google/wiki40b huggingface dataset:
Poltár

Polohopis

Poltár leží na úpätí Slovenského rudohoria na severovýchode Lučenskej kotliny v asymetrickej doline Poltarice. Rovinný chotár tvoria mladšie treťohorné uloženiny, štrky, piesky, íly poltárskej formácie a veporské kryštalinikum, v doline tokov riečne uloženiny vo formáte nív a terás. Je tu jediné nálezisko kaolínu na Slovensku. Chotár odvodňuje Ipeľ, Uhorniansky potok a Poltárica. Zväčša je odlesnený, plochy listnatého lesa sú na severozápade, západe a juhu. Má hnedé lesné, illimerizované až oglejené pôdy. Sú tu sírne minerálne pramene.

História

Na území Poltára boli slovanské sídliskové nálezy zo 7. storočia, na Cerinách základy stredovekého hrádku, na Kostolisku zvyšky základov neskororománskeho kostola.
Obec sa vyvinula zo staršieho osídlenia. Staré a cudzojazyčné pomenovania obce boli: Nagpolthar, Felsupolthar, Kyspoltar, Varalyapolthar (1409), Polthar (1439); maďarsky Poltár.
Do roku 1330 patrila Zachovcom, potom Sóósovcom, od roku 1742 Géczyovcom a od konca 18. storočia viacerým zemepánom. V 15. storočí tu stála jiskrovská pevnôstka. V 16. storočí sa obec delila na Horný Poltár a Dolný Poltár. V rokoch 1554-1593 ju okupovali Turci. Obec mala v roku 1828 83 domov a 56 obyvateľov. Zaoberali sa málo výnosným poľnohospodárstvom. Rozvinulo sa debnárstvo, kolárstvo a najmä hrnčiarska výroba. Tunajšiu hlinu používali aj mlynári ako mazadlo na osi mlynských kolies. Od roku 1869 tu bola Baratta-Dragonova továreň na šamotové výrobky (tehly, trativody, kachličky). Od roku 1922 v obci pracovala parná píla, ktorá v roku 1936 vyhorela. V roku 1934 bol štrajk robotníkov tehelne a poľnohospodárskych robotníkov, v roku 1937 bol najväčší štrajk robotníkov tehelne. Obyvatelia obce boli aktívni aj v účasti v SNP. Po roku 1952 sa rozvinula výroba stavebných hmôt, otvorili baňu na kaolín.
V roku 1966 sa k obci Poltár pripojili obce Slaná Lehota a Zelené. Obec má udelený štatút mesta.

Časti mesta

Slaná Lehota, Podháj, Prievrana, Zelené

Ulice

V Poltári sa nachádza celkom 19 ulíc: 9.mája, 13.januára, Družby, Fučíkova, Jarmočná, Kanadská, Kvetná, Lúčna, Nová, Obrancov mieru, Partizánska, Pionierska, Podhorská, Revolučná, Sklárska, Slobody, Továrenská, Záhradná a Železničná.

Vodné toky

Ipeľ, Poltárica

Priemysel

V meste pôsobí výrobca 24% olovnatého krištáľu, sodnodraselného úžitkového skla, výrobca kompomentov pre lokomotívy a výrobca murovacích materiálov a keramických stropných systémov.

Cestná doprava

Najvýznamnejšou cestnou komunikáciou v Poltári 
je cesta II/595 spájajúca mesto Poltár s Lučencom. Mesto by malo profitovať
z plánovanej výstavby rýchlostnej komunikácie R7

Železničná doprava

Mesto je prostredníctvom regionálnej trate napojené na hlavný južný železničný ťah Nové Zámky - Kozárovce - Zvolen - Lučenec - Jesenské - Tornaľa – Košice

Kultúra a zaujímavosti

Mesto každoročne organizuje množstvo kultúrnych programov a akcií.
Longueville-sur-Aube

Poloha

Obec má rozlohu 11,64 km². Najvyšší bod je položený 103 m n. m. a najnižší bod 76 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 128 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Nová vlna amerického heavy metalu

