Nižná Pisaná

Polohopis

Nižná Pisaná leží v severnej časti Nízkych Beskýd v doline rieky Kapišovka, severného prítoku Ondavy, v nadmorskej výške 321 m n. m. Rozloha územia predstavuje 738 ha. Mierne členitý povrch katastra tvoria flyšové vrstvy. Prevláda súvislý les s porastom buka, hrabu, borovice a brezy. V katastri je nálezisko kamenného uhlia a pramene sírovodíkovo-metánových vôd.
Obec sa nachádza v Údolí smrti, mieste najprudších bojov Karpatsko-duklianskej operácie koncom októbra 1944, v okolí sa nachádza mnoho vojenskej techniky priamo v teréne.
Cez obec preteká riečka Svidničanka.

Erb

Motívom erbu je pútnik – bojovník podľa pečate obce z roku 1868. 
V modrom štíte na zelenej pažiti je stojaci striebroodetý, zlatoprepásaný pútnik v zlatom klobúku a čižmách, pravou rukou si pridržiavajúci zlatý kyjčík položený na pravom pleci, ľavicou zlatú kapsu zavesenú krížom cez pravé plece. 
Autorom erbu sú Jozef Novák a Ladislav Čisárik. Erb bol prijatý 30. mája 2000 na obecnom zasadnutí 4/2000. Erb je zapísaný v heradlickom registri Slovenskej republiky pod poradovým číslo N-84/2000.

Vlajka

Vlajka obce pozostáva z piatich pozdĺžnych pruhov vo farbách modro-žlto-bielo-zeleno-žltej. Vlajka má pomer strán 2 : 3 a ukončená je tromi cípmi, t. j. dvoma zástrihmi, tvare lastovičieho chvosta, siahajúcimi do tretiny jej listu.

Obyvateľstvo

CIRKEV A DUCHOVNÝ ŽIVOT OBČANOV
Prirodzeným atribútom každej obce už od dávnej minulosti je výstavba Božieho chrámu na najvyššom mieste v obci. Najstarší písomný záznam uvádza, že do roku 1913 v obci bola drevená cerkov. Kňaz Ján Jakovič tu pôsobil už v roku 1788.
Pod farnosť Nižná Pisaná v minulosti patrili aj obce Vyšná Pisaná a Dobroslava. V rokoch 1930 – 1945 tu pôsobili duchovní: Jozef Želinský, Ladislav Sinetár, Vasiľ Prokipčák a Ján Gojdič. V povojnovom období, v rokoch 1945 – 2000 to boli kňazi: Ján Gojdič, Vasiľ Prokipčák, Pavol Cillý, Ambrozij Špaček, Mikuláš Lazor, Andrej Hrustič, Alexej Janočko, Michal Ihnát, Vasil Kormaník, Teodor Hanát, Mikuláš Pavlík, Peter Rusnák, Ľubomír Petrík, Ladislav Šedivý a Marek Kolesár.
Do roku 1950 občania boli vyznávačmi gréckokatolícke náboženstvo. V roku 1950 na východnom Slovensku z úradného rozhodnutia občania vyznávali náboženstvo pravoslávne. Zmeny nastali po roku 1968, keď opäť bola povolená činnosť gréckokatolíckej cirkvi na východnom Slovensku.
Ku gréckokatolíckemu náboženstvu sa prihlásilo 28 rodín a farnosť Nižná Pisaná bola a je doteraz spravovaná z farnosti Kapišová. K pravoslávnym veriacim sa prihlásilo 18 rodín a duchovný život týchto veriacich je zabezpečený z farnosti Kružlova.
Od roku 1968 do júla roku 1991 sa gréckokatolícky chrám na bohoslužby a iné obrady užíval spoločne všetkými veriacimi.
Po roku 1991 sa ekumenizmus kresťanov prejavil, tak, že museli byť od seba odlúčení v rôznych budovách.
Podľa sčítania ľudí, domov a bytov v roku 1991 v obci žilo 112 obyvateľov, z ktorých ku gréckokatolíckemu náboženstvu sa hlásilo 53 občanov, k rímskokatolíckemu 4 občania a k pravoslávnemu 50 občanov.
V súčasnom období grécko a rímskokatolícki veriaci navštevujú bohoslužby a iné obrady v gréckokatolíckom chráme z roku 1913. Do obce dochádza a duchovný život veriacich zabezpečuje kňaz Mgr. Marek Kolesár, správca farnosti v Kapišovej.
Od 21. júla 1991 pre pravoslávnych veriacich sa bohoslužby a iné cirkevné obrady konajú v budove bývalej školy, kde je k tomu účelu prispôsobená jedna miestnosť. Do obce dochádza a duchovný život veriacich zabezpečuje Prot. Mgr. Demeter Lipinský správca farnosti v Kružlovej.

Kultúra a zaujímavosti

Nižná Pisaná je známa zručnosťou žien v maľovaní a zdobení veľkonočných kraslíc. Táto činnosť sa dedí z generácie na generáciu. Známou a vychýrenou v tomto ľudovom remesle je napr. Irena Čverčková, ktorej maľované kraslice putovali na viaceré výstavy ľudovej umeleckej tvorivosti, nielen na Slovensku, ale dostali sa aj do zahraničia. V rokoch 1994 – 1997 v obci sa konali okresné súťaže v maľovaní kraslíc, pod názvom O najkrajšie kraslice. Na týchto súťažiach sa preslávili Irena Čverčková, Marián Čverčko, Iveta Štefanisková – Ligenzová, Mariána Vachnová, Tatiana Čverčková, Darina Olijárová a Irena Kopčíková.
V maľovaní kraslíc sa v obci využíva rôznofarebná vosková plastika a v ostatnom období pastelová technika na bielom podklade.
Okresné súťaže prispeli k tomu, že v obci boli vystúpenia súborov: Makovica, Makovický holos, Topľan a sólistov Máriu Mačoškovú, Michala Labíka a Tomáša Babjaka i ľudového rozprávača Juraja Kasardu.
V súčasnosti kultúrno-spoločenský život organizuje obecné zastupiteľstvo rôznymi akciami: stávanie májov s pálením vatry, oslavy Dňa matiek, Mesiac úcty k starším.
Súčasťou života obyvateľov obce je ich kultúrno-spoločenský život. Už v roku 1926 bol v obci založený Dobrovoľný hasičský zbor, ktorý mal 19 členov. Prvým predsedom zboru bol Andrej Grega ml. a veliteľom miestny učiteľ Štefan Javorský.
Aj v povojnovom období dobrovoľné hasičstvo obnovilo svoju činnosť. Aktívne pracovalo najmä družstvo dorastencov, ktoré sa v roku 1955 zúčastnilo na celoslovenskej súťaži a medzi okresnými družstvami bolo hodnotené ako najlepšie. Informácia z roku 1991 uvádza, že organizácia mala 31 členov (4 ženy). Predsedom bol Peter Morjak a veliteľom Ján Pichanič ml.
V roku 2000 organizácia má 23 členov, predsedom je Peter Omaska a veliteľom Marek Jurčišin.
V povojnovom období v obci okrem požiarnikov pracovali aj tieto spoločenské organizácie: Socialistický zväz mládeže, Zväz Československo-sovietskeho priateľstva, Zväzarm, Sokol a Československý Červený kríž. Úspešné v obci v prospech nášho obyvateľstva pracovala aj kultúrno-spoločenská organizácia Kultúrny zväz ukrajinských pracujúcich, neskôr Zväz Rusínov-Ukrajincov.
Roku 1986 zväzáci obce v rámci mládežníckej súťaže Strom života získali putovný pohár Východoslovenského KNV. 
Veľký význam pre zvýšenie kultúrnej úrovne v obci malo založenie knižnice roku 1948. Aj keď v počiatočnom štádiu svojej pôsobnosti počet zväzkov krásnej a detskej literatúry bol len 76 ks, záujem obyvateľov o knihy a časopisy rástol. 
V roku 1960 knižnica už mala 724 zväzkov a 35 zapísaných čitateľov. Vedúcou knižnice bola učiteľka Anastázia Fedorková. Ďalšími vedúcimi knižnice boli miestni učitelia: Grocká a Šveda. Počet čitateľov sa pohyboval od 31 v roku 1960 do 49 v roku 1975. 
Po zrušení základnej školy v obci postupne upadla aj činnosť knižnice. Od roku 1993 knižnično-informačné služby tu poskytuje Podduklianska knižnica vo Svidníku, prostredníctvom bibliobusu – pojazdnej knižnice.
Významne kulturno- spoločenské akcie v obci:
-výstavba bezprašnej cesty v rokoch 1948 – 52 a následne roku 1952 zriadenie autobusového spojenia,                                                                                                                      -výstavba 12 nových domov firmou Dugas a 25 domov v akcii 5 M. Neskôr v roku 1959 pribudli ďalšie 3 domy v akcii 5 M a 3 občania si postavili svoje domy svojpomocne. V ostatných rokoch pribudli 2 domy a jedna chata.
Pozitívny dopad na zvýšenie kultúrneho života občanov malo zavedenie elektrického prúdu a telefónneho spojenia.

