Slovenské národné povstanie

Názvy

Iné názvy sú: Povstanie roku 1944, Povstanie v roku 1944, skrátene Povstanie, dobové názvy boli: čechoboľševický puč, slovenské povstanie, stredoslovenské povstanie, banskobystrické povstanie, augustové povstanie, slovenské národné povstanie. Oficiálny názov podľa uznesenia predsedníctva Slovenskej národnej rady z 23. júla 1948 bol Slovenské národné povstanie.

Cesta Slovenska k vojne

Adolf Hitler na stretnutí s Jozefom Tisom a Ferdinandom Ďurčanským 13. marca 1939 v Berlíne ponúkol slovenským predstaviteľom vyhlásenie samostatného štátu výmenou za rozbitie ČSR. Pohrozil, že majú na výber len dva varianty budúcnosti krajiny: jedným bolo rozdelenie Slovenska medzi Maďarsko a v menšej časti Poľsko a Nemecko, druhým vyhlásenie samostatnosti za cenu obsadenia Čiech a Moravy. Politické špičky HSĽS si vybrali druhý variant, a tak zostalo Slovensko na rozdiel od Protektorátu Čechy a Morava čiastočne suverénnym štátom. Zmluva o ochrannom zväzku medzi Nemeckou ríšou a Slovenským štátom a ďalšie udalosti, ako napr. Salzburské rokovania, však jasne naznačovali, že táto suverenita je viac-menej hračkou v Hitlerových rukách a Slovensko s ním bude musieť úzko spolupracovať vo vojenskej, ale aj hospodárskej oblasti.
Nacistické Nemecko sa rozhodlo Slovákov použiť pre svoje vojenské zámery. Išlo najmä o vojenský priemysel, ktorý sa počas druhej svetovej vojny v krajine rozvíjal za prispenia nemeckého kapitálu. Vyrábali sa tu napríklad lafety pre nemecké kanóny, ale aj súčiastky pre iné zbrane. Dubnická zbrojovka napríklad ku koncu vojny pripravovala výrobu raketových motorov pre rakety V2.
Ďalšou časťou podielu na tzv. nemeckom vojnovom úsilí bolo nasadenie slovenských jednotiek najprv pri útoku na Poľsko, kde slovenské pozemné vojská zaistili slovenské obce, ktoré predtým zabralo Poľsko a krajina poskytla Nemcom potrebný nástupný priestor pre útok z tohto smeru. Podstatnejšia, najmä z medzinárodného pohľadu, bola však účasť na bojoch proti ZSSR. Generál Ferdinand Čatloš nariadil 22. júna 1941 vytvorenie takzvanej Rýchlej skupiny, ktorá bola čoskoro nasadená do bojov proti ZSSR a neskôr preorganizovaná na Rýchlu brigádu a ešte neskôr Rýchlu divíziu. Podobne vznikla aj Zaisťovacia divízia. Veľa dôstojníkov, ktorí sa aktívne podieľali na prípravách povstania ako aj na obranných bojoch povstaleckej armády, predtým bojovalo v spomínaných slovenských jednotkách na východnom fronte.
Mnohí demobilizovaní vojaci, ktorí sa vrátili z bojov na východnom fronte domov, už dobre poznali vojenskú situáciu a vedeli, že nacistické Nemecko skôr či neskôr vojnu prehrá. Väčšinu z nich zaskočilo správanie nemeckých jednotiek a najmä SS voči civilnému obyvateľstvu, zajatcom a partizánom. Videli, že vojna, do ktorej ich slovenská vláda zatiahla, nie je vôbec v prospech Slovenska.

Predpoklady a prípravy na povstanie

Spoločenská a ekonomická situácia na Slovensku po rozpade Česko-Slovenska nebola natoľko dramatická ako v Protektoráte, vďaka vojnovej výrobe pre Nemecko sa životná úroveň do roku 1944 v podstate stabilizovala. Nebol zavedený prídelový systém a takisto ani vojna sa krajiny zatiaľ vážne nedotkla.
V roku 1939 sa Slovensko podieľalo na agresii proti Poľsku. Po skončení týchto vojnových operácií boli k Slovensku prinavrátené slovenské pohraničné obce predtým obsadené Poľskom. V priebehu roku 1940 však už F. Ďurčanský začal hľadať diplomatické cesty ako dosiahnuť aby sa z krajiny stal neutrálny štát, tieto snahy však Hitler rázne prerušil.
Nemci počas vojny v krajine nikdy nemali významnejšiu popularitu a vojnové nadšenie okrem toho naštrbil aj fakt, že krajina v krátkej dobe vyhlásila vojnu Sovietskemu zväzu a neskôr aj Spojeným štátom, kde malo veľa Slovákov svojich príbuzných. Totálna mobilizácia Nemecka 13. januára 1943 ako aj následné porážky na východnom fronte počas leta ale boli neklamným znakom toho, že nacistické Nemecko nie je schopné Sovietsky zväz poraziť, ba dostáva sa do čoraz väčšej defenzívy. Chápali to aj mnohí Slováci. Ku komplikovanej situácii v strednej Európe sa okrem priblíženia frontu pridalo aj obsadenie susedného Maďarska nemeckými vojskami 19. marca 1944.
Väčšina obyvateľstva reagovala na celkové dianie s neistotou, ktorá postupne prerastala do nespokojnosti s režimom. Táto situácia výrazne pomohla odbojovým skupinám. Význam v nasledujúcich udalostiach zohrali najmä antifašisti v armáde, ale aj demokrati i komunisti, ktorí udržiavali kontakt s exilovou vládou v Londýne, či vedením v Moskve. Slovenskú katolícku vládu odmietalo aj mnoho evanjelikov, časť inteligencie a väčšina z tých, ktorých sa dotýkala nemecká nadvláda, či Schutzzona. Najmä antifašisti v armáde dúfali, že pomôžu Červenej armáde pri prechode územím Slovenska a ochránia tak krajinu pred dlhodobými frontovými bojmi a z toho vyplývajúcou skazou. Tieto sprvu roztrieštené sily sa začali v období začínajúcich úspechov Červenej armády pomaly pripravovať na boj proti Nemecku.
V lete roku 1944 už Červená armáda oslobodzovala juhovýchodnú a strednú Európu. Na južnom strategickom smere prebiehala Jassko-kišiňovská operácia. Jej úspech vytvoril predpoklad rýchleho postupu sovietskych vojsk z Rumunska do severovýchodného Maďarska. Vďaka tomu sa rátalo s tým, že do Karpatského oblúka bude možné vniknúť z juhu. Hlavný vojenský plán s ktorým počítalo vojenské ústredie a organizátori Slovenského národného povstania predpokladali, že dve východoslovenské divízie otvoria Karpatské priesmyky a armáda sústredená na strednom Slovensku bude toto územie v spolupráci s partizánskymi oddielmi brániť až do príchodu Sovietskej armády. Tento plán schválili tak komunisti ako aj Londýnska vláda, pričom ho však nestihli prerokovať s velením sovietskych vojsk. Plány počítali s úspešným protifašistickým povstaním na Slovensku, v Rumunsku, Bulharsku a Juhoslávii. Povstania mali vypuknúť vtedy, keď sa k hraniciam týchto štátov mala priblížiť Červená armáda. 23. augusta 1944 vypuklo povstanie v Rumunsku a 9. septembra 1944 vypuklo povstanie v Bulharsku. V Juhoslávii bola 4. decembra 1943 vyhlásená „Demokratická federatívna Juhoslávia“ a v októbri 1944 bol oslobodený Belehrad partizánskym a sovietskym vojskom.

