Mongolský vpád do Európy

Vznik mongolskej ríše a jej expanzia na západ

Na začiatku 13. storočia sa vo východnej Ázii, približne na území dnešného Mongolska a severnej Číny, zjednotením kočovných mongolských kmeňov, sformovala Mongolská ríša pod vedením Temüdžina, ktorý na zhromaždení podrobených kmeňov prijal v roku 1206 meno Džingischán, teda vladár sveta.
Džingischán viedol Mongolov k zabratiu rozľahlých okolitých území, v dôsledku toho sa jeho ríša následne začala veľmi rýchlo rozširovať smerom na západ. Kočovní Mongoli na svojich koňoch čoskoro obsadili celú oblasť strednej Ázie a v roku 1222 za panovania Džingischána tretieho syna a následníka Ogotaja obsadili títo krutí nájazdníci Kaukaz, kde porazili miestne kmene Alanov, Kumánov a Adygejcov, načo zamierili ďalej na severozápad, do oblastí východnej Európy.

Ruské oblasti

Rozdrobené ruské kniežatstvá, ktoré sa osamostatnili po decentralizácii Kyjevskej Rusi v druhej polovici 12. storočia neboli schopné pre svoje rozdielne záujmy prekonať ani tvárou v tvár mongolskej hrozbe svoju nejednotnosť. Najvýznamnejším ruským kniežatstvom po roku 1300 bolo Vladimírsko-suzdaľské kniežatstvo, kde vládol veľký knieža Jurij II. Vsevolodovič. Ďalšími nástupníckymi štátmi po rozdrobení Kyjevskej Rusi boli kniežatstvá Černigovské, Perejaslavské, Kyjevské, Muromsko-riazaňské, Polocké, Smolenské a bohatá Novgorodská republika. Významné bolo tiež Haličsko-volyňské kniežatstvo, ktoré zosilnelo za panovania Romana Mstislaviča a jeho syna Daniela Romanoviča, ktorý bol dokonca korunovaný ako prvý kráľ Haličsko-volyňského kráľovstva.
Okrem nástupníckych štátov po zničenej Kyjevskej Rusi existoval na začiatku 13. storočia vo východnej Európe v povodí rieky Volgy tiež štát povolžské Bulharsko, kde doteraz žili príbuzní balkánskych Bulharov - protobulhari. Centrum Volžsko-kamského Bulharska Bolgar, ležiaci na sútoku riek Volgy a Kamy, bol známy ako významné stredisko trhu s kožušinami.

Situácia v Uhorsku

V Uhorsku po nie príliš úspešnej vláde Ondreja II. (1205-1235), za ktorého vzrástla moc šľachty natoľko, že si Zlatou bulou vynútila od panovníka potvrdenie svojich slobôd a výsad, nastúpil na trón jeho syn Belo IV. (1235-1270). Belo chcel oslabiť vplyv veľmožov, ktorí mali v rukách čoraz väčšiu politickú a hospodársku moc. Revidoval, podľa neho, neoprávnené majetkové donácie svojho otca a povolával do zeme hostí z cudziny, čo vyvolalo odpor šľachty.
Na boj s Mongolmi sa Belo začal pripravovať po správe o páde Kyjeva v roku 1240. Dvor a poddaní podceňovali hroziace nebezpečenstvo a niektorí z nich tvrdili, že Kumáni, ktorí do Uhorska pred Mongolmi utekali, sú spojencami Mongolov. Proti kráľovým snahám usadiť Kumánov v Panónskej nížine vypukla vzbura a náčelník Kumánov bol zavraždený. Belo teda nemohol pred inváziou počítať s pomocou Polovcov a ani s podporou veľmožov, ktorí neboli príliš ochotní bojovať a svoje oddiely zhromažďovali len veľmi pomaly.

Poľsko pred mongolskou inváziou

V 12. storočí došlo k rozdrobeniu poľského štátu na oslabené a vzájomne súperiace kniežatstvá. Titul veľkokniežaťa, ktorý mal byť udržiavaný po smrti Boleslava III. Krivoústého v roku 1138, začal čoskoro strácať na význame a do mongolského vpádu úplne zanikol. Na začiatku 13. storočia sa vďaka vláde Henricha I. Bradatého stalo najvplyvnejším a najmocnejším poľským štátom kniežatstvo vroclavské. Sliezsko zažívalo rozkvet aj za jeho nástupcu Henricha II. Poboženého, ktorý zjednotil územie Sliezska s Veľkopoľskom aj Malopoľskom a usiloval o titul poľského kráľa.