Stavby

V roku 1996 bol položený základný kameň na výstavbu pravoslávneho chrámu, vysviacka ktorého sa konala 11. 8. 1996 za účasti 8 duchovných a veriacich nielen z Nižnej Pisanej, ale aj z okolitých obcí.
Architektonické riešenie chrámu predstavuje typ cirkevnej stavby s charakteristickými prvkami pravoslávnej cirkvi, ktoré vychádzajú z byzantského tvaru.

Hospodárstvo a infraštruktúra

POĽNOHOSPODÁRSTVO
Už prvé písomné správy o vzniku obce uvádzajú, že jej obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom, chovom hovädzieho dobytka a oviec. Až do roku 1959 všetka pôda, lúky a pasienky boli súkromné. Súkromne hospodáriaci roľníci na ornej pôde pestovali zemiaky, kapustu, jačmeň, raž, ovos, ľan a konope.
Významným dňom v živote obce bol 20. november 1959, keď v obci bolo založené jednotné roľnícke družstvo. Prvým predsedom JRD sa stal Ján Kimák. Vedenie družstva tvorili Andrej Štefanisko, Vasiľ Štefanisko, Michal Grega, Teodor Jech, Michal Gajdoš, Peter Pec a Michal Vachna.
Do JRD nevstúpilo 5 malých a stredných roľníkov.
V roku 1960 obec mala 740 ha pôdy. Z toho 159 ha ornej pôdy, 19 ha neplodnej pôdy, 43 ha lúk, 92 ha pasienkov a 408 ha lesov. Ostatná pôda patrila súkromníkom.
Najviac pracovných dní na JRD v roku odpracovali: Vasiľ Kostik, Vasiľ Hnat, Andrej Vachna st. a Karol Patlevič.
Vo februári 1961 novým predsedom bol zvolený Peter Pec. Začalo sa s výstavbou kravína. V máji bol doň sústredený hovädzí dobytok. Občania odovzdali do JRD 105 ks hovädzieho dobytka. Odmena na jednotku bola 5 Kčs.
V roku 1962 JRD malo opäť nového predsedu. Stal sa ním Teodor Jech. JRD v tomto období vlastnilo už traktory, sejačky, mláťačku, rozhadzovač umelých hnojív, samoväzy, brány, pluhy a závesné náradie. Odmena za jednotku v zálohe bola 5 Kčs + doplatok 2,50 Kčs a 3 kg obilia. Veľkú pomoc JRD poskytoval patronátny závod Štátne lesy Svidník, najmä v sezónnych letných a jesenných poľnohospodárskych prácach.
V roku 1963 predsedom JRD bol Michal Gajdoš, ale 14. augusta na celoobecnej schôdzi bolo dohodnuté, že od 1. septembra 1963 živý a mŕtvy inventár prejde bezplatným prevodom pod správu Štátnych majetkov Svidník, hospodárstvo Ladomirová.
Vedúcim hospodárstva Nižná Pisaná sa stal Michal Žumár z obce Kružlová, ktorého neskôr vystriedal Ján Siňár. V tomto roku na poliach nášho chotára sa páslo aj okolo 500 oviec.
Priemerná mzda traktoristu bola 1 600 Kčs, pracovníka v živočíšnej výrobe 1 400 Kčs a pracovníka z rastlinnej výroby 1 000 Kčs. Občanom, ktorí pracovali v ŠM, boli pridelené 30-árové záhumienky. Od roku 1966 vedúcim hospodárstva Štátneho majetku v Nižnej Pisanej bol opäť Michal Žumár.
Od roku 1972 obecná pôda patrila JRD so sídlom v Kapišovej. Na poliach JRD pestovalo pšenicu, jačmeň, raž, ovos a krmoviny. V roku 2000 je to družstvo podielnikov na čele s predsedom Jánom Kostíkom z Vyšnej Pisanej.
OBCHOD A CESTOVNÝ RUCH
Pred prvou svetovou vojnou v obci neboli obchod ani krčma. Za nákupmi sa chodilo do Svidníka, ale na základnú obživu im postačovali aj produkty, ktoré si občania vypestovali na svojich políčkach.
Prvý súkromný obchod v obci zriadil Žid Harom v roku 1924. V nasledujúcich rokoch súkromní obchodníci boli: Eleonóra Patlevičová /1927 – 1933/, Karol Patlevič /1933 – 1934/, Ján Pichanič /1934 – 1936/.
V čase druhej svetovej vojny bol zavedený prídelový lístkový systém na múku, cukor, masť, slaninu a mydlo. V roku 1953 sa v bývalej Československej republike uskutočnila menovaná reforma, ktorou bol zrušený lístkový systém. Prvým povojnovým obchodníkom v roku 1945 bol Andrej Kostik. Roku 1947 obchod prevzal Peter Pec, po ňom na roky 1955 – 1958 Paraska Hnatová a na niekoľko mesiacov po nej obchodnú činnosť vyvíjala Anna Patlevičová.
Od roku 1958 do roku 1963 vedúcou predajne bola Anna Gerberyová. Obchodným zariadením bola drevená baráková budova. Neskôr určitý čas vedúcimi predajne boli Jozef Štefanisko a Irena Kopčíková.
Najdlhšie obdobie, t. j. v rokoch 1964 – 1994 vedúcou predajne Rozličný tovar, ktorú riadila Jednota SD Svidník, bola Anna Štefanisková. Prvým súkromným obchodníkom v roku 1994 sa stal Vasiľ Dubivský.
V letnom a zimnom období obcou prechádza veľa turistov, ktorí idú po stopách spomínaného I. Československého armádneho zboru a tankovej brigády. Obdivujú krásu prírody, zbierajú lesné plody a huby. Návštevníkov priťahujú aj exponáty Vojenského múzea vo Svidníku z druhej svetovej vojny a história obcí z Údolia smrti.
V Nižnej Pisanej pôsobí aj poľovnícke združenie Javira.