Činnosť partizánov pred vypuknutím povstania

Druhé ilegálne ústredné vedenie KSS vydalo smernicu, v ktorej nabádalo k zakladaniu partizánskych skupín, tzv. bojových jánošíkovských družín. V novembri 1941 poverilo touto úlohou Jozefa Lietavca. Na jar roku 1942 komunisti utvorili Ústredný národný revolučný výbor a vyzývali občanov, aby zakladali revolučné národné výbory ako „orgány boja za oslobodenie Slovenska“. Odozva verejnosti bola v tej dobe minimálna.
22. marca 1942 sa komunisti pokúsili založiť na východnom Slovensku, v oblasti Humenného a Michaloviec, partizánsku skupinu – prvú z jánošíkovských družín, ktorú celkovo tvorilo asi 25 – 40 ľudí, z ktorých asi polovica boli rasovo prenasledovaní. Išlo o skupinu Petra Boroša, 7. apríla 1942 ju prepadli žandári a Hlinkova garda. Skupina bola rozbitá a väčšina jej členov postupne zatknutá.
Ladislav Exnár, predstaviteľ ilegálnej KSS v okrese Banská Štiavnica sa v septembri 1942 zúčastnil porady straníckych funkcionárov v Sklených Tepliciach o jánošíkovských družinách a zorganizoval skupinu Sitno. Podľa iných zdrojov skupina existovala už predtým a pôsobila ako (prvá) partizánska už v lete 1942.
V roku 1944 už väčšina jánošíkovských družín de facto neexistovala, alebo iba sústreďovala zbrane a výstroj v horách, či vydávala agitačné letáky. Nálada v spoločnosti v tej dobe podobnej činnosti nepriala a tieto jednotky nemali nádej na dlhé prežitie. Vojenský význam týchto oddielov bol zanedbateľný.
V horských oblastiach Slovenska začali spontánne vznikať za podpory antifašistov aj ďalšie skupiny, zväčša tvorené sovietskymi vojakmi, ktorí utiekli z koncentračných a zajateckých táborov. Ich činnosť sa však zatiaľ bez zbraní sústredila skôr na prežívanie a vyhýbanie sa zatknutiu, ako skutočnému boju proti nacizmu. Od konca roku 1943 sa začali vytvárať tri partizánske jednotky, ktoré neskôr zohrali významnú úlohu v ďalšom dianí. Bola to Uhrova skupina na západnom Slovensku, Žingorova skupina na Martinských holiach a jednotka pod vedením Kukorelliho na východe. Tieto protifašistické skupiny sa v priebehu leta 1944 spojili s komunistickými skupinami, ktorým velili sovietski dôstojníci.
Komunistami organizované oddiely sa sústredili na ozbrojený boj a pomoc postupujúcej Červenej armáde tak ako im to diktovali ich vodcovia z Moskvy a partizánskeho ústredia z Kyjeva. Moc nad partizánmi v skutočnosti mal len Ústredný štáb partizánskeho hnutia (ÚŠPH) v Kyjeve a slovenskí komunisti nad nimi mali len formálnu moc. Sovietmi vedené partizánske jednotky sa podieľali veľkou mierou na vytvorení partizánskeho hnutia, ktoré viedlo bojovú činnosť aj po potlačení povstania najmä vďaka tomu, že si stihli pripraviť zásobovacie základne ešte pred začiatkom povstania. Ale nie všetky partizánske skupiny boli komunistické, tento dojem vytvorila v povojnových rokoch až komunistami kontrolovaná historiografia.
Zmluva o priateľstve, vzájomnej pomoci a povojnovej spolupráci medzi ČSR a ZSSR z 12. decembra 1943 okrem iného prerokúvala aj otázky súvisiace s prípravou a výcvikom partizánskych organizátorských skupín a ich presun na Slovensko. Ich výcvik prebehol v lete 1944 v Obarove pri Rovne a v Sviatošine pri Kyjeve v ZSSR. V noci z 25. na 26. júla 1944 bola v priestore Liptovskej Osady pri Ružomberku vysadená prvá partizánska organizátorská skupina, ktorej velil nadporučík P. Veličko. Skupina mala 11 členov, z toho dvaja boli Slováci. 6. augusta pristála na Prašivej druhá a ďalšie skupiny nasledovali čoskoro na to. Dovtedy sa rozvíjal partizánsky boj na Slovensku iba spontánne a zväčša nebol dobre organizovaný. Po príchode sovietskych odborníkov, ktorých podporovalo obrovské zázemie, začal nadobúdať vážnosť. Od 26. júla 1944 do konca vojny vysadil Ústredný štáb partizánskeho hnutia v Kyjeve na území Slovenska 53 organizátorských skupín s asi 1 200 osobami. Začiatkom augusta 1944 sa začala stupňovať aktivita partizánskych skupín v Nízkych Tatrách a priľahlých podhorských oblastiach. V polovici roku 1944 začali svoju činnosť jednotky Čapajev a Pugačov.
Aktivity partizánov smerovali nielen proti nemeckému civilnému obyvateľstvu ale aj proti príslušníkom Hlinkovej gardy a niektorým katolíckym kňazom. Pre zachovanie bezpečnosti dostala Slovenská armáda 9. augusta 1944 rozkaz zakročiť proti partizánom. 10. augusta 1944 sa začala rozsiahla protipartizánska akcia v Nízkych Tatrách, ktorú riadil generál Jozef Turanec. Akcia bola neúspešná, partizáni sa včas z týchto priestorov stiahli. Prípadné stretnutia vojakov s partizánmi boli priateľské, vojaci sa pridávali k partizánom, alebo predstierali bezvýsledné prehľadávanie terénu. O deň neskôr slovenská vláda vyhlásila na území Slovenska s platnosťou od 12. augusta stanné právo, ktoré malo zamedziť ďalším akciám partizánov a ostatných antifašistov. Jeho realizáciu však nemal kto zabezpečiť, pretože nižšie články štátneho aparátu v partizánmi kontrolovaných oblastiach už neboli akcieschopné. Ani hrozba trestu smrti podľa stanného práva vyhláseného 11. augusta 1944 neodradila antifašistov spomedzi vojakov, žandárov ako aj bežného ľudu od pomoci partizánom.
12. augusta prešla z Liptovskej Lužnej do Kantorskej doliny v Turci skupina P. Velička a vytvorila tu partizánsku brigádu, ktorej súčasťou sa stal aj francúzsky oddiel G. de Lannuriena. 21. augusta títo partizáni obsadili Sklabiňu a podnikali odtiaľ v nasledujúcich dňoch útočné akcie s cieľom vytvoriť v Turci partizánsku oblasť. Z 23. na 24. augusta zatarasili tunely pri Strečne a Kraľovanoch, 24. augusta tunel na železničnej trati Horná Štubňa – Handlová a na ďalší deň Horná Štubňa – Kremnica. Súčasne 24. augusta prepadli pílu v Turanoch; 25. augusta rozdávali v Martine na námestí zbrane. Táto činnosť je dodnes hodnotená veľmi diskutabilne, pretože partizáni tým v mnohom sťažili situáciu viac samotným strojcom povstania ako Nemcom.
17. augusta 1944 partizáni pod sovietskym velením A.S. Jegorova a A.P. Ržeckého uskutočnili transport rozličných druhov potravín z nemeckého skladu vo Svätom Ondreji (dnes súčasť Brusna) do Bukovskej doliny, pri čom im značne pomohli civilní zamestnanci skladu. Partizáni do Bukovskej doliny odviezli asi 9 ton potravín.
Na vyhrocujúcu sa situáciu v krajine reagovali veľmi citlivo aj Židia, ktorí ešte zostali v krajine a  odôvodnene sa obávali vstupu nemeckých vojsk na územie krajiny. 20. augusta sa vzbúrili Židia v tábore Nováky, o dva dni neskôr v Seredi a potom aj vo Vyhniach (v týchto táboroch bolo väznených celkovo asi 4 000 ľudí, väčšinou Židov).
Od polovice augusta partizáni intenzívne hromadili a vozili zbrane do hôr, čo bol jasný náznak toho, že čoskoro zintenzívnia svoju aktivitu.

Konšpiračná činnosť povstalcov

V roku 1943 Edvard Beneš, vodca česko-slovenskej exilovej vlády v Londýne, inicioval prípravy na možnú vzburu, keď kontaktoval zástupcov odboja. V decembri 1943 odbojové prúdy, česko-slovenskí demokrati, komunisti a antifašisti v Slovenskej armáde prijali Vianočnú dohodu, na základe ktorej neskôr v septembri 1944 vznikla povstalecká ilegálna Slovenská národná rada. Bola tiež sformovaná konšpiračná skupina vojakov a politikov zodpovedná za predbežnú prípravu povstania.
V marci 1944 podplukovník Ján Golian prevzal velenie nad prípravami. Konšpirátori nazhromaždili zásoby a peniaze v základniach na strednom a východnom Slovensku. Prevoz štátneho pokladu z Bratislavy do Kremnice napríklad odôvodňovali nebezpečenstvom náletov na hlavné mesto. Významnú úlohu pri tom zohrali Peter Zaťko, poradca ministra hospodárstva, a Imrich Karvaš, guvernér Slovenskej národnej banky, ktorý zabezpečil prevoz troch miliárd korún do Banskej Bystrice. V tej dobe už bolo približne 3 200 slovenských vojakov zajatých Červenou armádou, dezertovalo alebo vstúpilo do partizánskych skupín. V apríli 1944 dvaja slovenskí Židia Rudolf Vrba a Alfréd Wetzler utiekli z koncentračného táboru v Osvienčime a rozsiahlou správou svedčili o zverstvách v nacistických vyhladzovacích táboroch. V krajine sa stupňoval odpor k Nemcom a druhotne i k Tisovej vláde, tá však stále nachádzala veľa priaznivcov medzi obyčajným ľudom a najmä katolíkmi.
V júli jednotky Červenej armády v Sovietskom zväze a Poľsku začali postupovať smerom na Slovensko. V auguste 1944 dosiahla Červená armáda Krosno vzdialené iba 40 kilometrov od severovýchodnej hranice Slovenska. Problém však bol v tom, že konšpirátori nemali zatiaľ žiadne spojenie s Moskvou, ani jednotkami stojacimi pred východnými hranicami Slovenska. Po strastiplných peripetiách, kedy povstalcom jeden z pokusov o odlet do Vinnice nevyšiel a generál G. S. Žukov spolu s Píkom čakali na prílet spojky v noci 8. júla zbytočne. Až 2. augusta sa podarilo prepraviť nadporučíka Koreckého o dva dni neskôr odboj poslal ešte dve spojky, boli nimi kapitán Ferjenčík, ale aj predstaviteľ komunistov Šmidke, ktorý niesol Čatlošove memorandum.
20. júla 1944 sa v Žarnovickej doline neďaleko Čremošného, v poľovníckej chate bratov Ursínyovcov, konala porada ilegálnej SNR so zástupcami tzv. Vojenského ústredia (armádne velenie pripravovaného povstania). Bola posúdená politická situácia a stav vojenských príprav povstania, riešila sa aj otázka spolupráce armády a partizánov. Vojenskí predstavitelia sa snažili presadiť podriadenie partizánskeho hnutia jednotnému vojenskému veleniu, čo predstavitelia KSS odmietli. Bolo to aj preto, že komunisti fakticky nad partizánskymi skupinami nemali žiadnu kontrolu. Jednotky navyše riadili sovietski dôstojníci, ktorí nemali informácie o odbojovej situácii na Slovensku a nehodlali sa podriadiť vojenskému ústrediu.
V tej istej dobe velenie Slovenskej armády presunulo dve najlepšie vyzbrojené divízie spoločne s najlepšími jednotkami Slovenských vzdušných síl na východné Slovensko, hlavne do oblasti Prešova, aby podporilo nemecké jednotky chystajúce obranu pred sovietskou armádou prichádzajúcou z Poľska. Práve tieto dve divízie mali podľa plánov povstalcov uskutočniť hlavný z plánovaných krokov na začatie povstania a teda nadviazať styk so sovietskymi jednotkami. Tento plán však nebol vôbec včas pripravený ani koordinovaný.
20. augusta 1944 americké lietadlá 15. leteckej armády zo základní v južnom Taliansku bombardovali rafinériu v Dubovej. Zničili pri tom sklady pohonných hmôt, s ktorými sa počítalo pre povstanie. Bombardovanie bolo uskutočnené i napriek tomu, že Ján Golian zaslal depešu do Londýna, v ktorej žiadal, aby Dubová a Podbrezová neboli bombardované.
Slovenská armáda zatiaľ stupňovala svoju „aktivitu proti partizánom“. Táto činnosť naďalej zlyhávala, pretože prakticky o všetkých protipartizánskych akciách pred vypuknutím povstania boli partizáni vopred informovaní.

