google/wiki40b huggingface dataset:
Supercela

Supercela je jednobunková konvektívna búrka, ktorá obsahuje jeden dlhotrvajúci, rotujúci výstupný prúd a dva zostupné prúdy. Na radare ju charakterizuje mezocyklóna. 
Supercely bývajú sprevádzané divokým počasím – obrovskými krúpami, tornádami, prípadne prívalovými zrážkami či extrémnou elektrickou aktivitou. Supercely sú v Európe pomerne vzácne, nie však neobvyklé.

Druhy supercel

Poznáme tri druhy supercel, ktoré sa od seba líšia intenzitou zrážkovej aktivity.

LP supercela

V búrke prevládajú výstupné prúdy, zostupné sú menej vyvinuté alebo nevyvinuté. Aj napriek tomu môže byť búrka doprevádzaná prepadmi studeného vzduchu („microburst“), ktoré vedú k silným nárazom vetra na malom území. LP supercela je charakterizovaná relatívne slabými zrážkami. Môžu sa však vyskytnúť obrovské krúpy. Vzhľadom na absenciu zostupných prúdov sa tornáda netvoria príliš často.

CS (klasická) supercela

Búrka má vyvážený výstupný a zostupný prúd (zostupné prúdy sú dva). Čelný zostupný prúd vzniká obvykle na severovýchode búrky a sprevádzajú ho silné zrážky. Tylový zostupný prúd je obvykle bez zrážok, výnimkou je záverečné štádium búrky, keď sa zrážky vyskytujú aj v tejto oblasti. V CS supercelách sa najčastejšie vyskytujú tornáda.

HP supercela

V búrke dominujú zostupné prúdy. Tieto búrky sprevádzajú intenzívne zrážky, silné nárazy vetra (až so silou orkánu) a mohutné krupobitia. Ďalším nebezpečenstvom je mimoriadna elektrická aktivita (až stovky bleskov za minútu). Tornáda sa vyskytujú častejšie ako pri LP supercele, avšak menej často ako pri CS supercele. Bývajú však ukryté v silných zrážkach, preto o nich ľudia do poslednej chvíle nevedia.
Chives

Poloha

Obec má rozlohu 20,66 km². Najvyšší bod je položený 142 m n. m. a najnižší bod 82 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 371 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Academy Award za najlepšiu herečku v hlavnej úlohe

Academy Award za najlepší ženský herecký výkon v hlavnej úlohe (Academy Award of Merit) je jedna z cien, ktorú každoročne udeľuje americká Akadémia filmových umení a vied za najlepšie filmové počiny roku.

Dejiny

Historicky prvou držiteľkou zlatej sošky za najlepší ženský herecký výkon sa za sezónu 1927/1928 stala Janet Gaynorová za výkon vo filmoch Seventh Heaven (Seventh Heaven; 1927), Street Angel (Street Angel; 1928) a Sunrise: A Song of Two Humans (Sunrise: A Song of Two Humans; 1927). Od tej doby udelila Akadémia v tejto kategórii celkovo 84 cien, a to 71 rôznym herečkám. Až do roku 1936 boli nominovaní a oceňovaní všetci herci bez ohľadu na to, či išlo o hlavnú či vedľajšiu úlohu. Od roku 1936 sú výkony vo vedľajších úlohách oceňované samostatne.
Riverie

Poloha

Obec má rozlohu 0,42 km². Najvyšší bod je položený 731 m n. m. a najnižší bod 613 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 291 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Bohuš Kianička

Životopis

Za mäsiara a udenára sa vyučil v Banskej Bystrici a podnikal v rodnom Martine. Už počas pobytu v Budapešti a v Prahe podporoval národno-kultúrne podujatia. Predseda Československej živnostnicko-obchodnickej strany na Slovensku. Bol funkcionárom živnostníckych stavovských a družstevných organizácií, Matice slovenskej (MS), Muzeálnej slovenskej spoločnosti (MSS). Pôsobil ako zodpovedný redaktor Slovenského remeselníka (1927 - 1929) a Hlásnika. a prispieval do  ďalších slovenských novín a časopisov. 
V parlamentných voľbách v roku 1925 získal za živnostenskú stranu senátorské kreslo v Národnom zhromáždění. Mandát obhájil v roku 1929 i v 1935. Členom senátu bol do až do svojej smrti, nahradil ho Juraj Vyskočil.
Zomrel v máji 1938, pochovaný bol 1. júna v Turčianskom Sv. Martine.
Allainville (Eure-et-Loir)