História

Nová vlna amerického heavy metalu má korene v skupine groovemetalových a hardcorových počinov z 90. rokov ako Pantera, Biohazard a Machine Head, ktoré priviedli heavy metal „naspäť k jeho základnej brutalite, a ktoré nečerpali z tradičného bluesového vzorca, ale z newyorského hardcoru, thrash metalu a punku." Garry Sharpe-Young napísal vo svojej knihe Metal: A Definitive Guide, že začiatkom 1. dekády 21. storočia NWOAHM zaznamenala značný nárast, čo súviselo s presýtením komerčného publika nu-metalom. Píše, že „nastúpilo čerstvé publikum, ktoré chcelo rovnakú mieru agresivity, avšak podávanú s väčšou finesou. ... Breakdowny boli nahradené vycibrenými riffmi; priestor, kde bol predtým nepríjemný gramofónový scratch, vyplnil návrat dlho-očakávaného gitarového sóla.“ Joel McIver vo svojej knihe The Next Generation of Rock & Punk označuje Korn za prvú nu-metalovú kapelu, ktorá odštartovala Novú vlnu amerického heavy metalu.
Producenti dokumentárneho filmu Metal: A Headbanger’s Journey (2005) o NWOAHM napísali: „v podstate, NWOAHM stelesňuje šialenú agresiu ‚hardcorovéhoʻ hormónu, kým herne ide o akrobatickú, precíznu, technickú thrash/deathmetalovú syntézu, s pravidelnou prímesou tradičnej metalovej melódie, i keď často krát len v krátkosti. Vokálne sa tieto kapely zhlukujú okolo vreskotu odvodeného z Pantery, približujúc sa k deathmetalovému štekotu, avšak pre potechu ucha často v sprievode ‚čistýchʻ čiže ‚spievanýchʻ vokálov, ktoré nezriedka spieva člen kapely, ktoré nie je jej frontmanom.“ Producenti takisto menujú kapely Unearth, Shadows Fall a Lamb of God ako „vodcov svorky“.
V knihe New Wave of American Heavy Metal zaradil Garry Sharpe-Young na zoznam najdôležitejších kapiel hnutia „niektoré staršie kapely, z ktorých fakticky vznikol metalcore, ako Agnostic Front a celý newyorský hardcore, ako aj skupiny, ktoré doviedli metal do novej oblasti po ére grunge – Pantera, Biohazard a Machine Head. Následne dochádza k ozajstnej diverzifikácii, keď scéna zahŕňa spektrum od melodického death metalu až po progresívny metal a všetko medzi tým.“ Hnutie zahŕňa množstvo rôznych štýlov vrátane metalcoru, groove metalu, melodického death metalu, alternatívneho metalu, hardcore punku a progresívneho metalu.
Kylix (keramika)

Kylix (starogr. κύλιξ – kylix) je typ starogréckej keramickej nádoby na pitie.
Kylix (mn. č. kylikes), široká plytká čaša s dvomi vodorovnými uchami na okraji, s obvykle vysokou nôžkou nad podstavcom (existovali aj varianty na nízkej nôžke), bol v starovekom Grécku najbežnejším druhom čaše na pitie. Vyrábal sa v rôznych formách a veľkostiach.
Počiatky jeho používania spadajú do doby bronzovej – mykénskej civilizácie, kedy však boli väčšinou hlbšie (takmer všetky najstaršie boli neskorohelladského pôvodu). Už v tom čase sa stala najobľúbenejším tvarom nádoby na pitie vína (zvyčajne riedeného s vodou). Najčastejšie sa používal počas 6. stor. pred Kr., koncom 5. stor. pred Kr. sa už vyskytoval menej. Maliarska výzdoba kyliku sa v tomto období sústredila predovšetkým na jeho dno (na maľbu kruhového tvaru, zvané tondo), ktorá spočiatku bývala čiernofigúrová, neskôr sa nahradila červenofigúrovou.
Vzhľadom k tomu, že sa z nich najčastejšie pilo na sympóziach, námetom ich výzdoby boli často scény neviazanej sexuálnej zábavy, vracania, močenia (napr. obscénne scény z osláv dionýzií, bežným námetom bol aj boh vína Dionýzos a jeho satyrovia).  Starovekí Gréci ešte nemali také obmedzenia, ktorými sa riadi sexuálny život kresťanov (napr. využívať služieb prostitútky bolo prijateľné aj keď bol muž ženatý). Účastníci sympózií z nich pili víno a konverzovali. Keďže tieto vyobrazenia pri pití pokrývalo víno, odhaľovali sa v etapách. Muži si pri tom mohli klásť hádanky, rozprávať príbehy, spievať pijanské piesne alebo hrať hry. Jednou z obľúbených hier bol „kottabos“. Spočívala v tom, že hráči nechali na dne čaše trochu vína a triafali ho do vybraného terča. Na vonkajšom povrchu čaše boli niekedy zobrazené veľké oči, pravdepodobne tu išlo o žartovný námet. Podobnou vtipnou čašou je napr. aj Bomfordova čaša s veľkými očami, ktorej podstavec znázorňuje mužské pohlavné orgány.