Akcie partizánov a nemecká okupácia

27. augusta obsadili partizáni a vojaci majora Cyrila Kuchtu Ružomberok, zlikvidovali alebo zaistili nemeckých občanov, oslobodili politických väzňov a podobne ako vo viacerých ďalších obciach vyhlásili obnovenie ČSR a mobilizáciu. Obsadením mesta bola fakticky prerušená železničná trať v údolí Váhu, zastavili sa i práce v miestnej zbrojovke, kde sa nachádzali komponenty pre niekoľko stoviek delostreleckých lafiet.
28. augusta 1944 v Martine skupina komunistických partizánov 1. partizánskej brigády M. R. Štefánika v spolupráci so železničiarmi a antifašistami z vojenskej posádky pri pokuse o odzbrojenie zastrelila v Martinských kasárňach väčšinu členov skupiny nemeckých vojakov pod vedením plukovníka Otta, ktorá prichádzala z Rumunska a bola deň predtým ubytovaná v kasárňach. Nie je jasné, či medzi zabitými boli aj ženy a deti.
Nemecká odveta na seba nenechala dlho čakať. Stupňujúca sa činnosť partizánov bola dobrou zámienkou na vtrhnutie nemeckých vojsk. Veľvyslanec Nemecka Hans Elard Ludin požiadal v Berlíne o vojenský zásah. 28. augusta s ním vyslovila súhlas aj slovenská vláda. Už 26. augusta 1944 minister Mach v Bratislave oznamoval, že nemecké vojská budú okupovať slovenské územie. Dňa 29. 8. to oznámil minister obrany generál Čatloš večer v rozhlase. Tento deň začala vojenská okupácia Slovenska. Podľa povojnovej výpovede generála Höffleho boli z nemeckého pohľadu pre ozbrojenú intervenciu rozhodujúce udalosti v Ružomberku. Okolo 15. hodiny poobede 29. augusta 1944 dostalo povstalecké velenie v Banskej Bystrici prvé správy o vstupe nemeckých vojsk na Slovensko a začalo organizovať otvorený odboj, čím sa vlastne začalo povstanie.
O tom, či bola aktivita partizánov, vedúca k predčasnej okupácii krajiny, uskutočňovaná zámerne na príkaz sovietskeho velenia, alebo vznikla samovoľne a spontánne, sa dodnes vedú spory. Žiadne dôkazy, ktoré by nasvedčovali o zámernom vyvolaní okupácie sovietskou stranou, však dodnes neboli v archívnych materiáloch nájdené. Len málo zdrojov pritom berie do úvahy fakt, že napriek uzavretej Zmluve o priateľstve, vzájomnej pomoci a povojnovej spolupráci medzi ČSR a ZSSR z 12. decembra 1943 Sovietsky zväz považoval územie Slovenska za nepriateľské, keďže prvá Slovenská republika bola už tretí rok vo vojnovom stave so Sovietskym zväzom a na jeho území operovala (aspoň v predošlom období) dvoma armádnymi divíziami.
Rokovania povstaleckých zástupcov kapitána Ferjenčíka a Karola Šmidkeho v Moskve, ktoré sa začali 4. augusta 1944 prebiehali bez vedomia Benešovej exilovej vlády v Londýne, ktorá vyslala svojho zmocnenca do Moskvy až 25. augusta. Príprava povstania, tak nebola v súlade s koncepciou československej exilovej vlády, čo dalo podnet k úvahám, že už vtedy KSS a Stalin chceli Slovensko začleniť medzi zväzové republiky Sovietskeho zväzu ako tzv. Sovietske Slovensko.

Začiatok povstania

Okolo 15. hodiny poobede 29. augusta 1944 dostalo povstalecké velenie v Banskej Bystrici prvé správy o vstupe nemeckých vojsk v oblasti Púchova a Žiliny. Okamžite na to boli upozornené aj všetky ostatné vojenské posádky na Slovensku. Napriek správam o prenikaní Nemcov Golian nevydal žiadny rozkaz, pretože očakával, že slovenská vláda alebo aspoň niektorí z jej umiernených členov sa budú nemeckému vstupu brániť a vydajú rozkaz na ozbrojený odpor, ktorý by uposlúchlo všetko obyvateľstvo. Povstalci preto čakali na Čatlošov prejav o 19. hodine. Ten však v prejave, vytvorenom Tidom Gašparom, označil všetkých, ktorí sa budú stavať proti nemeckému vstupu, za „zradcov svojho rodu“. Čatlošov prejav u mnohých veliteľov posádok na západnom i severovýchodnom Slovensku spôsobil zaváhanie, ktoré Nemci využili a rýchlo ich odzbrojili. Dôvodom bolo i to, že na západnom Slovensku povstalecké ústredie nemalo taký vplyv ako v oblasti Banskej Bystrice, kde mal Ján Golian do značnej miery voľnú ruku pri svojom konaní, poprípade mohol veľkú časť príprav dobre skryť. Prakticky žiadna z vojenských posádok na západnom Slovensku, kadiaľ postupoval hlavný nemecký nápor, nekládla odpor. Povstalecké velenie tak po tomto prejave prišlo o posádky v Nitre, Seredi, Hlohovci, Trenčíne (v Zlatovciach i Trenčianskych Biskupiciach), Novom Meste nad Váhom aj Bratislave. Výnimkou na západe bola Trnava, ktorej vojenská posádka sa k povstalcom organizovane pridala so 4 000 mužmi. Neorganizovaný bol aj odchod skupiny letcov z letiska v Piešťanoch. Výzvu postaviť sa Nemcom na odpor neuposlúchli ani posádky v Kežmarku a Levoči. Toto zaváhanie bola prvá známka toho, ako nešťastne pre povstalcov sa bude situácia v nadchádzajúcej dobe vyvíjať.
Povstanie preto začalo na rozkaz Jána Goliana 29. augusta 1944 o 20:00 po odznení dohodnutého hesla („Začnite s vysťahovaním“). Na druhý deň bol rozkaz potvrdený písomne. Do Banskej Bystrice, ktorú už v tej dobe kontrolovali povstalci, vošli jednotky 1. partizánskej brigády J.V. Stalina, ktorej velil kpt. A. Jegorov. Partizáni aj tu vyhlásili obnovenie Československej republiky. Začal vysielať Slobodný vysielač.
Zvláštna situácia nastala v dvoch kľúčových divíziách na východnom Slovensku. Ukázalo sa, že prípravy na povstanie, ktoré mal v jednotkách uskutočniť Viliam Talský, ktorého priamo poveril Ján Golian, sa odohrali iba v minimálnej miere. Talský nevyužil 2 dni a tri noci pokoja, ktorý mu nemecké jednotky nechali, keďže sami neboli tiež schopné odzbrojovanie okamžite vykonať. Vrchol chaosu nastal, keď 30. augusta plk. Viliam Talský namiesto dohodnutého plánu odletel so slovenskými letcami do Poľska zanechajúc dve armádne divízie v chaose bez velenia. Talský svoj odchod odôvodňoval potrebou prerokovať súčinnosť východoslovenských divízií s Červenou armádou.
Dve slovenské pešie divízie v Karpatoch boli bez velenia ponechané svojmu osudu a Nemcom sa ich podarilo rýchlo odzbrojiť už na poludnie bez jediného výstrelu. Nič nezachránil ani Golianov rozkaz: „nenechať sa odzbrojiť“. Časť tohto vojska síce prešla k partizánom, alebo vytvorila vlastné partizánske jednotky, pri čom si so sebou zobrala aj časť ťažkej techniky, ale to nebola ani tretina z 30 000 najlepších mužov Slovenskej armády, ktorí predtým mali veľkú šancu podporiť Červenú armádu v bojoch v Karpatoch. V danej situácii, po strate východoslovenských divízií, očakávalo velenie povstaleckej armády, že sa udrží brániť nemeckým útokom asi 14 dní.
Dôsledkom nemeckej intervencie bolo, že povstanie vypuklo predčasne a už dopredu stratilo kľúčovú zložku pripravovaných plánov. Bez dvoch najlepšie vyzbrojených armádnych divízií, ktoré by dokázali odolávať Nemcom, nemalo prílišné vyhliadky na úspech. 1. ukrajinský front v tej dobe už síce prekročil Vislu a nachádzal sa v predhorí Karpát, ale až 30 či 40 km od postavenia východoslovenských divízií. Pritom medzi nimi a Červenou armádou sa nachádzali dve pásma nemeckej obrany. Navyše Šmidkeho a Ferjenčíkova misia, ktorá mala informovať Sovietske vedenie o prípravách povstania, odletela do ZSSR neskoro a ešte nestihla splniť všetky úlohy.
Problematické reakcie na začiatok povstania vyvolal aj fakt, že v mnohých oblastiach s ním nepočítali a neboli s ním dopredu oboznámení. Na mnohých miestach k zmätku prispelo aj to, že ľudia boli lákaní pridať sa k povstaniu otvorenými lžami: napríklad Mirko Vesel, jeden z organizátorov povstania, v rozhlasovom vysielaní hlásil, že „Nemci zrušili Slovenskú republiku, uväznili prezidenta Dr. Jozefa Tisu a odvliekli ho do Malaciek, kde ho majú zastreliť. (...) Maďari už prekročili hranice pri Lučenci.“ Na niektorých miestach sa takto motivovaní ľudia skutočne chopili zbrane na ochranu Slovenskej republiky. Zmena ich postoja však na seba nenechala dlho čakať. Časť ľudí, ktorá povstala so zbraňou v ruke, po Tisovom prejave ďalší deň pochopila, že sadla na lep propagande a zložila zbrane. Skutočne zničujúci bol pre povstalcov práve Čatlošov prejav, ktorý odznel v éteri ešte pred samotným začiatkom povstania. Iróniou ostáva, že Čatloš niekoľko dní po prejave odišiel z Bratislavy k povstalcom. Bolo to preto, lebo Nemci Tisovi, ktorý nad Čatlošom držal ochrannú ruku, dokázali, že plánoval previesť Slovensko k Spojencom. Čatloš mal byť zatknutý, preto radšej utiekol k povstalcom.