Poloha

Obec má rozlohu 5,28 km². Najvyšší bod je položený 147 m n. m. a najnižší bod 118 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 141 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Trebeľa

Prameň

Terebľa pramení v Slanských vrchoch na západnom svahu Veľkého Miliča (895,0 m n. m.) v nadmorskej výške cca 790 m n. m., neďaleko slovensko-maďarskej štátnej hranice.

Smer toku

Od prameňa tečie najprv na sever, v okolí obce Nový Salaš sa esovito stáča a pokračuje na východ, pričom vytvára oblúk vypnutý na sever. Za obcou Kalša tečie juhovýchodným smerom a napokon pri obci Kuzmice tečie k ústiu severojužným smerom.

Ústie

Potok sa vlieva do Roňavy pri obci Kuzmice v nadmorskej výške približne 147 m n. m.
Gádiffusi

Gádiffusi (maldiv. ގާދިއްފުށި‎) je jeden z obývaných ostrovov na atole Tá na Maldivách. Počet obyvateľov je 593 (jún 2006), dĺžka ostrova 650 m, šírka 360 m. Vzdialenosť od hlavného mesta Male je 215,88 km.
La Chapelle-de-Surieu

Poloha

Obec má rozlohu 11,22 km². Najvyšší bod je položený 407 m n. m. a najnižší bod 252 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 699 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saint-Martin-d’Écublei

Poloha

Obec má rozlohu 11,94 km². Najvyšší bod je položený 248 m n. m. a najnižší bod 182 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 616 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
La Rochefoucauld

Poloha

Obec má rozlohu 7,21 km². Najvyšší bod je položený 136 m n. m. a najnižší bod 75 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 3 106 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
André Kuipers

Mladosť

André Kuipers pochádza z holandského Amsterdamu, roku 1977 absolvoval lýceum (angl. Van der Waals Lyceum, dnes angl. Amstel Lyceum), roku 1987 dokončil štúdium medicíny na Amsterdamskej univerzite. V rokoch 1987 – 1988 slúžil vo vojenskom letectve ako lekár.
Už počas štúdia a aj po ňom pracoval v amsterdamskom Akademickom lekárskom centre (angl. Academic Medical Centre in Amsterdam), zaoberal sa výskumom rovnovážneho ústrojenstva človeka. V rokoch 1989 – 1990 bol zamestnaný v holandskom Leteckom a kozmickom lekárskom centre (angl. Aerospace Medical Centre in Soesterberg) v Soesterbergu kde sa venoval skúmaniu procesov adaptácie človeka na prostredie kozmu, predovšetkým na stav beztiaže a mikrogravitácie. Tiež sa zúčastnil lekárskych kontrol pilotov, dozoru nad tréningom na centrifúge a prednášal pilotom o fyziologických aspektoch lietania. Od roku 1991 sa zúčastňoval prípravy, koordinácie a spracovania výsledkov lekárskych experimentov prevádzaných astronautmi ESA (napríklad v misiách Spacelab D-2 a Euromir 95).

