Iuvenalis

Satira ako prostriedok intelektuálnej opozície

Úvodná satira I predstavuje Iuvenalovo programové vyhlásenie, ktorým zaujíma postoj voči možnému obvineniu z nactiutŕhania a urážky majestátu a vysvetľuje, čo ho prinútilo venovať sa satire. Iuvenalis tvrdí, že žije v dobe, kedy je ťažké nepísať satiry (difficile este saturam non scribere). Na rozdiel od svojich slávnejších predchodcov (mieni sa tým predovšetkým Lucilius tvoriaci počas republiky, ktorého útočnosť bola príslovečná), Iuvenalis sa podujíma kritizovať menovite iba osoby už zosnulé, medzi nimi krutosťou presláveného cisára Domitiana. Na jednej strane sú tak niektoré jeho satiry nesmierne silné, ale u iných zaráža ich otupenosť, spôsobená zaiste tlakom zo strany špičiek.
Pokiaľ Iuvenalovi možno vyčítať nedostatok odvahy, určite mu nemožno uprieť rozhorčenosť, ktorá sa vynára opäť a opäť vo všetkých jeho básniach. Zdá sa, že práve Iuvenalova nenávisť voči režimu motivovala jeho literárnu činnosť. Jeho útoky sú namierené proti všetkým vrstvám spoločnosti – cudzím zbohatlíkom, ktorí sa presadzujú nadbiehaním cisárovi, dekadentnej nobilite ponorenej do dvorského intrigánstva, prisťahovalcom, ženám, masám mestskej chudoby, ktorá pre kus jedla a zábavu ochotne zvoľuje k svojej biedne existencii -, dalo by sa dokonca tvrdiť, že Iuvenalis útočí na rímsku spoločnosť ako celok. Badať v tom sklamanie príslušníka strednej vrstvy, kedysi opory republikánskeho zriadenia, ale v cisárstve stále viac upadajúcej do chudoby a vytlačovanej na okraj spoločenského diania. Iuvenalis, príslušník tejto skupiny, síce získal prístup k výbornému vzdelaniu, ako to dokazuje jeho výborný štýl, ale v spoločnosti, kde je uprednostňované lichotenie cisárovi a intrigy sa nedokáže patrične presadiť. Aj napriek svojej morálnej a intelektuálnej nadradenosti, tak sa aspoň Iuvenalis v svojej tvorbe vníma, je nútený spoliehať sa na priazeň bohatej šľachty ako najúbohejší otrok (napríklad sa do istej miery stotožňuje s chudákom prosiacim pri dverách boháča o tradičnú klientskú almužnu), a to je pozícia v ktorej, ako to povedal v satire I, nemôže nepísať satiry.
Sklamanie z pomerov, v ktorých Iuvenalis žije, ho vedie k tomu, že sa utieka k minulosti ako svojmu morálnemu a spoločenskému ideálu. Je to tendencia, ktorá sa prejavuje vo veľkej časti rímskej literatúry na konci republiky a počas cisárstva, kedy sa spisovatelia sťažujú na úpadok mravných hodnôt. Iuvenalova celá tvorba má byť odhalením tohto úpadku. Básnik ale, a to je tiež príznačné pre jeho dobu a postavenie, neponúka riešenie, jednoducho preto, že žiadne východisko z postupujúcej spoločenskej skazy nevidí. Je to priznanie vlastnej frustrovanej bezmocnosti, v ktorej len slabú útechu dáva spomienka na slávnu dobu republiky, prirodzene výrazne zidealizovaná.

Ciele Iuvenalovej nenávisti: cudzinci, homosexuáli, ženy

Iuvenalova prudká nenávisť, ktorá je orientovaná v prvom rade proti spoločnosti a jej vládnúcim špičkám, preniká aj do ďalších oblastí, ktoré s politickou situáciou v ríši nemajú priamy súvis. Iuvenalis prejavuje najvyššiu možnú mieru intolerancie obzvlášť voči trom skupinám: cudzincom, homosexuálom a ženám. Satira VI, ktorej rozsah prinútil Iuvenala, aby ju publikoval v samostatnej knihe, je jediným dlhým útokom na ženské pohlavie, za čo si Iuvenalis naopak vyslúžil útoky mnohých moderných feministiek. Z homosexuality sa vysmievajú satiry II a IX. Odborníci sa nezhodujú na tom, či je Iuvenalov myzogýnstvo a homofóbia len literárnym výrazom, alebo či vychádzali z jeho osobnosti.