Boje po reorganizácii povstaleckých jednotiek

10. septembra o 20. hodine bola realizovaná reorganizácia povstaleckého vojska. Dve vojenské obranné oblasti boli zmenené na 6 taktických skupín. Každá taktická skupina bola vybavená ako vyššia jednotka, organizovaná z niekoľkých samostatných práporov, delostreleckých oddielov, telegrafickej a ženijnej roty, výcvikového a náhradného strediska ako aj všetkých služieb. Pôvodná organizácia obranných oblastí sa ukázala v bojoch ako ťažkopádna. Terén, v ktorom sa bojovalo, vytvoril podmienky na vznik samostatných obranných celkov, ktoré boli relatívne nezávislé od ostatných. Prvé boje tiež priniesli všestranné skúsenosti veliteľov jednotiek i štábu. Bolo zrejmé, že bojové jednotky v porovnaní s nepriateľom, ktorý už 5. rok viedol vojnu, majú nedostatočnú bojovú prípravu a skoro žiadne bojové skúsenosti. Nedostatok výzbroje, najmä protitankových zbraní, mínometov a ťažkých zbraní vo všeobecnosti, tak predurčoval celý priebeh povstania. Chýbali tiež spojovacie  prostriedky, nedostatočné sa javili tiež skúsenosti v boji s tankami, ktoré nemal s vojakmi ani kto nacvičiť, pretože vhodní inštruktori v povstaleckej armáde neboli. So zbraňami, ktoré boli povstalcom dodané, sa vojaci nestihli dostatočne rýchlo zoznámiť a precvičiť.
Pomalý postup nacistických vojsk si vyžiadal nasadenie ďalších síl a prostriedkov. Do Malaciek bola 16. septembra 1944 presunutá 708. divízia ľudových granátnikov, ktorá začala obsadzovať Považie medzi Trenčínom a Žilinou. Divízii velil plukovník Wilhelm Bleckwenn. 20. septembra 1944 bola do Trnavy presunutá 271. divízia ľudových granátnikov, ktorá obsadila celé Ponitrie. Velil jej generálmajor Martin Bieber.
Na západnom úseku frontu naďalej trval tlak nepriateľa. Dobytím Baťovian a Oslian si Schill otvoril cestu cestu na Žarnovicu a Prievidzu, ktorá bez boja padla 14. septembra 1944. Preto Golian nariadil protiútok jednotkám 4. taktickej skupiny v súčinnosti s partizánmi Brigády kpt. Jána Nálepku dobyť späť Prievidzu. Protiúder sa začal 18. septembra, skončil sa však neúspechom. Schill pokračoval v ceste do Turca a na stredné Pohronie, kde 20. septembra vnikol do tyla 5. taktickej skupiny. Kvôli súbežnému útoku divízie Tatra hrozilo 5. taktickej skupine obkľúčenie. Preto Golian z 21. na 22. septembra rozhodol Turiec vyprázdniť. Pre povstalcov to bola veľmi ťažká strata, o ktorej sa rokovalo aj v SNR. Ústup povstaleckých jednotiek zabezpečovali partizáni z 1. čs. partizánskej brigády J.V. Stalina. Po strate Martina 21. septembra 1944 prebrali obranu smeru, z ktorého Nemci bezprostredne ohrozovali Banskú Bystricu, v oblasti Čremošného jednotky 1. taktickej skupiny, podporované pancierovým vlakom „Hurban“. O ochranu západných svahov Veľkej Fatry sa mala postarať 1. čs. partizánska brigáda J.V. Stalina.
Ešte 13. septembra obsadila nemecká bojová skupina Schäfer Dolný Kubín, o deň neskôr Kraľovany a spojila sa tak s jednotkami divízie Tatra. Takto boli vojenské jednotky na Orave úplne odrezané, v dôsledku čoho sa utvorila takzvaná Oravská vojenská skupina. Na smere Ružomberok – Banská Bystrica jednotka Schäfer narazila na jednotky 6. taktickej skupiny, ktoré odrazili pri obrane výšiny Ostrô v nasledujúcich dňoch 14 nepriateľských útokov. 10. októbra 1944 bola skupina Schäfer stiahnutá do priestoru Jelšavy, kde sa spojila so svojou materskou 18. divíziou SS Horst Wessel a bola vystriedaná brigádou Dirlewanger.
15. septembra pristáli na letisku Tri Duby 4 sovietske La-5FN. Pilotoval ich veliteľ 1. čs. samostatného stíhacieho pluku škpt. F. Fajtl, ktorý na povstalecké územie dorazil v sprievode zástupcu škpt. J. Klána a veliteľov perutí npor. F. Cháberu a npor. J. Stehlíka. Spolu s povstaleckým velením sa následne dohodli na prílete zvyšku jednotky. 1 lietadlo so zraneným npor. Cháberom zostalo na letisku, ostatné sa vrátili späť.
17. septembra pristáli na letisku Tri Duby 4 americké B-17, ktoré priviezli americkú styčnú vojenskú misiu. Jej veliteľom bol James Holt Green. Doviezli zbrane, strelivo, niekoľko protitankových zbraní bazooka (ktoré povstalci nevedeli použiť) a lieky.
17. septembra 1944 priletelo na povstalecké územie na provizórnom letisku Zolná pri Zvolene 20 lietadiel 1. čs. samostatného stíhacieho pluku. V ten istý deň začal z povstaleckého územia 1. čs. samostatný stíhací letecký pluk operovať  pod velením škpt. Františka Fajtla. Jednotka mala základňu na Troch Duboch.
Spojenci 20. septembra pomohli povstaniu tým, že napadli letisko Nový Dvor pri Malackách. Pri nálete zlikvidovali 6 Ju-87 Stuka, 2 He 111, 3 Ju 88 a niekoľko ďalších Ju 52, Bf 110 a Do 17. Poškodili rozjazdovú dráhu a vyradili letisko na dlhú dobu z prevádzky. Nemci boli preto nútení nasadzovať proti povstalcom lietadlá Luftwaffe z Maďarska, ktoré by inak boli nasadené proti sovietskej hrozbe z Rumunska.
Po strate Turca a neúspešnom protiútoku s cieľom dobyť Prievidzu sa 4. taktická skupina pod tlakom jednotky Schill podporovanej letectvom stiahla do Kremnických vrchov. Ústupové boje 4. taktickej skupiny podporovali svojim vzdušným krytím letci 1. čs. samostatného stíhacieho pluku. 21. septembra 1944 obsadili Nemci Handlovú a o niekoľko týždňov 6. októbra Kremnicu. Sily skupiny Schill sa potom rozdelili, keď sa väčšina jednotky okrem časti nasadenej v oblasti Handlová – Žiar nad Hronom presunula od priestoru Oslian. Úsek frontu v dotyku s 1. a 4. taktickou skupinou povstaleckej armády prevzala divízia Tatra a 2. prápor jednotky Schill.
25. septembra 1944 začal presun 2. čs. paradesantnej brigády z Kroscienka v Poľsku na povstalecké územie. Dopravné stroje Li-2 prevážali ostrieľaných príslušníkov paradesantnej brigády na letisko Tri Duby, odkiaľ boli okamžite nasadení na front. Povstalecké velenie si sľubovalo od nasadenia tejto jednotky veľmi veľa. Až neskôr sa vyjasnilo, že parašutisti po bojoch na Dukle utrpeli značné straty a jednotka nebola ani zďaleka v plnej sile. Nasledujúci deň SNR vyhlásila druhú mobilizáciu záloh do 1. československej armády na Slovensku. Týkala sa piatich ročníkov. Po druhej mobilizácii počet príslušníkov povstaleckej armády dosiahol 60 000 osôb, ale asi štvrtina z nich nemala zbrane. V druhej polovici septembra 1944 1. československá armáda na Slovensku okrem rôznych druhov armádnych jednotiek a útvarov vrátane leteckej skupiny disponovala 44 pešími prápormi, 6 delostreleckými oddielmi a 32 delostreleckými batériami.
26. septembra bola vysadená nad povstaleckým územím aj britská styčná vojenská misia.
Novému veliteľovi nemeckých vojsk generálovi Höflemu sa 8. októbra 1944 podarilo pre nasadenie na Slovensko získať i 14. divíziu granátnikov SS a 18. divíziu tankových granátnikov SS Horst Wessel (SS-Brigadeführer Wilhelm Trabandt). Súčasne bola skupina Schäfer presunutá k svojej kmeňovej 18. divízii SS Horst Wessel, ktorá z vyčkávacieho postavenia v Komárne prešla neskôr do generálneho útoku nemeckých okupačných vojsk proti povstalcom. Z Poľska prišla medzi 10. a 15. októbrom 1944 2. brigáda SS Dirlewanger. Mala 4 000 príslušníkov a operovala v priestore horného Považia a Turca. V 2. polovici októbra 1944 bola do boja proti povstalcom na úseku Čertovica nasadená bojová skupina Wittenmeyer. Proti obrannému úseku Vernár – Hrabušice – Stratená – Dobšiná sa od 18. až 19. októbra zhromažďovala bojová skupina armádnej skupiny Heinrici, na úseku Poprad posilnená obrneným vlakom.
7. októbra 1944 na Slovensko priletel gen. Rudolf Viest, ten prevzal velenie 1. československej armády na Slovensku. Na Slovensko priletel aj vládny delegát pre oslobodené územie minister František Němec s cieľom prevziať politickú moc. SNR jednoznačne odmietla tieto zámery československej vlády v Londýne a vyslala do Londýna svoju delegáciu, aby rokovala o slovenskej otázke s prezidentom Edvardom Benešom. 7. októbra pristálo na letisku Tri Duby 6 amerických B-17, ktoré priviezli zásoby vojenského a zdravotníckeho materiálu a zobrali späť 5 francúzskych občanov a 25 amerických a anglických letcov, ktorí boli zostrelení nad oblasťou a podarilo sa im dostať na povstalecké územie.
Po ťažkom boji s jednotkami 4. a 3. taktickej skupiny a partizánmi, podporovaných pancierovým vlakom i letectvom, jednotka Schill obsadila 3. októbra 1944 Žiar nad Hronom, zaistiac si tak nezničené mosty cez Hron a rýchlo postupovala na Zvolen. 2. časť skupiny Schill súčasne postupovala od Oslian smerom na Žarnovicu, zlomila odpor jednotiek 3. taktickej skupiny a 27. septembra obsadila Žarnovicu, Novú Baňu a začala postupovať na Banskú Štiavnicu. Keďže veliteľstvo 1. československej armády na Slovensku už nemalo zálohy, jednotky 3. taktickej skupiny stiahlo z oblasti Banskej Štiavnice, ktorá padla do rúk Nemcov 9. októbra 1944. Jednotky 3. taktickej skupiny potom pri Hronskej Dúbrave posilnili obranu najkratšieho smeru na letisko Tri Duby. 4. októbra prisunuli do oblasti smerom od Zvolena povstalci vlak s 1000 neozbrojenými mužmi, keďže už v tej dobe panoval nedostatok zbraní. Tí mali postupne prevziať zbrane od bojujúcich jednotiek a vystriedať ich. V oblasti práve prebiehali silné boje a vlak zostal stáť v Starej Kremničke, kde po ňom nemecké jednotky spustili paľbu z ťažkých guľometov a mínometov. Časť mužstva sa v panike rozutekala a transport sa nakoniec na pomoc 4. taktickej skupine nedostal.
Zlepšenie poveternostných podmienok umožnilo v tejto dobe ukončiť prepravu 2. paradesantnej brigády z Poľska. Jej jednotky boli postupne nasadzované na najťažšie úseky povstaleckých frontov. Potom spoločne s 3. taktickou skupinou a partizánmi, podporovaní delostrelectvom i letectvom uskutočnili 8. októbra 1944 protiútok proti divízii Tatra a v priebehu niekoľkých dní ju zatlačili o 6 km na západ, kde sa pri Jalnej až do 26. októbra 1944 front stabilizoval. Počiatkom októbra javila povstalecká armáda známky vyčerpania a nezvratnej demoralizácie. Počiatočné nadšenie medzi vojakmi vyprchalo a čoraz viac ho zadúšali nemecké tanky, z ktorých mali neskúsení povstaleckí vojaci priam panický strach.
Dobytie Turca ani ďalšie úspechy nemeckých vojsk na západnom úseku povstaleckého frontu nemohli zakryť skutočnosť, že blesková policajná akcia hitlerovského velenia na Slovensku, pôvodne plánovaná na 1 týždeň, nesplnila pôvodné očakávania. To však nič nemenilo na veľmi vážnej situácii na zmenšujúcom sa povstaleckom území. Útoky Červenej armády a česko-slovenského armádneho zboru v oblasti Duklianskeho priesmyku zatiaľ prešľapovali na mieste bez väčších územných ziskov. Dobývanie česko-slovenského územia bolo vo východných Karpatoch vykúpené obrovskými stratami na životoch. Lepšie sa však vyvíjala činnosť sovietskej armády južne od slovenského územia, kde sa približovala k Debrecínu. Aj to však bolo príliš ďaleko na to, aby ovplyvnilo situáciu na povstaleckom území.
Očakávajúc zhoršenú situáciu 14. októbra 1944 povstalci rozhodli premiestniť zlatý poklad uložený v trezoroch Slovenskej národnej banky v Banskej Bystrici a letecky ho dopravili do Moskvy, aby sa nedostal do rúk nemeckých okupantov. Išlo o 157 kg zlata, 569 kg striebra a 133 kg iných vzácnych kovov.