Tvary a typy 6. a 5. stor. pred Kr.

Tvary a typy tohto obdobia rozdeľujeme na: atický s očami typu A, atickú B, C, na sianský typu A, B, gordionský , na Komast čašu, Droopovu čašu (nazvanú po britskom archeológovi Droopovi) a mnohé iné.
Adhortácia k vladárom

Adhortácia k vladárom (iné názvy: Napomenutie k vladárom, Napomenutie vladárom, Anonymná homília) je homiletická skladba veľkomoravského pôvodu, ktorej autor je s najväčšou pravdepodobnosťou Metod. Ide o jeden z najdôležitejších textov cyrilo-metodskej misie, hoci spočiatku bol známy len filológom.

Rukopis a identifikácia textu

Napomenutie k vladárom sa nachádza v rukopisnom (v hlaholike) kódexe Glagolita Clozianus. Pochádza z 11. storočia, z chorvátskeho prostredia. Právne termíny v tejto homílii sú rovnaké ako v Zakon sudnyj ljudem a teda Metod naň nadväzuje. Aj v Živote Metodovom (11. kapitola) sa vyskytujú otázky, aké rieši Napomenutie - manželstvo medzi príbuznými.

Obsah a určenie Napomenutia

Napomenutie obsahuje tri myšlienky: „vladár má súdiť iba pri dostatku spoľahlivých dôkazov, nemá dopustiť sobáš medzi krstným otcom a matkou krsňaťa, prípadne krstnou dcérou, a napokon má dbať o nerozlučnosť manželstva.“
Adhortácia k vladárom je určená sudcom a kniežatám, možno priamo Svätoplukovi. Vychádza zo súdobej spoločenskej situácie a kladie dôraz na upevnenie morálky veľkomoravskej spoločnosti. Je možné, že okrem vyššej spoločnosti mala i širšiu územnú a spoločenskú platnosť.
Súvislosť so zákonníkom Zakon sudnyj ljudem predstavuje napríklad skutočnosť, že spomína kniežacie súdy nad laikami.
Text dokazuje, že staroslovienčina bola jazyk štátnej administratívy a súdnictva a predstavuje komentár (v rečníckej podobne) pre Zakon sudnyj ljudem.
7. návštevná expedícia (ISS)

Prípravy

Medzinárodná vesmírna stanica (ISS) bola od začiatku novembra 2000 trvalo osídlená ľuďmi. Základné posádky stanice boli do havárie Columbie striedané raketoplánmi, ako záchranné člny im slúžili lode Sojuz . Po prerušení letov raketoplánov v dôsledku havárie bola veľkosť základných posádok stanice znížená na dvoch kozmonautov, ktorých dopravu zabezpečovali Sojuzy. Tretie miesto v lodiach obsadzovali členovia návštevných posádok, po týždni sa vracajúci na Zem starým Sojuzom.
Na voľné miesto v Sojuze TMA-5 sa spočiatku od apríla 2004 pripravoval Gregory Olsen, ale v júni 2004 ho lekári z výcviku vyradili, pokračoval potom aspoň v štúdiu teórie a na ISS sa dostal až v 9. návštevnej expedícii.
Následne, v júni - auguste 2004, prebiehali rokovania o možnom lete medzi Roskosmos a ruským podnikateľom Sergejom Polonským. Polonskij prešiel výcvikom účastníka kozmického letu už v septembri - októbri 2002 a januári - februári 2003. Avšak rozhovory skončili neúspešne, oficiálne z medicínskych príčin (prílišná výška kandidáta - 194 cm), neoficiálne pre nezaplatenie požadovanej sumy.
Po odpadnutí Polonského zostal jediným kandidátom Jurij Šargin, jediný príslušník ruských kozmických vojsk s výcvikom kozmonauta. Oficiálne bol do posádky Sojuzu TMA-5 zaradený 27. augusta 2004.

