovaná hladomorom. Ani zátoka Delagoa nebola ušetrená. Najskôr do nej vtrhli ngonijskí Zuluovia, ktorých potom vytlačili z vnútrozemia útočiaci Búrovia, ktorých potom Portugalci zatlačili späť. V 60. rokoch 19. stor. osada Lourenço Marques povyrástla na mesto. Po objavení diamantov v Kimberley potrebovali Búrovia nutne prístup k moru a zvažovali anexiu Lourenço Marques, Briti preto pomohli Portugalcom vystavať do vnútrozemia železnicu. Portugalci potom zvolili Lourenço Marques za hlavné mesto kolónie namiesto dovtedajšieho Ilha de Moçambik, aby demonštrovali vôľu a pripravenosť v zálive zostať. Z novej metropoly sa stalo vďaka železnici centrum obchodu, financií, luxusu a zábavy. V 50. a 60. rokoch 20. storočia sa stalo oddychovým rezortom belochov z JAR a Rodézie. V roku 1974 získal Mozambik nezávislosť a prezident Samora Machel mesto premenoval na Maputo. Po vypuknutí občianskej vojny v 70. rokoch nebolo Maputo nijako poškodené, pretože po celú dobu vojny zostalo pod kontrolou vládnych jednotiek Frelimo. Po vojne sa stala z Maputa oáza pokroku celej krajiny. Vojnou zanedbaná infraštruktúra bola prebudovaná a Maputo spojila s juhoafrickým Johannesburgom diaľnica.

Pamätihodnosti

Najvýznamnejšou architektonickou pamiatkou je železničná stanica, ktorú časopis Newsweek v roku 2009 vyhodnotil ako 7. najkrajšiu stanicu na svete.

Partnerské mestá

Partnerským mestom je portugalský Lisabon.
Askos

Askos (starogr. Ἀσκός – askos) je typ starovekej keramickej nádoby.
Askos (spočiatku kožený mech, neskôr malý vak z pálenej hliny), väčšinou malá keramická nádoba s nízkym telom, excentricky umiestneným hrdlom a s jedným vertikálnym uchom sférického tvaru, slúžil na nalievanie oleja tenkým pramienkom (najčastejšie do olejových lámp), na čo bolo prispôsobené jeho úzke hrdlo. Askos mal aj iné tvary (často mal zoomorfný tvar) a  rozmanite sa zdobil.
Grécke slovo askos (mech na víno) odkazuje na vaky vyrobené z kože zvierat, ktoré slúžili na prepravu vína. Na aténskych červenofigúrových vázach sú často znázornené v náručí satyrov (sprievodcov boha vína Dionýza). Tvar tejto keramiky zrejme vznikol z podoby koženého vaku. V starovekom Grécku sa už objavujú v dobe bronzovej. Askosy na Kykladách, kde bol tvar keramiky ovplyvnený Krétou, figurovali často so zobákovitou nálievkou.

Štandardný, dubletný askos

Askos mal dva hlavné typy, a to s otvorom (krkom) na jednom alebo na oboch koncoch.
Allons (Alpes-de-Haute-Provence)

Poloha

Allons má rozlohu 41,71 km². Najvyšší bod je položený 1 992 m n. m. a najnižší bod 951 m n. m.

Obyvateľstvo

Allons má 133 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Jozef Blaškovič

Jozef Blaškovič (* 1910 – † 1990) bol slovenský turkológ, prekladateľ, autor učebníc turečtiny, maďarčiny a dejiny novej tureckej literatúry.
Zaoberal sa aj tureckými dokumentmi z obdobia osmanskej okupácie južnej časti Slovenska.
Uverejnil rad prekladov z tureckej literatúry do češtiny, slovenčiny a maďarčiny.
Ivan Bohuš

Zo životopisu

Od roku 1942 bol dobrovoľným horským záchranárom, od roku 1945 tajomníkom Záchranného zboru Klubu slovenských turistov a lyžiarov.  V roku 1948 bol iniciátorom založenia Tatranskej horskej služby.  V rokoch 1949 – 1957 bol riaditeľom Tatranského múzea v Poprade. V roku 1957 zakladal Múzeum TANAPu v Tatranskej Lomnici, kde bol jeho riaditeľom do roku 1967. V roku 1950 bol jeden zo zakladateľov Tatranskej horskej služby.
V rokoch 1946 – 1948 bol externým redaktorom Tatranského vysielania  Československého rozhlasu v Košiciach. V roku 1952 založil a do roku 1955 bol redaktorom bulletinu Tatranské múzeum, v rokoch 1952 –  1960 bol členom predsedníctva Zväzu slovenských múzeí a v rokoch 1957 – 1959 redaktorom jeho celoslovenského orgánu Múzeum.
Zaoberal sa históriou horolezectva, tatranskej turistiky, horského vodcovstva. Je autorom desiatok publikácii, zaoberajúcich sa históriou Vysokých Tatier. V  slovenských, českých i poľských periodikách a vedeckých, populárno - náučných časopisoch publikoval vyše 2 300 článkov a  historických štúdií. Bol spoluautorom mnohých textov v turistických sprievodcoch a publikáciách o Vysokých Tatrách.