Záverečný útok a likvidácia povstaleckej armády

Zmenšená aktivita na nemeckej strane frontu bola predzvesťou záverečnému útoku na povstalecké územie. Do 18. októbra sústredil Hermann Höfle brigádu Dirlewanger do priestoru Ružomberok – Martin, divíziu Horst Wessel na líniu Jelšava – Rimavská Sobota – Lučenec, bojovú skupinu Wittenmayer do priestoru Kráľova Lehota – Liptovský Mikuláš, bojovú skupinu Henrici do priestoru Poprad – Telgárt, jednotky POHG do priestoru Kráľova Lehota – Ružomberok a jednotky Domobrany do priestoru Banskej Štiavnice. Generálny útok začal 18. októbra 1944 zosilneným bombardovaním Banskej Bystrice, Liptovskej Osady a Brezna. Následne sa začal útok nemeckých pozemných síl. Vrcholilo aj zhadzovanie propagandistických letákov. Skupina Schill obsadila toho istého dňa Krupinu a skupina Heinrici zaútočila na Vernár. 19. októbra vyrazila z Jelšavy divízia Horst Wessel a už o dva dni obsadila Revúcu a Muráň. Jedna časť ďalej postupovala na Červenú Skalu, a druhá na Tisovec. Strate Červenej Skaly 21. októbra nezabránilo ani nasadenie pancierového vlaku Masaryk. Útokom bolo ohrozené tylo jednotiek 2. taktickej skupiny v priestore Telgártu. Povstalecké jednotky sa tu nachádzali v značnom stupni dezorganizácie a poľnými cestami ustupovali pozdĺž úpätia Nízkych Tatier cez Šumiac v smere na Heľpu. Bojová skupina Heinrici sa 22. októbra spojila v Telgárte s jednotkami divízie Horst Wessel. Do nemeckých rúk padol tiež Tisovec a Rimavská Baňa.
Z priestoru Lučenca prešli 22. októbra 1944 do útoku ostatné sily divízie Horst Wessel. Nemecký útok z juhu nadobúdal nebezpečné rozmery, nezastavili ho ani letecké útoky, ani útok pancierového vlaku na trati Zvolen – Lučenec. Preto generál Viest zvolal poradu veliteľov taktických skupín, na ktorej sa rozhodlo o stiahnutí 1. československej armády na Slovensku do obranného postavenia na svahoch Nízkych Tatier, Veľkej Fatry a Slovenského rudohoria. 23. októbra vyrazili nemecké sily spolu s POHG a Domobranou do útoku proti povstaleckým silám na všetkých smeroch. Vnikli do Podkriváňa, Detvy, obsadili Brezno a dobyli aj strategickú výšinu Ostrô. Z priestorov južne a juhozápadne od Zvolena začali povstalci masovo ustupovať do Nízkych Tatier a čiastočne aj na Poľanu a Vepor. Všeobecný ústup povstalcov priviedol Rudolfa Viesta a Hlavný štáb partizánskych oddielov na Slovensku (HŠPO) na Slovensku 25. októbra k dohode, podľa ktorej mali obranu zvyškov partizánskeho územia zabezpečovať jednotky 1. československej armády na Slovensku spolu s partizánmi 1. čs. partizánskej brigády J.V. Stalina. Ostatné partizánske oddiely mali prejsť do určených priestorov v tyle nemeckých vojsk. Začala sa evakuácia Banskej Bystrice. Predsedníctvo SNR presunulo svoje sídlo na Donovaly. 2. čs. paradesantná brigáda zaujala obranné postavenie na prístupových cestách k Banskej Bystrici v priestore Badína, Vlkanovej a pri Šalkovej. V dôsledku toho, že sa letisko Tri Duby ocitlo v oblasti dostrelu nemeckého delostrelectva, vydal Viest rozkaz, aby Prvý česko-slovenský samostatný stíhací letecký pluk odletel na sovietsku stranu frontu. Povstalecká armáda tak prišla o svoje jediné krytie a podporu zo vzduchu.
V nasledujúcich dňoch sa začalo veliteľstvo 1. československej armády na Slovensku a HŠPO premiestňovať na Donovaly. Jednotka Schill dobyla 26. októbra Zvolen a 27. októbra 1944 Banskú Bystricu. Na ďalší deň jednotka Dirlewanger obsadila Liptovskú Osadu. Rozklad 1. československej armády na Slovensku bol v tejto chvíli takmer dovŕšený, keďže tá už prestala klásť súvislý odpor. Viest preto v noci z 27. na 28. októbra 1944 vydal rozkaz v ktorom nariadil prechod povstaleckej armády na partizánsky spôsob boja. Rozkaz však prišiel neskoro, keď už s väčšinou armádnych jednotiek nebolo žiadne spojenie. 1. československá armáda na Slovensku ako jednotný ozbrojený útvar prestala klásť organizovaný ozbrojený odpor. V ťažkej a zložitej situácii, keď najvyššie velenie nemalo spojenie so všetkými útvarmi, asi polovica povstaleckých jednotiek prešla na partizánsky spôsob boja. Veľa vojakov sa vrátilo domov a mnohí ďalší padli do zajatia.
Pod sústavným tlakom prešlo veliteľstvo povstaleckej armády spolu s partizánskym štábom z Donovál do hôr. Vtedy už brigáda Dirlewanger energicky očisťovala severné svahy a skupina Schill s divíziou Horst Wessel južnú stranu Nízkych Tatier. Divízia Tatra prenasledovala partizánov a rozbité jednotky povstalcov v Kremnických vrchoch, zatiaľ čo skupina Wittenmeyer očisťovala priestor Liptovský Mikuláš – Poprad.
30. októbra 1944 gen. Hermann Höfle za spoluúčasti predstaviteľov slovenskej vlády na čele s dr. Jozefom Tisom usporiadal v Banskej Bystrici vojenskú slávnosť. Dr. Jozef Tiso slúžil omšu, vyznamenal príslušníkov Waffen-SS a verejne poďakoval Hitlerovi. Do tohoto dňa zajali Nemci vyše 10 000 povstalcov, ukoristili asi 80 diel, 600 nákladných áut, 1 pancierový vlak, 1 nákladný vlak, 300 koní a získali štátnu pokladnicu s hotovosťou 2,8 miliardy korún. 1. československá armáda na Slovensku dokladala 1 720 padlých, 3 600 ranených (z ktorých skoro 700 bolo evakuovaných do ZSSR), 150 zajatých a 580 nezvestných. (Celkové straty v dôsledku bojov na Slovensku sa odhadujú na približne 10 až 12 000) Nemecké vojská prišli o 4200 padlých, 5000 zranených, 300 zajatých. Prišli tiež o 130 diel a mínometov, o približne 20 tankov a samohybných diel (6 – 7 PzKpfw III a IV, 7 PzKpfw 35(t) a 38(t) a  6 StuG III a IV), 28 lietadiel, 210 automobilov rôznej kategórie a 1 pancierový vlak.
3. novembra 1944 Nemci spolu so slovenskými kolaborantmi zajali Rudolfa Viesta aj Jána Goliana a niekoľko ďalších dôstojníkov, ktorí odpočívali pred pripravovaným prechodom cez Hron v Pohronskom Bukovci. Obidvaja generáli neskôr v nemeckom zajatí zahynuli.