Priebeh letu

Saližan Šaripov a Leroy Chiao z Expedície 10 odštartovali so Šarginom 14. októbra 2004 z kozmodrómu Bajkonur v lodi Sojuz TMA-5. Po dvoch dňoch samostatného letu sa 16. októbra spojili so stanicou.
Po spojení sa kozmonauti privítali so stálou posádkou ISS, vyložili náklad na stanicu a Šargin začal plniť vedecký program svojho letu. Kozmonaut sa venoval predovšetkým sérii lekárskych experimentov skúmajúcich vplyv kozmického letu na zdravie kozmonautov, ďalej sledovanie povrchu Zeme pre ekologické štúdie, a technologickým pokusom. 
Po týždennom pobyte na ISS sa 23. októbra 2004 o 21:08 UTC vracajúca sa posádka Expedícia 9 a Šargin v Sojuze TMA-4 odpútali od stanice a 24. októbra o 0:36 UTC pristáli v severnom Kazachstane, neďaleko Arkalyku.
Guadiana

Guadiana (port. Rio Guadiana, špa. Guadiana) je rieka v Španielsku a v Portugalsku. Jej povodie zaberá rozlohu približne 68 000 km² z Pyrenejského polostrova a s dĺžkou 820 km patrí medzi najdlhšie rieky polostrova. Priemerný prietok dosahuje 600 m³/s, maximálny okolo 1 500 m³/s. Ústi do Atlantického oceánu.
Elastomér

Elastomér je prírodný alebo syntetický polymérny materiál, ktorý pozostáva z dlhých lineárnych makromolekulových reťazcov náhodne usporiadaných do prepletených klbiek, je veľmi elastický a má teplotu prechodu do sklovitého stavu nižšiu ako 20 stupňov Celzia. Inými slovami je elastomér súhrnné označenie pre kaučuky a kaučukom podobné látky.
Elastoméry pri vysokých teplotách nestrácajú elastické vlastnosti. Pri nízkych teplotách sa správajú elasticky ako oceľ, pri veľmi nízkych sú sú tvrdé ako sklo. Po uvoľnení napätia sa vracajú do pôvodnej formy (kaučuk, guma)
Elastoméry sa používajú v spojení s inými látkami na výrobu pneumatík, izolácií káblov, podlahových krytín, hadíc, obuvi, rukavíc, srdcových chlopní, kolenných punčoch, bedrových pásov a podobne.
Saint-Cyr-du-Ronceray

Poloha

Obec má rozlohu 4,03 km². Najvyšší bod je položený 183 m n. m. a najnižší bod 99 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 634 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Stóra Dímun

Stóra Dímun je malý Faerský ostrov. Má rozlohu 2,7 km² a 8 obyvateľov.

Geografia

Nachádza sa na juhu Faerských ostrovov, medzi ostrovmi Skúvoy na severe a Lítla Dímun na juhu. Na ostrove sú tri vrchy, z toho najvyšší Høgoyggj meria 396 m. Na západnom pobreží sú až 400 m vysoké skaly. Na ostrove je pár fariem, kde sa chytajú alky.
Jedinou možnosťou ako sa dostať na ostrov je helikoptéra.
Staré Hory

Polohopis

Ležia v údolí Starohorského potoka v Starohorských vrchoch, severne od Banskej Bystrice. Sú deliacou líniou medzi Starohorskými vrchmi a Veľkou Fatrou. Obcou prechádza medzinárodná cesta E 77 v trase cesty I/59. Zo Starých Hôr odbočuje cesta do Tureckej. Nachádza sa tu aj skalný prírodný výtvor Majerova skala.