Astronaut

Roku 1991 sa prihlásil do 2. náboru Európskej kozmickej agentúry (ESA), dostal sa medzi päť holandských finalistov, ale astronautom sa nakoniec nestal. Až v októbri 1998 bol počas procesu vytvárania jediného oddielu astronautov štátov ESA začlenený do oddielu astronautov ako kandidát Holandska. Vlastnú prípravu v Európskom astronautickom stredisku (angl. European Astronaut Centre) v Kolíne nad Rýnom začal v júli 1999. Základný výcvik v Kolíne a Stredisku prípravy kozmonautov v Hviezdnom mestečku dokončil až roku 2002. Pri letoch Sojuzu TMA-1 v októbri 2002 Sojuzu TMA-2 v apríli 2003 pôsobil v tíme ESA v Stredisku riadenia letov v Koroljove.
V decembri 2002 bol menovaný palubným inžinierom 6. návštevnej expedícii na Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS) s plánovaným štartom v októbri 2003. Po havárii Columbie a zrušení letov raketoplánov bol program letov radikálne zmenený. Kuipers sa stal náhradníkom Pedra Duqueho v 5. návštevnej expedícii (letela v októbri 2003) a sám sa od júla 2003 súčasne pripravoval na štart v apríli 2004 v 6. návštevnej expedícii. ESA let pomenovala DELTA (angl. Dutch Expedition for Life Science, Technology and Atmospheric Research).
Do vesmíru vzlietol na lodi Sojuz TMA-4 19. apríla 2004 spoločne s členmi novej základnej posádky – Gennadijom Padalkom a Michaelom Finckeom, od 21. apríla pracoval na ISS, pristál s vystriedanou posádkou 30. apríla 2004. Vo vesmíre strávil 10 dní 20 hodín 49 minút.
V auguste 2006 bol predbežne zaradený do záložnej posádky Expedície 16, ale vo februári 2007 zo zostavy vypadol. V auguste 2007 bol začlenený do zálohy Expedície 20 (štart v máji 2009).
V júli 2009 bol zaradený do posádky Expedícií 30 a 31 so štartom v novembri 2011. V tejto misii strávil 194 dní a na Zemi pristál 1. júla 2012.
André Kuipers je ženatý, má tri dcéry a syna.
Šambronka

Šambronka je potok na území okresu Stará Ľubovňa, je to pravostranný prítok Popradu a má dĺžku 12 km.
Ľudovít Černo

Životopis

Po absolvovaní gymnázia študoval právo na univerzite v Budapešti, 1921 JUDr. na UK v Bratislave. Advokátsky koncipient, právnik, vedúci bezpečnostného odboru Krajinského súdy v Bratislave, prednosta slov. personálneho odd. predsedníctva ministerskej rady v Prahe, pracovník Ministerstva vnútra Slovenského štátu (1939 – 1944). Počas SNP prednosta Štátnej bezpečnosti na Povereníctve pre veci vnútorne v Banskej Bystrici (1944). Zajatý nacistami pri Pohronskom Bukovci (31. októbra 1944), väznený v Banskej Bystrici. Autor a spoluautor príručiek administratívnych predpisov, funkcionár národných a kultúrnych spolkov.
Zeler

Zeler (Apium) je rod z čeľade zelerovité.
Byzantská literatúra

Byzantská literatúra je grécka stredoveká spisba v rokoch 330 (založenie Konštantínopola) – 1453 (pád Konštantínopola) resp. podľa iných autorov v rokoch 529 (zrušenie Akadémie v Aténach) – 1453. Delí sa na 4 obdobia: ranobyzantské (do pol. 7. stor.), obrazoborecké (do 848), obdobie macedónskej renesancie a komnénovského klasicizmu (do 1204) a záverečné (do 1453).
Literatúra a byzantská kultúra boli všeobecne určované štyrmi prvkami: helenistickými tradíciami odkazujúcimi na antické Grécko, kresťanstvom zaujímajúcim od obrátenia Konštantína Veľkého pozíciu oficiálneho náboženstva v ríši, rímskou povahou štátoprávnej organizácie, a orientálnymi vplyvmi prevzatými od rozličných ázijských a afrických národov. Jednotlivé diela byzantskej literatúry sú z hľadiska svojho zamerania a žánru triedené do piatich skupín. Prvé tri z nich nadväzujú na antické vzory a zahŕňajú históriu a letopisy, encyklopédie a eseje, a svetskú poéziu. Dve ďalšie sú tvorené novými literárnymi formami; cirkevnou a teologickou literatúrou, a ľudovou poéziou.
Popredným zástupcom historikov bol Prokopios Cézarejský, pobočník Belisara pri jeho vojenských ťaženiach, ktoré zachytil vo svojom spise Knihy o vojnách. Na Prokopia nadviazali Agathias, opisujúci záver panovania Justiniána I., a v 7. storočí Theofylaktos Simokattes. Neskoršiu fázu byzantských dejín predostreli Michael Psellos, Niketas Choniates a Laonikos Chalkokondyles. K význačným historikom patrili aj cisári a príslušníci vládnucich rodov ako napríklad Konštantín VII. či Anna Komnéna, autorka Alexiady. Medzi kronikármi vynikali Ioannes Malalas, Theofanes Homologetes, Ioannes Skylitzes a Ioannes Zonaras. Z encyklopedistov a esejistov možno menovať patriarchu Fotia (z jeho diel napr. Myriobiblon) a Theodora Metochita, byzantského humanistu zo 14. storočia. Koncom 10. storočia bol vytvorený rozsiahly lexikón Suda.  K zástupcom svetskej poézie sú radení Georgios Pisides, oslavujúci vo svojich básňach Herakleiove výpravy, ako aj tvrdohlavý odporca ikonoklazmu a autor polemických traktátov Teodor Studita, opát kláštora Studios. Ten pokračoval v ikonodulskej obhajobe obrazov po Jánovi z Damasku, ktorý bol aj tvorcom mnohých hymien. Hymny a svetskú poéziu tvorila aj Kassia. Najvýznamnejším skladateľom hymien a teda predstaviteľom cirkevnej a teologickej literatúry bol ale Romanos Melodos. Úroveň porovnateľnú s Romanovým dielom dosiahol v 7. storočí hymnus Akatist. Ľudovú poéziu zastupuje predovšetkým jedinečný hrdinský epos Digenis Akritas z 11. alebo 12. storočia, ospevujúci akritai.
Miocén