Školstvo

V 19. storočí existovali v našich podmienkach tri druhy škôl: štátne, obecné a cirkevné. Štátne školy v plnej miere slúžili idei maďarizácie. Učitelia boli nútení rozprávať, učiť a komunikovať so žiakmi aj mimo školy len v maďarskom jazyku, aj nad činnosťou obecných a cirkevných škôl dohliadal štát. Ani jeden z typov škôl nebol povinný a zväčša sa vyučovalo len v zimnom období, keď na poľnohospodárstve bolo menej práce.
Z prvej zistenej písomnej zmienky školskej správy  Šarišskej župy v roku 1896 vyplýva, že vtedy bola v obci cirkevná škola, na ktorej bol učiteľom rodák z Medvedieho Peter Gajdoš. Pre zaujímavosť uvádzame časť správy o ňom, kde sa píše: "Okrem 4 tried meštianskej školy iné vzdelanie nemá. Okrem ruského rodného jazyka vie čítať a písať aj po slovensky a maďarsky. Je učiteľom – kantorom". Ľudová škola tu bola založená v roku 1922.
Od roku 1925 ako učiteľ pôsobil v obci Štefan Javorský. V rokoch 1930 – 1937 založil detský spevácky zbor, s ktorým okrem vystúpení v obci, sa zúčastňoval aj na súťažiach v Medzilaborciach a Stropkove, čím sa stal známy po celej Makovici.
V rokoch 1934 – 1935 v škole učil Vasiľ Pichanič, absolvent Gréckokatolíckeho ruského učiteľského seminára v Prešove. Neskôr odišiel na Podkarpatskú Rus, učil v obci Dovhe, odkiaľ odišiel na front a pod mestom Voronež údajne padol. Po vojne bol vyhlásený za nezvestného. Potom v obci učili učitelia Kuzmiak a Mamrilla. Do roku 1945 škola mala názov gréckokatolícka ľudová škola. V čase druhej svetovej vojny, počas frontových bojov škola neexistovala, lebo obyvateľstvo obce bolo evakuované. Po oslobodení sa zmenil aj jej názov na Štátna ruská ľudová škola.
Prvým povojnovým učiteľom a riaditeľom školy sa stal Ivan Sučka, ktorý sa neskôr stal predsedom prvého Okresného národného výboru vo Svidníku. V ďalších rokoch v obci učili títo učitelia: Dunčák, Volčko, Dutko, Rusinko, Helena Pidaná, Anastázia Fedorková- Pichaničová a Grocká. Od školského roku 1957/58 sa vyučovalo v novej škole. Posledným učiteľom v obci bol Šveda.
Roku 1974 bola základná škola s ročníkmi 1.- 4. pre nízky počet zrušená. Deti z obce začali navštevovať plne organizovanú školu v Kružlovej. Neskôr i dosiaľ si rodičia vyberajú školu pre svoje deti individuálne. Väčšina detí z obce navštevuje základné školy vo Svidníku.

Čestné občianstvo

Pri oslobodzovaní obce sa v boji vyznamenal aj Pavel Andrejevič Kondyra, gardový seržant z Kyjeva, jeden z galérie Hrdinov Dukly. Pri príležitosti 38. výročia Karpatsko-Duklianskej operácie v októbri 1982 navštívil obec Nižná Pisaná a bol mu udelený titul "Čestný občan obce".

Významné osobnosti

Ján Grega ako 9-ročný prišiel o zrak po vybuchnutí míny. Ukončil Základnú školu a Jedenásťročnú strednú školu pre nevidiacich v Levoči a štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Pôsobil ako vysokoškolský učiteľ, odborný asistent na Lekárskej fakulte a neskôr ako docent na Právnickej fakulte Univerzity P. J. Šafárika v Košiciach.