Význam

Z vojenského hľadiska možno význam Slovenského národného povstania vidieť najmä vo fakte, že narušilo celistvosť nemeckého frontu a síce len nakrátko, ale predsa, znemožnilo nemeckým vojskám využívať dopravné spojenie a hospodárske zdroje pre svoje vojnové úsilie. Povstanie znemožnilo využitie ľudských síl Slovenskej armády podľa zámerov nacistického velenia pre boj proti sovietskym vojskám. To bolo významné aj z pohľadu Sovietskeho zväzu, pre ktorý bolo Slovensko jednou z nepriateľských z krajín, ktorá mu bezdôvodne vypovedala vojnu, pričom Sovietsky zväz predtým uznal Slovenský štát. Tisova vláda tiež poskytla Wehrmachtu dve armádne divízie a leteckú jednotku, ktoré viedli bojovú činnosť na fronte a neskôr zabezpečovali tylové územia alebo bojovali proti sovietskym partizánom. Veľmi dôležitým bol aj politický a morálny rozmer povstania, v ktorom sa občania malej krajiny rozhodli postaviť nacistickej vojnovej mašinérii.  Pre Slovensko bolo takéto počínanie bezprecedentné aj preto, že v krajine bez vojnových tradícií išlo o jedno z mála významnejších ozbrojených vystúpení proti cudzej okupácii. Bolo tiež významným politickým aktom, ktorým sa Slováci naprieč politickým spektrom prihlásili k cieľom protihitlerovskej koalície.
Slovenské národné povstanie vypuklo v tom istom mesiaci ako povstanie vo Varšave, spolu s ním a bojom povstalcov v Juhoslávii patrí k najväčším protifašistickým povstaniam v Európe. Ukázalo že Slováci nebudú na oslobodenie Červenou armádou nečinne čakať, ale pripoja sa k boju za slobodu. Napriek tomu, že nezačalo za optimálnych podmienok, bolo poznačené radom chýb a zlyhaní a nakoniec bolo zatlačené do hôr, patrí k najvýznamnejším míľnikom novodobých slovenských dejín.

Hospodársky a kultúrny život na povstaleckom území

Vojenský priemysel a výrobu na povstaleckom území zabezpečovalo špecializované oddelenie vojenského priemyslu, ktoré viedol Miloš Marko. Medzi najvýznamnejšie podniky na povstaleckom území patrili najmä železiarne v Podbrezovej, železničné dielne vo Zvolene, podniky v Dolných Hámroch a Slovenskej Ľupči.
Povstalci okrem potrieb armády museli pre správne fungovanie svojho územia zabezpečiť aj civilné obyvateľstvo. Po finančnej stránke im v tom pomáhala filiálka Slovenskej národnej banky v Banskej Bystrici. Platidlom na povstaleckom území zostali vojnové slovenské koruny. Zásobovanie obyvateľstva väčšinou základných komodít sa podarilo povstaleckej správe zvládnuť pomerne dobre. Rovnako uspokojivá bola i činnosť zdravotníctva.
30. augusta o 11:00 začal z Banskej Bystrice vysielať slobodný povstalecký vysielač. Okrem spravodajstva a informácií vysielal po celý deň aj hudbu. Bol to účinný nástroj propagandy a od prvých dní sa stal terčom nemeckých náletov. Po zásahu budovy sa pokračovalo vo vysielaní z vysielacích vozov, ktoré bolo ťažšie lokalizovať. Medzi osobnosti, ktoré sa angažovali pri príprave relácií, patril napr. skladateľ Ján Cikker.
6. septembra boli na povstalcami kontrolovanej časti Slovenska nariadením SNR zrušené nemecké a maďarské školy všetkých stupňov a kategórií, okrem ľudových škôl, zriadených do 6. októbra 1938 (teda za prvej Československej republiky).
15. októbra malo svoje prvé vystúpenie povstalecké Frontové divadlo. Viedol ho Andrej Bagar. Divadlo do 26. októbra realizovalo 50 predstavení v rôznych kinosálach, hostincoch, nemocniciach i priamo medzi vojakmi pri fronte. Na svojom poslednom predstavení na Starých Horách hrali pre ranených vojakov a partizánov, ktorých čakala evakuácia.

Partizánsky boj

Po zániku 1. československej armády a prechode jej časti na partizánsky spôsob boja dovtedy existujúce partizánske oddiely prichýlili množstvo povstaleckých vojakov, niektoré jednotky aj s dôstojníkmi vytvorili svoje vlastné partizánske oddiely. V prvých novembrových týždňoch roku 1944 museli partizáni čeliť sústredenému tlaku nemeckých jednotiek, ako aj dôsledkom rýchleho rozkladu povstaleckej armády, ako boli kolísajúca morálka vojakov a organizačné ťažkosti, ktoré ešte komplikovalo i zlé počasie. Tieto ťažkosti postihli najmä tie partizánske jednotky, ktoré bojovali na povstaleckých frontoch.
V tomto období sa 1. československá partizánska brigáda M. R. Štefánika presunula od Krupiny a Zvolena cez Pohronie, Považie a Oravu do západnej časti Vysokých Tatier. Oddiely 1. československej partizánskej brigády J.V. Stalina bránili do konca októbra 1944 prístupy do dolín Veľkej Fatry z Turca a potom väčšina z nich prešla na pohronskú stranu Nízkych Tatier. Partizánska brigáda Jánošík z južného úseku povstaleckého frontu prešla na novú základňu v Nízkych Tatrách severovýchodne od Brezna. Náročné presuny urobila aj Partizánska brigáda Za slobodu Slovanov, Brigáda kapitána Jána Nálepku a iné. V tejto dobe tiež došlo k poklesu počtu partizánov v jednotkách. V decembri 1944 sa však situácia stabilizovala a partizáni, ktorí sa medzi časom zorientovali, zvýšili aktivitu a začali podnikať partizánske akcie. Začiatkom roku 1945 boli partizánske oddiely rozmiestnené prakticky po všetkých slovenských horských oblastiach. Podľa dokumentov partizánskych štábov a 1. a 4. ukrajinského frontu sa v tej dobe na Slovensku nachádzali dva veľké partizánske zväzky, 17 brigád a 22 oddielov s celkovým počtom okolo 13 500 partizánov (čo je však pravdepodobne dosť nadhodnotené číslo a to kvôli tomu, že asi zahŕňa absolútny počet partizánov, ktorý inak dosť kolísal). Od 1. novembra 1944 do 19. marca 1945 uskutočnili partizáni 168 diverzií na železniciach. Na východnom a strednom Slovensku následne koordinovali svoju činnosť s postupom sovietskych a česko-slovenských vojsk. Dôležité boli útoky partizánov v ceste Banská Bystrica – Staré Hory – Liptovské Revúce – Ružomberok. V Malej a Veľkej Fatre to boli útoky na cestu Kraľovany – Vrútky – Martin – Žilina. Pri bojoch na západnom Slovensku a postupe na Moravu pomáhala 2. československá partizánska brigáda J.V. Stalina. V súčinnosti s Červenou armádou partizáni obsadzovali a oslobodzovali mnohé dediny a mestá. Takáto činnosť hornonitrianskych partizánov vyvrcholila 31. januára 1945 v boji o Liptovský Hrádok, pri ktorom spolupracovali so 768. streleckým plukom Červenej armády s Československým armádnym zborom. V tej istej dobe partizáni oddielu Chruščov obsadili Čierny Balog a bránili ho pred nemeckými jednotkami až do príchodu sovietskych vojsk, pomohli tiež oslobodiť Brezno. Mnohé iné jednotky vyčkávali do priblíženia frontu a potom všetkými svojimi silami prerazili nemeckými pozíciami a spojili sa so Sovietskou armádou. Tak tomu bolo napríklad v noci z 13. na 14. februára 1945 pri Tekovskej Breznici, kde nemeckú obranu zdolala Nitrianska partizánska brigáda. Časť partizánov, ktorí sa prebojovali k Červenej armáde, absolvovala ďalší výcvik a na sklonku vojny potom vstúpila do 1. česko-slovenského armádneho zboru.
Jedna z najrozsiahlejších a najsilnejších súvislých partizánskych oblastí na Slovensku sa vytvorila v západnej časti Nízkych Tatier a v juhovýchodnej časti Veľkej Fatry, Starohorských vrchoch a v oblasti severovýchodne od Banskej Bystrice a nazývaná bola Partizánska republika. Priestor pod kontrolou partizánov ohraničovali podhorské osady Rudlová (dnes časť Banskej Bystrice), Selce, Sásová (dnes časť Banskej Bystrice), Priechod, Špania Dolina, Uľanka, Turecká, Richtárová, Staré Hory, Donovaly, Moštenica, Korytnica-kúpele, Hiadeľ, Podkonice, Slovenská Ľupča a osady Baláže a Kalište, ktoré boli centrom oblasti.
Partizánske jednotky ako celok nemali dostatok síl na likvidáciu okupačných nemeckých síl na Slovensku. Ich definitívnu likvidáciu znamenal až postup Červenej armády, 1. česko-slovenského armádneho zboru a rumunských vojsk, čo trvalo do konca apríla 1945.
Akcie partizánov možno z určitých pohľadov považovať za prehnane násilné a deštruktívne, pričom ich taktický význam bol často zanedbateľný alebo sporný. Je však potrebné brať na vedomie, že vzhľadom na povahu a ciele partizánskej vojny boli partizánske jednotky okolnosťami často nútené viesť boj aj tými najbrutálnejšími metódami, keďže od svojho nepriateľa nemohli očakávať žiadne zľutovanie. Počas SNP sa plne prejavili kladné aj záporné črty partizánskej vojny. Partizáni dokázali spolupracovať s pravidelnými povstaleckými oddielmi a úspešne viesť činnosť na povstaleckých frontoch na viacerých miestach, napr. jednotky Jegorovovej brigády pri Baťovanoch a Novákoch, či francúzsky oddiel pri Strečne. Rovnako úspešne zamestnávali tieto jednotky početné sily nepriateľa aj po potlačení povstaleckej armády. Medzi tienisté stránky patrilo nezodpovedné či doslova kriminálne konanie mnohých partizánskych veliteľov, keď jednotky napriek dohode s povstaleckým velením nezaistili dohodnuté úseky obrany a namiesto toho len vyvolávali chaos a anarchiu v tyle vlastnej armády. Činnosť niektorých partizánskych oddielov kritizovalo aj povstalecké velenie, keď jednotky vyčkávali v bezpečí tyla povstaleckej armády na ďalší vývoj udalostí napriek Golianovým opakovaným žiadostiam, aby prenikli do tyla nemeckých okupačných jednotiek a poškodzovali ich prepravu a zamestnávali ich posily v boji za líniou.