Dejiny

Obec sa prvýkrát spomína ako sídlo v roku 1517, dokladá to písomná správa k baníckemu povstaniu pod názvom Antiquam Montem. Pozostáva z osád Horný Jelenec, Dolný Jelenec, Valentová, Rybô a Polkanová, roztrúsených po dolinách. Osady vznikli v 14.-15. storočí, buď pri baniach alebo uhliskách, pracujúcich pre miestnu hutu. Baníctvo tu zaniklo v 19. storočí. Podrobnejšie informácie o baníctve, lesníctve, poľovníctve i čipkárstve sú zaznamenané v kronike obce. Z obce je možné peši sa dostať do Španej Doliny a to baníckou šachtou z roku 1614. Kedysi tu bol aj lyžiarsky vlek, ale ten sa časom zrušil.
Staré Hory sú na Slovensku známe ako katolícke pútnické miesto s históriou pútí, siahajúcou do 15. storočia, dominantným pôvodne gotickým kostolom Navštívenia Panny Márie. Nachádzajú sa tu aj ďalšie cirkevné stavby: Kaplnka Svätej Anny, matky Panny Márie, z roku 1794. Krížová cesta aj s kaplnkou Svätej trojice z 19. storočia.
Na mieste údajného zjavenia v 15. storočí, v údolí nazývanom Studnička, sa nachádza prameň a tiež kaplnka so sochou Panny Márie z kararského mramoru, ktoré sú hojne navštevované pútnikmi. Ďalšia Kaplnka Sedembolestnej Panny Márie je na vrchole kalvárskeho vrchu pri obecnej škole.
Počas SNP sa tu odohrali viaceré tragické vojnové udalosti. Občania aktívne pomáhali partizánom aj povstaleckému vojsku. Sídlila tu poľná povstalecká nemocnica i štáb partizánskej brigády. Obec oslobodili  vojaci rumunskej armády, ktorí boli súčasťou druhého ukrajinského frontu dňa 4. mája 1945. 
Po piatich volebných obdobiach Jána Kováča je od roku 2018 starostom Ing. Marián Gajdoš.

Doprava

Obcou vedie cesta I/59 zo Zvolena na Ružomberok, čo prináša pre obyvateľov a návštevníkov dobrú dopravnú dostupnosť. Starými Horami prechádzajú spoje z Banskej Bystrice do Ružomberka, no tiež spoje, smerujúce zo severu a východu cez Banskú Bystricu na Nitru a Bratislavu. Viaceré z týchto spojov stoja aj v Starých Horách.

Šport

Futbalový klub FK Sokol Staré Hory je v 2. futbalovej triede. Každoročne sa tu koná dedinský zápas Horná proti Dolnej, kde nastúpi Horná časť dediny proti Dolnej.
Rapsécourt

Poloha

Obec má rozlohu 7,23 km². Najvyšší bod je položený 207 m n. m. a najnižší bod 147 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 34 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Ruillé-Froid-Fonds

Poloha

Obec má rozlohu 23,56 km². Najvyšší bod je položený 119 m n. m. a najnižší bod 58 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 501 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
František Veselý (lekár)

Životopis

Študoval na Lekárskej fak. UK v Bratislave. Nastúpil do NsP KÚNZ v Banskej Bystrici (1. augusta 1978). Vedúci úseku onkochirurgie Chirurgickej kliniky Nemocnice s poliklinikou FDR v Banskej Bystrici (po → A. Pelikánovi). Autor monografie
Operácia katarakty rohovkovým rezom (Bratislava roku 1998), autor a spoluautor štúdií a odborných článkov v lekárskych časopisoch.
Janičiar

Janičiari (z tureckého يڭيچرى, yeni çeri janyčari – nové vojsko) boli príslušníci elitnej pechotnej jednotky osmanskej armády (existujúcej medzi rokmi 1330-1826), regrutovanej z nemoslimského (kresťanského) prevažne slovanského obyvateľstva Osmanskej ríše žijúceho na Balkáne.

Vznik

Janičiari ako stále, profesionálne vojsko tvorili jadro osmanskej armády od 14. storočia. Janičiari sa pôvodne regrutovali z nemoslimského obyvateľstva systémom tzv. dane krvi - devširme. Odvlečené deti boli podrobené dôkladnému vojenskému výcviku, prestupu na islam a vzdelaniu v rôznych oblastiach, o ktorých sa predpokladalo, že sa budú dať využiť pri službe sultánovi. Janičiari požívali mnoho výhod a privilégií. Po zrušení devširme v roku 1683 sa zastavil prísun detí z podrobených oblastí a janičiarmi sa čoraz častejšie stávali bežní obyvatelia ríše, ktorí v postavení janičiara videli možnosť spoločensky a ekonomicky zlepšiť svoju situáciu. V 18. storočí už väčšina janičiarov patrila medzi strednú a nižšiu vrstvu tureckého obyvateľstva, ktorá sa viac ako vojenskému remeslu venovala svojej civilnej profesii. Platilo pravidlo, podľa ktorého syn janičiara nesmel byť janičiarom. Janičiari boli zrušení po svojej vzbure dekrétom sultána Mahmuda II. 17. júna 1826.
Štandardnými zbraňami janičiarov boli šable a luky, prípadne kyjaky. Neskôr po objave palných zbraní bola ich výzbroj doplnená aj o tieto zbrane. Vyznamenali sa napríklad proti Srbom v bitke na Kosovom poli, pri obliehaní Konštantínopolu, či pri prvom obliehaní Viedne.
Cesta II. triedy 557 (Slovensko)

Cesta II. triedy 557 bola v rokoch 1946 až 2003 cesta II. triedy na Slovensku v dnešnom Prešovskom kraji.