Svet

Kontinenty v miocéne prechádzali postupne do polohy veľmi blízkej tej dnešnej. Neexistoval však suchozemský most medzi Južnou a Severnou Amerikou, počiatok subdukcie Tichého oceánu pod Juhoamerickú platňu mal za následok začiatok formovania Ánd. To spôsobilo zmenu toku viacerých juhoamerických riek, ako sú Orinoko a Amazonka, ktorá začala tiecť na východ do Atlantického oceánu. Pokračujúce horotvorné pohyby boli príznačné pre viaceré časti sveta. Dobre zachované odkryvy miocénnych hornín možno nájsť v Argentíne a v USA v oblasti Veľkých prérií.
Subdukcia oceánu Tethys spôsobila zrážku Apulskej platne a zvyšku Africkej platne s Európskou platformou. Teplá klíma a izolácia Stredozemného mora mali za následok tzv. Mesinskú krízu, kedy koncom miocénu došlo k jeho vyschnutiu. Počas miocénu pokračovala aj zrážka Indickej a Eurázijskej platne, čo malo za následok pokračujúci výzdvih Himalájí.
Stúpala tiež aridita, spôsobená pomalým ochladzovaním a znižovaním schopnosti atmosféry pohlcovať vodu. V dôsledku výzdvihu zanikli pralesy vo Východnej Afrike, rovnako i Austrália ku koncu miocénu prešla do oblasti s menším úhrnom zrážok. Predpokladá sa, že priemerné teploty boli o 7 – 9 °C vyššie ako dnešné.

Tethýda a paratethýda

V oblasti tethýdy a paratethýdy mal miocén až do sarmatu morský vývoj. Zatiaľ čo tethýdnej tento stav zostal až do začiatku kvartéru, v paratethýde došlo v priebehu miocénu k postupnému vysladeniu. V priebehu karpatu došlo k vrásneniu flyšového pásma Álp a Karpát. Presun veľkého množstva sedimentov z predpolia orogénu spôsobil ohyb kôry jej predpolia a umožnil vznik sústavy predoblúkových panví, označovaná ako Čelná karpatská predhlbeň. Pri subdukcii podložia flyšového pásma, ktorá bola rýchlejšia na západe ako na východe došlo k rotácií celého bloku Alcapa (Alpy, Karpaty, Panónia), čo spôsobilo rýchle poklesávanie Viedenskej panvy ale aj Panónskej mnohých ďalších panví.
Začiatkom miocénu (eger – egenburg – otnang) došlo v oblasti Západných Karpát a Álp k sávskej a štajerskej fáze orogenézy, došlo k poklesom a začiatku výzdvihu jadrových pohorí, vznikali aj medzihorské kotliny ako Turčianska, Bánovecká či Oravská.
Miocénne sedimenty tvoria prevažne piesky a íly. Na vonkajšej ako aj na vnútornej strane Karpát prebiehal intenzívnu vulkanizmus. Na Morave a v Pieninách došlo k výlovom trachyandezitov. Na strednom a východnom Slovensku to boli výlevy andezitov, ryolitov aj bazaltov. Usadili i hrubé polohy ich tufov, ktoré sú dokumentované ako prstovito sa vkliňujúce do sedimentov okolitých panví. V tomto období vznikli významné ložiská bentonitov. V miocéne sa v podstate utvorili dnešné toky riek na Slovensku.
Medzi bežné fosílie patria zvyšky žralokov a veľrýb. Známa je paleontologická lokalita Sandberg na okrajoch Devínskej Kobyly pri Bratislave.
Lespugue

