Vasilij Semionovič Grossman

Život

Narodil sa v mestečku Berdyčiv (rusky: Бердичев), na Ukrajine ako Iosif Solomonovič  Grossman' do osvieteneckej rodiny židovského intelektuála. Napriek jeho pôvodu sa mu nedostalo tradičného židovského vzdelania a v dospelosti ovládal v jazyku jidiš len pár slov. Jeho ruská pestúnka mu zmenila meno Josia na ruské Vasia. Týmto menom ho začala volať aj celá ostatná rodina. Grossmanov otec bol sociálnym demokratom a pripojil sa k menševikom. Mladý Vasilij Grossman podporoval ruskú revolúciu roku 1917.
Už počas štúdií na Moskovskej univerzite začal písať krátke poviedky. V literárnych aktivitách pokračoval, aj keď po štúdiu začal pracovať ako chemický inžinier v Doneckej panve. Jeho prvú uverejnenú poviedku, "V meste Berdyčev" (В городе Бердичеве), si všimol Maxim Gorkij aj Michail Bulgakov. Obaja ho povzbudili do ďalšej tvorby. Na základe tejto poviedky v roku 1967 natočil režisér Alexander Askoľdov film "Komisárka". Film sa kvôli zákazu dostal do kín až koncom 80. rokov (v októbri 1990) a získal vysoké uznanie.
V polovici roku 1935 prestal Grossman pracovať ako chemický inžinier a naplno sa začal venovať písaniu. Do roku 1936 uverejnil dve zbierky poviedok a v roku 1937 sa stal členom Zväzu spisovateľov ZSSR (CCCP). V období veľkých čistiek boli viacerí jeho priatelia zatknutí. Zatkli aj jeho manželku. Celé mesiace písal Grossman žiadosti na úrady, aby dosiahol prepustenie svojej ženy, čo sa mu podarilo až v roku 1938. 
V roku 1941, po prepadnutí Sovietskeho zväzu Nemeckom, zostala jeho matka v meste Berdyčiv. Mesto bolo 7. júla 1941 obsadené postupujúcimi nemeckými jednotkami. Skutočnosť, že sa nepodarilo Grossmanovi matku dostať včas do Moskvy ho prenasledovala po celý život. 15. septembra 1941 jeho matku Jekaterinu Saveľevnu Grossmanovú, spolu s viac ako 20 000 až 30 000 ďalšími židovskými obyvateľmi Berdyčiva zavraždili.
Grossman bol oslobodený od povinnosti narukovať. Krátko po vypuknutí vojny sa dobrovoľne prihlásil na front, na ktorom strávil viac ako 1000 dní. Začiatkom augusta 1941 sa stal vojnovým korešpondentom pre populárny časopis Červenej armády s názvom Červená hviezda (Krasnaja zvezda). Za krátky čas sa zásluhou nielen svojho spisovateľského talentu, ale aj vďaka snahe dozvedieť sa a opísať "nenašminkovanú tvár vojny", ktorá ho mnohokrát privádzala do životu nebezpečných situácií, stal jedným z najpopulárnejších vojnových korešpondentov v Sovietskom zväze. Opísal významné vojnové udalosti, medziiným bitku o Moskvu, bitku o Stalingrad, bitku v Kurskom oblúku, operáciu Bagration a bitku o Berlín. Okrem vojnových reportáží vyšli v tomto období aj jeho romány, ako napríklad Ľud nesmrteľný (Народ бессмертен). Grossman sa v tomto období stal vojnovým hrdinom Sovietskeho zväzu. Román Stalingrad (1950), neskôr premenovaný na Spravodlivá vec (За правое дело) napísal na základe svojich zážitkov počas obliehania Stalingradu.
Medzinárodné uznanie Grossmanovi nepriniesli jeho vojnové reportáže, ale publikácia Čierna kniha a jeho veľký román Život a osud (Жизнь и судьба, 1959).
Grossmanove podrobne zdokumentované opisy vyvraždenia židov na Ukrajine, v Bielorusku a v Poľsku, nacistického vyhladzovacieho tábora v Treblinke a koncentračného tábora Majdanek patrili k prvým očitým svedectvám - už v roku 1943 - exterminácie europského židovskeho obyvateľstva (  holokaust). Jeho článok Treblinské peklo z roku 1944 sa stal súčasťou dokumentácie obžaloby v Norimberskom procese.
Nevydanie publikácie Čierna kniha, ktorú na podnet Alberta Einsteina spracoval Židovský antifašistický výbor (po rusky: Еврейский Антифашистский Kомитет, skratka EAK) otriaslo Grossmanovou lojalitou v sovietsky systém. Najskôr nariadili cenzori zmeny v texte, ktoré zakryli špecifický antižidovský charakter masových vrážd a zmenšili úlohu Ukrajincov, ktorí slúžili ako policajti pod velením nacistov, v týchto masakroch. Úlohu vydať Čiernu knihu prevzal Grossman po Iljovi Erenburgovi. V roku 1948 bola dokončená v tlačiarni sadzba publikácie a začala sa publikácia tlačiť. Po vytlačení 33 tlačiarenských hárkov (zo 42) boli na príkaz úradov všetky natlačené hárky zničené a sadzba bola zlikvidovaná. Rukopis publikácie neskôr slúžil ako materiál v politických procesoch proti Židovskému antifašistickému výboru.
Počas Grossmanovho života, vzhľadom na sústavné prenasledovanie Grossmana štátnymi orgánmi, mu vydali v Sovietskom zväze len zopár diel.