História

Cesta viedla v koridore častí dnešných ciest I/15, I/73 a I/77. Cesta začínala v obci Podčičva (m.č. obce Sedliská) križovatkou s cestou II/558 a viedla smerom do Stropkova a Svidníka, odkiaľ pokračovala smerom na obec Nižná Polianka a končila v obci Zborov križovatkou s cestou II/545.
V rokoch 1964 až 1966 bola vybudovaná preložka cesty medzi obcami Slovenská Kajňa a Turany nad Ondavou, pričom pôvodná trasa bola následne zatopená vodnou nádržou Veľká Domaša. Koncom 70. rokoch bola vybudovaná preložka cesty II/556 s mostom cez rieku Ondava, ktorá sa pripája k ceste II/557 južne od obce Stročín a obe cesty až po mesto Svidník viedli v peáži, pričom cesta II/556 bola preklasifikovaná na cestu I. triedy číslo I/73.
V 80. rokoch bola zriadená nová cesta I. triedy číslo I/77 a do tejto cesty bol zaradený aj úsek II/557 Svidník – Zborov. Zostávajúci úsek II/557 Podčičva – Stročín bol v roku 2003 zaradený do novo zriadenej cesty I. triedy číslo I/15. Tým cesta II/557 prestala existovať.
Magda Paveleková

Životopis

Študovala na Gymnáziu Andreja Vrábla v Leviciach a na evanjelickom gymnáziu v západomaďarskom mestečku Kysak pri rakúskych hraniciach. V roku 1956 ukončila bratislavské konzervatórium, kde študovala hru na klavír. Ešte počas stredoškolského štúdia sa stala zakladajúcou členkou Krajského divadla v Nitre (dnešné Divadlo Andreja Bagara (DAB)). Po 17 rokoch odišla z Nitry do Bratislavy, kde spočiatku hrala v Tatra kabarete, neskôr na Novej scéne, kde pôsobila až do odchodu do dôchodku. Účinkovala v 12 filmoch, 205 inscenáciách, v dabingu, bola protagonistkou televízneho seriálu o nadváhe Tak už dosť a predstavila sa takmer v 60 zábavných reláciách v rozhlase a v televízii. Účinkovala tiež v relácii Inkognito. Napísala umeleckú autobiografiu, ktorá vyšla pod názvom Spomienky starej herečky (2001).
Miroslav Středa

Životopis

Vyučil sa nastavovačom textilných strojov a pracoval v továrni. Jeden z majstrov, zanietený divadelník, ho priviedol do ochotníckeho súboru. Pod vplyvom inštruktora amatérskeho herectva pri Osvetovom dome v Náchode sa prihlásil na štúdium herectva na JAMU, ktorú absolvoval v roku 1968. Jednu sezónu pôsobil v Divadle Petra Bezruča v Ostrave (1968-1969), ďalších desať rokov v Štátnom divadle v Brne (1969-1979). Potom prešiel do Činoherného klubu v Prahe, kde zostal natrvalo.
Okrem divadelných rolí je rozsiahla jeho filmografia, ktorú tvoria desiatky titulov pre film i televíziu. Uplatnil sa predovšetkým vo vedľajších až epizódnych úlohách. Ďalšou jeho aktivitou je dabing, kde daboval radu známych filmov i seriálov. Významná je tiež jeho práca pre rozhlas.
Na Slovensku je známy najmä z televízneho seriálu Slovácko sa nesúdi (1974).
Érigoné (dcéra Ikaria)