Poloha

Obec má rozlohu 4,91 km². Najvyšší bod je položený 446 m n. m. a najnižší bod 281 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 73 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Baerendorf

Poloha

Obec má rozlohu 7,53 km². Najvyšší bod je položený 332 m n. m. a najnižší bod 237 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 305 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Modus (hudobná skupina)

Vznik

Pôvodné obsadenie skupiny bolo: T. Berka, J. Baláž, J. Kratochvíla, P. Krutek, T. Psota, Ľ. Stankovský, G. Wertlen, M. Žbirka. Skupina na začiatku hrala coververzie populárnych hitov konca šesťdesiatych rokov.

Vzostup popularity

Vačšie úspechy v slovenskej populárnej hudbe začala mať skupina Modus až v roku 1976, keď sa do nej vrátil Miroslav Žbirka (rytmická gitara a spev) a prišiel Lehotského nový spevácky objav, speváčka Marika Gombitová. 
V sedemdesiatych rokoch prevažovali na popredných miestach rebríčkov v hitparádach česko-slovenskej populárnej hudby coververzie zahraničných hitov s českými (slovenskými) textami. Skupina Modus sa rozhodla produkovať pôvodnú slovenskú hudbu. Janko Lehotský ako jej hudobný skladateľ vtedy nadviazal spoluprácu s textármi Borisom Filanom, Ľubošom Zemanom a hlavne s Kamilom Peterajom, ktorý sa postupne stal dvorným textárom skupiny Modus. Skupina nahrala niekoľko nových rozhlasových nahrávok a v roku 1977 vyhrala s piesňou „Úsmev“ Bratislavskú lýru.
V roku 1976 sa ku skupine pripojili basgitarista Laco Lučenič a bubeník Dušan Hájek. Skupina sa v tomto zložení stala po hudobnej stránke jednou z najvýraznejších slovenských skupín. V roku 1978 sa zúčastnila Bratislavskej lýry s piesňou „Dievčatá“, v roku 1979 s piesňou „Malý veľký vlak“, v roku 1980 získala skupina bronz so skladbou „Tajomstvo hier“. Skupina Modus sa vo vtedajšej československej ankete Zlatý slávik umiestnila na 6. (1979), 4. (1980) a 5. (1981) mieste, Miro Žbirka a hlavne Marika Gombitová sa v tomto období v tejto ankete umiestňovali tiež na popredných miestach. Nasledovali koncertné turné hlavne po vtedajších krajinách východného bloku (Bulharsko, Juhoslávia, Maďarsko, ZSSR, Poľsko) ako aj v spriatelených ázijských štátoch (Laos, Vietnam). Mali však aj koncert v NSR a zúčastnili sa na vtedajších festivaloch populárnej hudby Zlatý Orfeus (Bulharsko) a Schlagerfestival v Drážďanoch (NDR). 
Boom popularity pôvodnej slovenskej tvorby skupiny Modus, Mariky Gombitovej a Mira Žbirku vznietil záujem verejnosti aj o ďalších umelcov tohto žánru ako Elán, Peter Nagy so skupinou Indigo, neskôr členov inej bratislavskej skupiny osemdesiatych rokov nazvanej Ventil RG, z ktorej neskôr vzišiel napr. Robo Grigorov či skupina Vidiek.