Účasť ostatných národov

V partizánskych a povstaleckých jednotkách na Slovensku bojovali okrem Slovákov (prevažná časť 1. československej armády na Slovensku), Rusínov  a Čechov (do 2000) i sovietski občania (asi 3000), Bulhari, Poliaci (70 – 100 mužov), Juhoslovania (asi 100), Francúzi (asi 400 mužov, vyznamenali sa napr. v bojoch o Strečno), Židia (1650 osôb), Nemci (asi 80), Maďari (800), dokonca aj niekoľko Angličanov a Američanov (dovedna asi 50 osôb) – celkovo antifašisti vyše 20 národov; aj z tohto dôvodu niektorí historici, ako napríklad Anton Špiesz, spochybňujú názov „Slovenské národné povstanie“. Takáto interpretácia je však nepresná. Hlavnú bojovú zložku povstania tvorila povstalecká armáda, pozostávajúca z približne 60 000 vojakov (najskôr 18 000, 5. septembra 1944 45 000 a neskôr okolo 60 000 mužov), ktorých prevažná väčšina boli Slováci, ale aj Rusíni a iní.
Pomerne dosť zastúpení v povstaní boli Židia, pre ktorých to bol skutočný boj o život, pretože príchodom nemeckých vojsk im hrozila bezprostredná likvidácia. Už v prvej jánošíkovskej družine, ktorú založili komunisti na východe Slovenska v roku 1942, ich bolo 18 – 20 z celkového počtu okolo 30 – 40. Zopár dní pred povstaním sa vzbúrili Židia umiestnení v tábore vo Vyhniach. Po začatí povstania boli oslobodené aj tábory Sereď a Nováky. Židovskí väzni z Novák vytvorili partizánsku rotu Nováky. Celkovo sa v povstaní zúčastnilo okolo 1650 Židov (čo tvorilo asi 9 – 10% bojujúcich partizánov); z týchto 269 osôb zahynulo.

Pád vojnovej Slovenskej republiky

Pronemecký režim na čele s Jozefom Tisom v Bratislave po porážke SNP aj naďalej zostával pri moci. Sám Tiso poslal Hitlerovi telegram, v ktorom vzdával vďaku za pomoc pri potlačení povstania a o niekoľko dní v Banskej Bystrici udeľoval vyznamenania nemeckým vojakom, ktorí sa pri bojoch vyznamenali.
Nemecké jednotky v spolupráci s Hlinkovou gardou a niektorými špeciálnymi protipartizánskymi skupinami operovali na Slovensku a zvádzali boje s partizánmi. Nastalo obdobie likvidácie účastníkov SNP, deportácie stoviek zajatcov do koncentračných táborov, verejných popráv a masových vrážd civilného obyvateľstva. Protipartizánske jednotky tiež systematicky likvidovali všetky objekty (napríklad horské chaty), ktoré v horách mohli slúžiť partizánom.
Po zatlačení povstania slovenská vláda obmenila mnohé posty. Ministrom obrany sa stal Štefan Haššík. Jednotky Hlinkových gárd začali plniť úlohy četníkov a polície. Podobne namiesto armády, ktorá sa skompromitovala povstaním, začala vznikať Domobrana (Heimatschutz), ktorá sa formovala z radov občanov nemeckej národnosti (Volksdeutsche) žijúcich na území Slovenska. Boli do nej boli začlenené aj Rýchla divízia a Technická divízia, ktoré sa nenachádzali na území Slovenska. V marci 1945 boli tieto jednotky reorganizované a zlúčené už v rámci SS do zväzku s oficiálnym názvom SS Heimatschutz "Slowakei". Celkovo mala Domobrana 41 533 mužov, ale ich bojaschopnosť bola na nízkej úrovni a tak sa prakticky nezúčastnili bojov.

Oslobodenie Slovenska

Na sklonku roku 1944 Červená armáda – konkrétne 2. ukrajinský (pod velením Rodiona Malinovského) a 4. ukrajinský front (pod velením Andreja Jeriomenka), 1. česko-slovenský armádny zbor a rumunská 1. a 4. armáda bojovali na území Slovenska. Proti nim stáli menej početné nemecké jednotky – 1. tanková (pod velením generála Gottharda Heinriciho) a 8. armáda (pod velením generála Otta Wöhlera) a kráľovská maďarská 1. armáda. Tie tiesnené nepriateľom pozvoľna ustupovali hornatým terénom severného a východného Slovenska. Na prelome rokov 1944 a 1945 sa rozpútali tvrdé boje na juhovýchodnom Slovensku, po ktorých boli 19. januára 1945 oslobodené  Košice.
Pri prekročení Ipľa a Hrona sovietske vojská na krátky čas oslobodili niektoré mestá na juhu Slovenska. Pri Šahách, Leviciach a Štúrove nemecká 8. armáda v januári 1945 podnikla protiútok, v ktorom spôsobila sovietskym jednotkám v tomto priestore veľké ťažkosti i straty a vytlačila ich z oslobodeného územia. Tieto boje boli súčasťou nemeckého pokusu na prelomenie obkľúčenia Budapešti. Sovietske jednotky na tomto úseku opäť zaútočili až v marci 1945. Pri Leviciach prerazili nemeckú obranu a úspešne postúpili pozdĺž Dunaja. Bratislava bola sovietskymi vojskami oslobodená 4. apríla 1945. Začiatkom roka 1945 sa česko-slovenské a sovietske jednotky postupujúce zo severovýchodu prebojovali až k Liptovskému Mikulášu, kde ich dobre pripravená nemecká obrana zdržiavala celé 2 mesiace. Boje o Liptovský Mikuláš skončili až 4. apríla 1945. V nasledujúcom období už sovietske, česko-slovenské a rumunské vojská nenarazili na slovenskom území na žiadny výraznejší odpor a postupovali cez Moravu až do Čiech.
Ministerstvo obrany nenariadilo Domobrane a Hlinkovej garde zotrvanie v obrane. Väčšina vojakov týchto jednotiek sa rozpŕchla domov alebo odišla s ustupujúcimi nemeckými vojskami na Moravu a do Čiech. Ušli aj štátni pohlavári, ktorí sa snažili zachrániť na západe. Jozef Tiso bol zatknutý v kapucínskom kláštore v rakúskom Kremsmünsteri Američanmi.
Slovensko bolo v tej dobe oslobodené. Opäť sa nastolila česko-slovenská vláda. Vďaka Slovenskému národnému povstaniu prešlo Slovensko do povojnovej Európy ako plnohodnotná súčasť svetovej protihitlerovskej koalície, a nebrala sa na zreteľ jeho účasť vo vojne proti ZSSR.

Zločiny spáchané povstaleckou armádou a partizánmi

Zločiny však boli páchané aj partizánmi či niektorými povstaleckými jednotkami. Išlo najmä o vraždy a útoky na nemecké obyvateľstvo, katolíckych kňazov a predstaviteľov vojnovej Slovenskej republiky. Celkovo si vyžiadali asi 2 400 ľudských životov. Tieto nevyprovokované akcie sa odohrávali v prevažnej miere iba vo vnútri povstaleckého územia a na rozdiel od akcií nacistov nemali systematický charakter ani podporu povstaleckého velenia. Niektorí povstaleckí či partizánski velitelia boli za zločiny stíhaní ešte počas povstania. Po vojne však už žiadne väčšie vyšetrovanie neprebehlo.
27. augusta 1944 partizáni a vojaci po obsadení Ružomberku zastrelili asi sto nemeckých vojakov a zajali 67 príslušníkov Deutsche Partei, ktorých na noc uväznili a na druhý deň ráno spolu s ďalšími asi 20 uväznenými ružomberskými civilmi, ktorých obvinili s kolaborácie s nacistami, odvliekli do priestoru Podsuchá – Biely Potok, kde ich zastrelili. Išlo o prvú masovú vraždu na území Slovenskej republiky. Podľa iných prameňov bolo povraždených 146 osôb. Byty viacerých povraždených občanov Ružomberka boli následne vyrabované.
30. augusta zlikvidovali partizáni vo Vyhniach prázdny tábor detí z vybombardovaných rodín z Porúria aj s vychovávateľkami.
21. septembra 1944 sa pri železnici vedúcej zo Skleného do Hornej Štubne udial preukázateľne najväčší zločin spáchaný partizánmi. Členovia Leninského oddielu 1. československej brigády J. V. Stalina guľometmi a granátmi zavraždili 187 mužov vo veku od 15 do 59 rokov a okradli ich mŕtvoly o cennosti. Išlo prevažne o slovenských občanov nemeckej národnosti zo Skleného, ktorí sa vracali z prác na budovaní obranných zariadení pre povstalcov. Vyšetrovanie tohto zločinu najprv prerušili boje a neskôr i tabuizovanie počas komunizmu, takže jeho vinníci zostali nepotrestaní.
11. novembra partizáni pri Humennom postrieľali 150 maďarských vojnových zajatcov.
V novembri 1944 bol podľa dobovej tlače pri Hornej Tureckej, neďaleko sídla štábu 1. československej brigády J.V. Stalina objavený masový hrob s 900 zavraždenými obeťami. Avšak potvrdenie o tomto čine od akýchkoľvek iných zdrojov neexistuje a tak s najväčšou pravdepodobnosťou bola informácia o ňom len dobovou propagandou.
Pre mnohých iných jednotlivcov či skupiny bolo povstanie príležitosťou na vyrovnávanie účtov alebo kriminálnu činnosť. V ojedinelých prípadoch sa k partizánom pridávali jednotlivci aj z čisto alibistických dôvodov, napríklad preto, že dúfali, že im budú po vojne odpustené ich trestné činy. Na viacerých miestach malo domáce obyvateľstvo práve v dôsledku vyčíňania z partizánov strach a nemeckých vojakov neraz vítalo ako upokojenie situácie.

Zneužitie povstania

Po prevzatí moci komunistami začali predstavitelia komunistickej strany systematicky falšovať fakty o povstaní. Neúmerne vyzdvihovali najmä prínos komunistických predstaviteľov odboja, ktorých prezentovali ako hlavných organizátorov a hybnú silu celého povstania. Všeobecne bagatelizovali občiansky odboj a partizánov ako celok priraďovali ku komunistickej strane. Ďalej tiež neúmerne vyzdvihovali rolu partizánov v povstaní, príslušníkov a najmä velenie 1. česko-slovenskej armády na Slovensku označovali za buržoáznych stúpencov exilovej vlády v Londýne a ich činnosti systematicky prikladali vedľajší význam. I preto je dodnes SNP mnohými považované za komunistické povstanie.

Oslavy SNP

29. augusta sa tradične konajú hlavné oslavy SNP v Banskej Bystrici. Prvé oslavy SNP zorganizovali hneď v auguste 1945. V Banskej Bystrici vtedy stáli bok po boku líder londýnskeho exilového odboja, prezident Edvard Beneš s komunistom Klementom Gottwaldom. Po prevzatí moci v roku 1948 začali komunisti prenasledovať a väzniť niektorých účastníkov povstania (napríklad V. Žingora, J. Trojana a ďalších) a prepisovať aj históriu. Pokiaľ na začiatku oslavy organizoval Zväz slovenských partizánov (predchodca zväzu protifašistických bojovníkov) neskôr prevzala hlavnú úlohu komunistická strana. Do roku 1989 boli viac oslavou socializmu a Sovietskeho zväzu, ako povstania.  Podniky zo stredného Slovenska vysielali na oslavy zamestnancov povinne. 
Ako štátny sviatok (výročie Slovenského národného povstania) samostatnej Slovenskej republiky bol presadený skupinou poslancov za Stranu demokratickej ľavice (SDĽ), zákonom Slovenskej národnej rady z 29. septembra 1992 č. 489/1992 Zb. o vyhlásení 29. augusta za štátny sviatok Slovenskej republiky. Prvý návrh podával už dva roky predtým, v roku 1990 Peter Weiss, vtedy ešte za klub komunistických poslancov, ktorý popisuje ako hlavnú motiváciu pokusy o Tisovu rehabilitáciu.  
Prvýkrát v histórii sa v roku 2019 (75. výročie) uskutočnila počas osláv aj vojenská prehliadka.

Filmy

V auguste 1944 nakrúcali filmári v okolí Brezna a Banskej Bystrice folklórny film Hanka sa vydáva. Po vyhlásení SNP sa filmový štáb rozhodol prerušiť nakrúcanie a pripojiť sa k povstaniu. Režisér Paľo Bielik, kameraman Karol Krška, zvukový majster J. Plavec, asistent kamery V. Richter a asistent produkcie A. Sekula nakrútili počas SNP dokumentárne zábery z prvých dní povstania, mobilizácie, bojových akcií a života v tyle armády. Po prechode povstania do hôr ukryli nafilmovaný materiál na cintoríne v Ponikách. Ten sa bohužiaľ z väčšej časti v dôsledku počasia a poveternostných podmienok znehodnotil. Po skončení vojny použil Paľo Bielik zachovanú časť materiálu pri tvorbe dokumentárneho filmu Za slobodu. Časť dokumentárnych záberov SNP tiež nafilmoval sovietsky kameraman M. Glider v období od 26. septembra 1944 do 12. februára 1945. Zábery boli neskôr použité vo filme režiséra V. Kopalina Oslobodené Československo.
Ďalšie dokumentárne filmy o SNP: Sú osobne zodpovední I. a II. (1946), Slovenské ráno (1949), Tokajík (1960), Ján Šverma (1970), Frontové divadlo (1974), Povstaleckí letci (1974), Muži z B-17 (1991). K téme SNP sa v rôznych obdobiach vracali viacerí slovenskí scenáristi a režiséri dokumentaristi, ako napr. Vlado Kubenko, Martin Slivka, Rudo Urc, Stanislav Barabáš a iní.
K najvýznamnejším umeleckým filmom o SNP patria Vlčie diery (1948), Bílá tma (1948), V hodine dvanástej (1958), Kapitán Dabač (1959), Prerušená pieseň (1960), Pieseň o sivom holubovi (1961), Zbabělec (1961), Polnočná omša (1962), Bílá oblaka (1962), Organ (1964), Námestie svätej Alžbety (1965), Zvony pre bosých (1965), Keby som mal pušku (1971), Horká zima (1973), Trofej neznámeho strelca (1974), Jeden stříborný (1976), Súkromná vojna (1978), Zlaté časy (1978), Povstalecká história (1984), Rozhovor s nepriateľom (2006).
V roku 1991 STV vyrobila film pod názvom Muži z B-17 o účasti amerických vojakov v SNP /autori scenára Antom Filo a Fedor Bartko, réžia Fedor Bartko/ a v roku 2014 bola v spolupráci s RTVS spracovaná séria krátkych filmov venovaná hrdinom SNP s názvom Moje povstanie.

Pamätníky

Pamätníky, ktorých úlohou je pripomínať obdobie druhej svetovej vojny a Slovenského národného povstania, sa nachádzajú takmer po celom území Slovenska, no ich najväčšia koncentrácia je práve na miestach niekdajších bojov, či na pietnych miestach popráv a masových hrobov. Celkovo sa už roku 1964 na Slovensku nachádzalo asi 170 monumentálnych diel s tematikou SNP, ich presný počet v súčasnosti nie je známy. Spomedzi cintorínov viažúcich sa na toto obdobie možno spomenúť pamätník pri Kremničke od Dušana Jurkoviča, ktorý pri jeho tvorbe nadviazal na svoju medzivojnovú činnosť pri tvorbe karpatských náhrobníkov z konca 1. svetovej vojny. Spomedzi ďalších známych pamätníkov figuruje napríklad monument a amfiteáter na Jankovom Vŕšku nad Uhrovcom od A. Slatinského, ktorý upúta i svojou rozlohou. Pomerne známy pamätník, ktorý má pripomínať obete francúzskych partizánov, sa nachádza na vrchu Zvonica pri Strečne, ďalší je na neďalekom vrchu Polom. Významným spomienkovým miestom Slovenského národného povstania je Pamätník SNP v Banskej Bystrici, kde sa každoročne konajú koncom augusta aj oficiálne oslavy.

Športové podujatia a turizmus

So Slovenským národným povstaním sú tiež spojené niektoré športové podujatia. Jedným z najznámejších z nich boli preteky v behu na lyžiach Biela stopa (donedávna „Biela stopa SNP“). Boli to preteky, ktoré začínali na Krahuliach, Skalke alebo na Králikoch (v závislosti od kategórie, dĺžky trate a snehových podmienok) a končili v Banskej Bystrici. Od roku 2005 sa už uskutočňujú len v lyžiarskom štadióne na Skalke.
Z pohľadu pešej a horskej turistiky je veľmi zaujímavou a lákavou tiež vyše 700 km dlhá Cesta hrdinov SNP, spájajúca väčšinu významných miest Slovenského národného povstania od Duklianskeho priesmyku po Mohylu na Bradle.