Ocenenia

Za muzeologickú činnosť bol ocenený viacerými vyznamenaniami. Za výskum a publikovanie dejín protifašistického odboja vo Vysokých Tatrách bol ocenený dvomi Pamätnými medailami SNP.  Matica slovenská mu udelila Medailu Ľudovíta V. Riznera. Je prvým  čestným členom Spišského dejepisného spolku, v roku 2000 sa stal prvým laureátom Ceny mesta Vysoké Tatry za celoživotné dielo a v roku 2005 prvým laureátom Ceny MUDr. Mikuláša Szontágha za cedloživotné zásluhy o Vysoké Tatry.  V roku 2007  bola mu odovzdaná ako prvému zahraničnému  Slovákovi poľská literárna cena  Nagroda Literacka im. Waldislawa Krygowsiego za rok 2005. V roku 2011 bol ocenený za celoživotné dielo Cenou predsedu Prešovského samosprávneho kraja. Ivan Bohuš je nositeľom Zlatého a Čestného odznaku Horskej služby a laureátom, vyznamenania Za zásluhy Horskej služby.
Brannens

Poloha

Obec má rozlohu 6,04 km². Najvyšší bod je položený 65 m n. m. a najnižší bod 15 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 221 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Domme (obec)

Poloha

Obec má rozlohu 24,91 km². Najvyšší bod je položený 303 m n. m. a najnižší bod 60 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 018 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Lyofilizácia

Lyofilizácia (gréc. lyein = uvolniť, pozbaviť + philos = majúci vzťah k niečomu) je termín na označenie procesu odparenia (odstránenia) vody zo zamrznutých (zmrazených) produktov. Najčastejšie sa hovorí o lyofilizácii v mikrobiológii, kde sa používa na uchovávanie mikroorganizmov.
Tento spôsob udržovania kultúr mikroorganizmov sa používa od roku 1941. Hoci je lyofilizácia mikroorganizmov technicky i časovo náročnejšia ako normálne preočkovanie kultúr, má veľa výhod. Príprava lyofilizovaných kultúr mikroorganizmov vychádza z toho, že sa pripraví vhodná suspenzia príslušných druhov mikroorganizmov vo vhodnom prostredí. Suspenzia sa rozdelí do malých skúmaviek a tie sa ponoria do mraziaceho kúpeľa s teplotou – 40 až – 50 °C, alebo sa suspenzia zmrazí iným spôsobom. Zmrazené kultúry sa vo vysokom podtlaku vysušia a skúmavky s kultúrami sa zatavia. Lyofilizované kultúry sa uchovávajú v mrazničkách, kratší čas môžu byť aj v chladničkách.
Lyofilizované kultúry si zachovávajú životnosť i niekoľko rokov, pričom sa ich pôvodné morfologické znaky a biochemické vlastnosti nemenia, čo obyčajne nie je možné pri bežne preočkúvaných kultúrach. Ďalšou výhodou je, že prakticky nemôže dôjsť k infikovaniu kultúr. Výhodou je aj to, že treba menej priestoru na udržovanie aj veľkých zbierok. Ak treba získať kultúru, otvorí sa zatavená skúmavka, do malej skúmavky s vysušenou kultúrou sa pridá príslušné prostredie, kultúra sa nechá pomnožiť a preočkuje sa na vhodné kultivačné prostredie do veľkých skúmaviek alebo na Petriho misky.
Zariadení na prípravu lyofilizovaných kultúr je viacej, ale ich princíp je rovnaký. Každá zbierka kultúr mikroorganizmov obyčajne spolu s lyofilizovanými kultúrami prikladá aj návod, ako ich previesť na normálne kultúry.
Aizelles

Polohopis

Aizelles má rozlohu 4,88 km². Najvyšší bod je položený 175 m n. m. a najnižší bod 73 m n. m.

Obyvateľstvo

Aizelles má 112 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Beauronne

Poloha

Obec má rozlohu 19,24 km². Najvyšší bod je položený 150 m n. m. a najnižší bod 51 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 320 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Phoenicopterus

Phoenicopterus, po slovensky plameniak, je rod z čeľade plameniakovité. Staršie zahŕňal aj dnešné rody Phoeniconaias a Phoenicoparrus.