Zlomové obdobie

Zlomovým obdobím v histórii skupiny Modus bol odchod Mira Žbirku s Dušanom Hájkom a Lacom Lučeničom, ktorí založili spolu s Martinom Karvašom skupinu Limit, a automobilová havária Mariky Gombitovej, ktorá v období najvyššej kulminácie popularity skupine Modus znemožnila pravidelné koncertné vystúpenia.
Nasledovalo obdobie osemdesiatych rokov, keď sa v skupine striedali hudobníci a speváci ako Jirko Vana, Jozef Paulíny, Milan Vyskočányi, Ivona Novotná, Marián Greksa, svojim spevom sa zaskvel aj bubeník Ľubomír Stankovský s pesničkou „Ty, ja a môj brat“.

Modus v histórii slovenskej popmusic

Pre históriu slovenskej populárnej hudby má skupina Modus nesporný význam, nakoľko spolu so skupinou Collegium Musicum a Prúdmi Pavla Hammela patrila medzi priekopníkov pôvodnej slovenskej rockovej tvorby sedemdesiatych a prvej polovice osemdesiatych rokov minulého storočia.
Antibes

Poloha

Mesto je situované na pobreží Stredozemného mora a je obľúbenou letnou destináciou francúzskych i zahraničných turistov. Má rozlohu 26,48 km². Najvyšší bod je položený 163 m n. m. a najnižší bod 0 m n. m.

Obyvateľstvo

Antibes má 75 553 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Malle

Obyvateľstvo

Malle má približne 14 531 obyvateľov (2010).
Nikoleta Stehlíková

Začiatky

V štyroch rokoch začala s tancom v ľudovom súbore Vienok. V desiatich rokoch bola prijatá na Tanečné konzervatórium Evy Jaczovej (vtedy Hudobná a tanečná škola). V rámci štúdia v jedenástich účinkovala v SND v roli malej Mášenky z baletu Luskáčik. Neskôr účinkovala v ďalších úlohách. Konzervatórium ukončila v roku 1989 a prijala angažmán v Narodnom divadle Brno. Profesionálny debut v roli dospelej Máši uskutočnila 17. decembra 1989 v Janáčkovom divadle.

V Slovenskom národnom divadle

Členkou Baletu SND je od roku 1990. Od roku 1992 bola sólistkou a od roku 1995 vedúcou sólistkou. Podľa SND je „výrazná predstaviteľka interpretačnej školy klasického tanca so širokou paletou postáv“. V SND stvárnila klasické i neoklasické postavy: Princezná Auróra v Spiacej krásavici, Odetta/Odille v Labuťom jazere, Giselle v Giselle a iné. Predstavila sa tiež v choreografii Mária Radačovského Inšpirácia a 68. V diváckom prieskume uskutočnenom v roku 2015 sa umiestnila na druhom mieste obľúbenosti v kategórii baletných umelkýň.
Alexios I. Studites

Alexios Studites (gr. Ἀλέξιος ὁ Στουδίτης, lat. Alexius Studites; * ? – † 20. február 1043, Konštantínopol) bol opát (igumen) Studijského kláštora a konštatinopolský patriarcha v rokoch 1025 až 1043. Studites bol horlivým prívržencom macedónskej dynastie, zároveň však bol aj ochrancom nezávislosti cirkvi a čistoty cirkevnej náuky. Významným bola aj jeho úprava kánonického manželského práva (napr. úprava prekážky pokrvného príbuzenstva pri manželstve). V roku 1034 založil v okolí Konštantínopola kláštor Usnutia Panny Márie, pre ktorý spísal aj typikon, ktorý sa neskôr používal aj v slovanských krajinách.