Érigoné alebo Érigona (starogr. Ηριγόνη – Érigoné, lat. Erigone) je v gréckej mytológii dcéra aténskeho roľníka Ikaria, prvého pestovateľa vína.
Ikarios bol podľa starých gréckych bájí aténsky pastier.  Ako prvý človek dostal od boha vína Dionýza krík vinnej révy a tiež ponaučenie, ako ju pestovať a vyrábať z nej víno. Preslávil sa potom nielen v rodnom meste, ale i v mnohých blízkych i ďalekých krajinách. Je preto iróniou osudu, že sa stal úplne prvou obeťou opilstva. Stalo sa, že ponúkol džbánok vína pastierom a tí z neznalosti nerozumne popíjali, až sa celkom opili. Pretože im bolo zle, domnievali sa, že im Ikarios podal jed, ktorým ich chcel otráviť. Nečakali na žiadne vysvetlenie a zabili ho.
Ikariova dcéra Érigoné sa zo žiaľu obesila, keď ju jej suka Maira priviedla k otcovu hrobu. Érigoné však ešte pred svojou smrťou prosila bohov, aby jej osud stíhal všetky aténske dievčatá, kým jej otec nebude pomstený. Vrahovia jej otca ušli a aténske dievčatá páchali samovraždy obesením jedna po druhej. Až veštiareň v Delfách oznámila, že tieto obete si žiada mŕtva Érigoné.
Keď sa táto správa rozšírila, vrahov okamžite vypátrali a popravili. Na jej pamiatku sa potom konali každoročne slávnosti vinobrania.
Aby sa na Érigonu nezabudlo boh Dionýzos ju vzal i s jej otcom a sukou Mairou na nebesia, kde ich boh Zeus premenil na súhvezdia, ktoré sa dnes nazývajú Panna a Veľký pes.
Tulcea (župa)

Tulcea je župa v Rumunsku na východe krajiny v delte Dunaja. Má rozlohu 8 499 km² a žije tu 265 349 obyvateľov. Sídlom župy je mesto Tulcea.
Stráž (739,6 m n. m.)

Vysielač Stráž

Na Stráži sa nachádzajú vysielače rozhlasu, GSM signálu a internetu  pre mesto Prešov a jeho okolie. Na vrchole stojí železobetónová veža s oceľovou nadstavbou, na ktorej sú namontované vysielacie zariadenia. Kóta slúži aj ako retranslačný bod.
Janovská konferencia

Výsledky konferencie

Konferencia bola neúspešná, nakoľko nevyriešila problémy, ktoré si stanovila za ciele. Na prekvapenie, dohodu uzavrelo Nemecko a Rusko. Dohoda býva označovaná ako Rapallská zmluva.

Rapallská zmluva

Rapallská zmluva bola separátna dohoda medzi Nemeckom a Ruskom, podpísaná 16. apríla 1922 v prímorskom letovisku Rapall. Táto zmluva bola vlastne predchodcom zmluvy známej ako pakt Ribbentrop-Molotov. Nemecko a Sovietsky zväz sa dohodli na tom, že si navzájom nemusia splatiť dlhy. Vo vojenskej oblasti Nemecku zmluva z Rapalla (jej tajný dodatok) umožňovala obchádzať Versaillskú zmluvu. Nemci tak mohli v ZSSR cvičiť svoje letectvo na základni v Lipcku. Oba štáty mali dokonca spoločné vojenské zariadenia. Tankovú školu v Kazani. Cvičisko pre súčinnosť delostreleckých a leteckých síl vo Voroneži. Taktiež malo Nemecko k dispozícií ponorkovú základňu v zálive Zapadnaja Lica. Rusko získalo od Nemecka moderné technológie a projekty ťažkých zbraní.
Lucius Cincius Alimentus

Lucius Cincius Alimentus bol rímsky senátor a historik. Patril k tzv. analistickej historiografickej škole.
Pochádzal z plebejského rodu a v roku 210 pred Kr. zastával úrad prétora. V Druhej púnskej vojne velil dvom légiam na Sicílii a údajne padol do zajatia, v ktorom sa osobne stretol s Hannibalom. Podobne ako jeho predchodca Quintus Fabius Pictor, spísal aj Cincius Alimentus grécky analistickú dielo, v ktorom sa zaoberá dejinami Ríma od jeho založenia po Druhú púnsku vojnu. Polybios aj Dionysios z Halikarnasu ho hodnotia ako nestranného historika. Až na niekoľko fragmentov sa Alimentova história nezachovala a vieme o nej len od Dionysia z Halikarnasu, ktorý z nej čerpal.
Podľa Dionysia z Halikarnasu Cincius Alimentus kladie založenie Ríma do roku 729 pred Kr.