Vpád do ruských oblastí

V roku 1223 rozdrvila mongolská armáda spojené ruské kniežatá a kumánske vojská v bitke na rieke Kalke, načo nájazdníci vedení Džingischánovým vnukom Batuchánom a generálom Sübetejom úplne rozvrátili ríšu volžských Bulharov a postupne obsadili veľkú časť bývalej Kyjevskej Rusi. Mongoli dobyli a vyplienili väčšinu významných ruských miest. Postupne padla väčšina ruských centier ako Riazaň, Vladimír, Suzdaľ, Černihiv, Pereslavl-Zalesskij. Roku 1238 porazili Mongoli ruské kniežatá v bitke na rieke Siť, kde padol i Vladimirsko-suzdalský knieža Jurij II. Vsevolodovič, a roku 1240 potom Batuchánove vojská dobyli Kyjev.
Jedinými významnejšími ruskými centrami, ktoré sa nájazdníkom nepodarilo pri tomto útoku obsadiť, boli Novgorod a Pskov.
Časť kočovných Kumánov utiekla pred postupujúcimi a plieniacimi Mongolmi do uhorských nížin, kde ich kráľ Belo IV. usadil na územiach medzi riekami Tisou a Dunajom. Žiadosť Mongolov o vydanie Kumánov uhorský kráľ zamietol a Mongoli tak získali vhodnú zámienku pre chystaný vpád do Uhorska, ktorý sa odohral na jar nasledujúceho roku.

Vpád do Poľska

Severná mongolská armáda, vedená Kaiduom a Bajdarom, postúpila do Malopoľska a Sliezska, načo dobyla Krakov a Sandomierz. Mongoli rozdrvili Poliakov v bitke pri Chmielniku a následne obľahli Vroclav. Proti nájazdníkom vyrazil knieža Henrich Pobožný, ktorý stál na čele spojených vojsk sliezskych a poľských kniežat a oddielov templárov, johanitov a Rádu nemeckých rytierov. Mongoli zanechali neúspešné obliehanie Vroclavi a vybrali sa v ústrety spojencom ešte skôr, než sa k nim stačil so svojím vojskom pripojiť český kráľ Václav I.. Henrich na svojho spojenca neprezieravo nepočkal a s Mongolmi sa 9. apríla stretol v poli. V bitke pri Lehnici však boli spojencami drvivo porazení a sám Henrich v bitke padol. Víťazi vraj Batuchánovi zaslali deväť vriec s ušami svojich porazených nepriateľov.
Aj cez toto víťazstvo a vyplienenie južného Poľska sa severná armáda rozhodla radšej stiahnuť na juh. Cez Kłodzko a Moravu prenikli ustupujúci Mongoli koncom apríla k priesmykom v okolí Trenčína, ktoré prekročili a pokračovali ďalej do Uhorska, kde sa po prekročení zamrznutého Dunaja spojili s hlavnou armádou vedenou Batuchánom. Spojené mongolské vojská plienili Uhorsko až do polovice roku 1242. Ich odchod spôsobila až správa o smrti veľkého chána Ogotaja. Batuchán a ostatní velitelia po jej obdržaní sa ponáhľali na snem do hlavného mesta Karakorum, aby sa mohli zúčastniť voľby budúceho veľkého chána.

Následky Mongolských vpádov

Po nájazdoch Mongolov, ktorých hlavné vojská sa v roku 1242 začali sťahovať späť na východ, sa niektoré oblasti v strednej a východnej Európe úplne vyľudnili. Bolo vypálených mnoho významných a nespočetné množstvo menších miest a dedín. V krajinách kadiaľ Mongoli pretiahli, potom zostali lúpežné skupiny. Ďalším tragickým následkom ich nájazdov bol hladomor, pretože nemal kto zasiať úrodu. Podľa dobových správ padlo hladomoru za obeť asi toľko ľudí, koľko pri mongolských nájazdoch. Obnova krajiny trvala niekoľko rokov a poháňal ju strach z kolujúcich povestí, ktoré hovorili, že Mongoli sa sem ešte čoskoro vrátia. Ich útoky na územie Uhorska a Poľska sa v priebehu 13. storočia ešte skutočne opakovali.
Ruské kniežatstvá potom v područí Mongolov, Batuchánovej Zlatej hordy a nástupníckych tatárskych chanátov zostali až hlboko do 15. storočia.