Život

Alexios, pôvodne igumen Studijského kláštora, sa konštantínopolským patriarchom stal niekedy v polovici decembra 1025, keď ho do úradu bez kánonických formalít na smrteľnej posteli ustanovil cisár Bazil II. V júli 1026 podporil nového autokrata (samovládcu), Konštantína VIII. a ustanovil cirkevnú novelu, ktorá automaticky anathemnovala (prekliala) akýchkoľvek vzbúrencov proti legitímnym cisárom.
V roku 1027 odsúdil charistikion (zverenie kláštorných pozemkov do správy určitej osobe, či inštitútu) a v januári 1028 sa Alexios pokúsil zvýšiť nezávislosť cirkvi a jej predstaviteľov tým, že ustanovil nespôsobilosť civilných súdov súdiť klerikov a mníchov.
Alexios sa preukázal aj ako značný ochranca ortodoxnej kresťanskej náuky. Po tom, čo boli k ríši za vlády Bazila II. pripojené početné východné oblasti, stali sa obyvateľmi Byzantskej ríše aj zväčša neortodoxní Arméni a Sýrčania, ktorých centrálna vláda považovala za heretikov. Spory nastali krátko po smrti cisára Bazila II. a už v roku 1029 bol proti jakobitom v Konštantínopole vedený cirkevný súd. Melitenský jakobitský patriarcha Mar Abdun bol exkomunikovaný a vyhnaný. O rok neskôr sa v Konštantínopole uskutočnila synoda zaoberajúca sa perzekúciou východných heretikov. Prenasledovanie pokračovalo aj za vlády Michala IV., keď nakoniec jakobitský patriarcha presídlil do arabských krajín.
Vernosť macedónskej dynastii Alexios preukázal po tom, čo i napriek nesúhlasu oddal cisárovnú Zoe s Michalom IV. a to i napriek kánonickým obtiažam (šlo o druhé manželstvo cisárovnej Zoe). Počas vlády Michala IV. však Alexios takmer pre ambície cisárovho brata Jána Orfanotrofa stratil svoj úrad. Svoj úrad si však udržal a ustál aj opakovanú snahu o zosadenie zo strany nového cisára Michala V. V roku 1042 Alexios stál v centre ľudového povstania, ktoré zbavilo trónu neobľúbeného Michala V. a dosadilo na byzantský trón cisárovné sestry Zoe a Theodoru. Druhýkrát Alexios v cirkevných manželských prekážkach cisárovnej Zoe ustúpil pri jej v poradí už treťom manželstve s Konštantínom IX. Monomachom. V minulosti naopak východná cirkev tretie manželstvo zakázala (Lev VI.). Alexios Studites zomrel 20. februára 1043 v Konštantínopole.
Moussan

Poloha

Obec má rozlohu 14,88 km². Najvyšší bod je položený 124 m n. m. a najnižší bod 6 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1795 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Lafitte-sur-Lot

Poloha

Obec má rozlohu 15,99 km². Najvyšší bod je položený 67 m n. m. a najnižší bod 27 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 798 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Rébus (jazykoveda)

Rébus alebo rébusový princíp je zámena jednej jazykovej jednotky ako celku alebo len jej časti inou jazykovou jednotkou, a to takou, že dve zamieňané jednotky sú totožné (alebo podobné) len čo do znenia, nie čo do významu. Tento princíp sa využíva najmä (ale nie len) tam, kde je ťažké použiť normálne znaky (obrázky) písma, teda najmä na zápis osobných mien a abstraktných pojmov v logografickom (alebo inom piktografickom) písme.

Použitie

V súčasnosti sa vyskytuje napríklad v čínskom písme, historicky tvorilo použitie rébusového princípu prechod medzi logografickým (alebo iným piktografickým) písmom a logofonetickým písmom, čiže išlo o jednu z prvých foriem tzv. fonetizácie písma.

Príklad

Keby sa v slovenčine používalo obrázkové písmo, tak by dobrým príkladom použitia rébusového princípu bol zápis slova myšlienka znakom pre myš a znakom pre lienku. V latinke je zas dobrým príkladom zápis slova polka ako ½ K. Z nespočetných konkrétnych historických príkladov sa v literatúre uvádza ako príklad sumerské písmo, kde sa obrázkový znak pre slovo šíp, ktorý sa vyslovoval ti, používal aj ako obrázkový znak pre slovo život, ktorý sa vyslovoval til.
Tupin-et-Semons

Poloha

Obec má rozlohu 8,26 km². Najvyšší bod je položený 426 m n. m. a najnižší bod 144 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 625 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE