Eliška Junková-Khásová

Životopis

Narodila sa ako Alžbeta Pospíšilová do rodiny zámočníckeho majstra. Mala sedem súrodencov, z ktorých sa však dospelosti dožili len traja: sestra a dvaja bratia. Pretože túžila cestovať, učila sa jazyky, čo jej išlo pomerne ľahko.
Po dokončení štúdií, v šestnástich rokoch, začala pracovať v novozriadenej olomouckej pobočke Pražskej úverovej banky ako korešpondentka burzového oddelenia. Zriadenie pobočky mal na starosti Čeněk Junek a keď túto prácu po pol roku dokončil, bol poverený založením ďalšie pobočky v Brne. Tam si so sebou zobral aj niekoľko svojich osvedčených pracovníkov, medzi ktorými bola aj Alžbeta.
V Brne sa venovala nielen práce v banke, ale ďalej študovala jazyky a začala navštevovať Janáčkovu hudobnú školu, kde bola žiačkou Leoša Janáčka.
Po čase bol Junek pracovne povolaný do Prahy a Alžbeta ho tam nasledovala. Zložila tu skúšku z angličtiny (výborné znalosti nemčiny mala už od detstva) a začala sa venovať francúzštine. Aby sa v nej zdokonalila, odišla roku 1918 na stáž do Francúzska, kde bola zamestnaná v záhradníckej firme v Antibes. Jej snom bolo navštíviť Cejlón, kam chcela cestovať cez Španielsko na Gibraltár a odtiaľ cez severnú Afriku, Prednú Áziu a Indický polostrov. Vydala sa na cestu, ale španielski colníci ju nechceli vpustiť do svojej krajiny, preto zvolila inú trasu: chcela sa zamestnať v kuchyni na britskej lodi, ktorá plávala na Cejlón. Ale ani v Spojenom kráľovstve vízum potrebné k plánovanej ceste nedostala.
Medzitým však do Paríža prišiel na miestny autosalón Čeněk Junek. V tom čase sa začal zúčastňovať na automobilových súťažiach. Tento šport sa zapáčil aj Alžbete. Na autosalóne ju vtedy zaujal model Bugatti T30. Pri ďalšej návšteve Prahy sa Alžbeta dokonca potajomky zapísala do autoškoly a neskôr úspešne zložila aj vodičské skúšky. 
S Junkom mala (vtedy dvadsaťjedenročná) Alžbeta svadbu 24. júna 1922. Počas obradu sa Alžbete nezmenilo iba priezvisko, ale i krstné meno. České meno "Alžbeta" sa totiž v iných jazykoch prekladá ako "Elisabeth" a odtiaľ vychádza skratka "Eli" či "Eliza" (tak jej tiež v zahraničí často hovorili). Z tohto označenia potom následne vzniklo slovenské "Eliška", a tak sa z Alžbety Pospíšilovej stala Eliška Junková.
Svadobnú cestu strávili prípravami na preteky Karlove Vary – Mariánské Lázně, ale počas príprav Junek havaroval a zničil svoje vozidlo Mercedes-Benz. Junkovci navštívili na parížsky autosalón a kúplili si už predtým vyhliadnutý automobil Bugatti T30. Na jar 1923 ho potom dali prestavať na pretekárske vozidlo.

Po skončení pretekárskej kariéry

Po manželovej smrti sa prestala aktívne venovať pretekárskej kariére a rozhodla sa uskutočniť skôr plánovanú cestu na Cejlón. Majiteľ automobilky Bugatti, pán Ettore Bugatti, jej na to poskytol úplne nový voz a požiadal ju, aby pri svojej ceste preskúmala možnosti exportu vozov do Indie a na Srí Lanku. Po návrate z ciest sa zapojila do organizácie motoristického života v Československu. Spolupracovala s Československým automobilovým klubom pre Moravu a Sliezsko, ktorý na začiatku 30. rokov 20. storočia začal s prípravou brnianskeho Masarykovho okruhu. Svojím menom pomohla pre preteky získať známych jazdcov, ako bol napríklad Louis Chiron a ďalších. Bola tiež známa ako dobrá organizátorka a vďaka svojej znalosti cudzích jazykov (nemčiny, angličtiny, francúzštiny a taliančiny) mohla pôsobiť aj ako tlmočníčka.
Roku 1933 začala firma Baťa s výrobou pneumatík i pre osobné automobily a Junková začala pracovať vo vedení úseku predaja, ktorý dodával pneumatiky továrňam a centrálnym úradom. V odbore zostala až do svojho odchodu do dôchodku, a to i napriek tomu, že mala výhodné ponuky na zmenu miesta. Po znárodnení firmy Baťa pracovala ďalej v gumárenskom priemysle a potom na ministerstve chemického priemyslu.
Hoci bola vo svete motorizmu ešte niekoľko rokov po skončení svojej pretekárskej kariéry ctená a uznávaná, boli jej žiadosti o vycestovanie z Československa po Februári 1948 trvalo zamietané. Vycestovať mohla až v roku 1966, na spomienkovú jazdu na preteky Targa Florio. Krátko po druhej svetovej vojne sa tiež znovu vydala, tentoraz za motoristického novinára Ladislava Khása.
Junková zomrela krátko po svojich 93. narodeninách a pohreb mala 17. januára 1994 vo veľkej obradnej sieni krematória.

Bývanie

Najprv bývala s manželom v pražskom paláci Lucerna na Václavskom námestí. Keď zomrel, zdal sa jej byt príliš veľký a navyše jej stále pripomínal zosnulého manžela. Preto sa roku 1928 presťahovala do bytu v podkroví domu "Na krásné vyhlídce" (Úvoz 13/156, Praha 1-Hradčany), v ktorom je dnes sídlo švédskeho veľvyslanectva, kde žila až do svojej smrti. Roku 2000 odhalili na budove pamätnú tabuľu na ktorej je však chybne uvedený rok, kedy začala v dome bývať (1930 namiesto správneho 1928).

Pamiatka Elišky Junkovej

Meno Elišky Junkové nesie niekoľko spolkov, alebo akcií, ktoré sa na jej počesť konajú. V novembri 1993 založila Junková Nadačný fond Elišky Junkové, ktorého úlohou je sprístupnenie a popularizácia bohatej histórie československého motorizmu a podpora prípadného vzniku Národného automobilového múzea. V Zlíne vznikol RC klub Elišky Junkové Zlín, ktorý zostavuje modely pretekárskych automobilov a organizuje ich preteky (seriál Grand Prix Elišky Junkové)Preteky v okolí Nového Bydžova (pôvodne Novobydžovský čtverec) sa od roku 2005, kedy sa konal jubilejný desiaty ročník, nazývajú Memoriál Elišky Junkové.
V Prahe-Hostivaři a Olomouci-Droždíne sú po Junkovej pomenované ulice.

Dielo

V 60. rokoch 20. storočia písala Junková stĺpčeky pre motoristov do časopisu Za volantem; veľký ohlas stĺpčekov medzi ich čitateľkami viedol k založeniu Prvého českého ženského automotoklubu, ktorému predsedala Junková. Funkcie sa vzdala až pri príležitosti svojich 70. narodenín v roku 1970.
Navyše bola autorkou spomienkovej knihy Má vzpomínka je Bugatti, ktorú nakladateľstvo Olympia vydalo v roku 1972, a autorsky sa spolupodieľala na publikáciu Slovo k řidičkám, ktorá vyšla v roku 1970 vo vydavateľstve Mona.