google/wiki40b huggingface dataset:
Masahiro Mori

Masahiro Mori (* 1927) je japonský robotik, známy svojimi pionierskymi experimentami týkajúcimi sa emočných odpovedí ľudí na nie humánne entity ako aj svojimi náhľadmi na náboženstvo a robotiku.
V 1974, Mori publikoval The Buddha in the Robot: a Robot Engineer's Thoughts on Science and Religion. V tomto diele diskutoval metafyzické dôsledky robotiky.
V 1978, pôsobil na fakulte Tokyo Institute of Technology, Mori pomocou experimentov zistil náklonnosť ľudí k robotom s mechanickým vzhľadom a naopak averziu voči robotom, ktorých vzhľad bol takmer ľudský.
V 1988, Mori založil prvú celonárodnú súťaž v stavbe robotov v Japonsku a v neskorších rokoch sa zaoberal ich propagáciou.
V súčasnosti (2004) je Mori prezidentom Mukta Research Institute, založenom v Tokiu s cieľom propagovať jeho náhľady na náboženstvo a roboty.
Poseidón (boh)

Poseidón alebo Poseidon (starogr. Ποσειδῶν - Poseidón, lat. Neptunus, čiže Neptún) je starogrécky boh, jedno z najstarších božstiev Grécka, ktorého meno sa objavuje už na tabuľkách z minojského paláca v Knosse. Pôvodne bol jedným z najvyšších mužských božstiev, uctievaným v južných ostrovných oblastiach, predovšetkým medzi Iónmi. Jeho meno značí manžel Zeme, alebo Pán. Neskôr boli jeho právomoci obmedzené na vládu nad morami a vodným živlom, ale tiež napríklad nad zemetrasením a koňmi.
Podľa Hesióda je jeho otcom Titan Kronos a matkou Kronova sestra Rheia. Hneď po narodení bol, tak ako jeho ostatní súrodenci, zhltnutý otcom obávajúcim sa, že ho niektorý z jeho potomkov zvrhne. Keď sa jeho najmladšiemu bratovi Diovi podarilo Krona prelstiť, titán Poseidóna vyvrhol a ten sa pridal na Diovu stranu v boji s titánmi, Titánomachii. Neskôr si so svojimi dvoma bratmi, Diom a Hádom, rozdelil Poseidón vládu nad svetom - dostal do moci more.
Poseidón dostal od Telchinov (niekedy nesprávne uvádzané od Kyklopov) trojzubec, ktorý sa stal jeho nástrojom a zbraňou, slúžil mu na vyvolanie búrok a zemetrasení. Pri delení sveta medzi troch Kronových synov mu pripadla ríša morí.
Poseidónovou manželkou je Amfitríta, ale zaplieta sa postupne s veľa inými ženami, tak bohyňami, ako aj smrteľníčkami, a má s nimi nespočetných potomkov. Poseidón je otcom veľa gréckych hrdinov a mýtickým predkom početných kráľovských rodov.
Starí Gréci obetovali Poseidónovi býka a koňa, pretože tieto pozemské zvieratá symbolizovali dravosť, násilie, ale aj plodivú silu.
Najvýznamnejším Poseidónovým kultovým miestom bol Korint. Na jeho počesť sa v jeho blízkosti konali každý druhý rok Isthmické hry.
Rimania stotožnili Poseidóna s bohom Neptúnom.
Saint-Saturnin (Marne)

Poloha

Obec má rozlohu 7,96 km². Najvyšší bod je položený 93 m n. m. a najnižší bod 78 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 56 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Basketbal na Stredozemných hrách

Basketbal na Stredozemných hrách je basketbalový turnaj, ktorý sa koná v rámci multišportového podujatia Stredozemných hier. Do programu hier bol turnaj prvýkrát zaradený hneď na 1. stredozemných hrách v roku 1951 v Alexandrii, vtedy iba v mužskej kategórii. Ženy odohrali svoj prvý turnaj až na 10. stredozemných hrách v roku 1987 v Latakii. Basketbalový turnaj sa odvtedy organizuje pravidelne. Ženský turnaj sa na hrách v roku 2013 pre malú účasť družstiev neuskutočnil a od hier v roku 2018 klasický basketbalový turnaj nahradil turnaj v basketbale 3x3 do 23 rokov.
Klasická koncepcia (pohon)

Klasická koncepcia pohonu znamená pri vozidlách také usporiadanie, pri ktorom je hnací agregát umiestnený v prednej časti vozidla a poháňaná je zadná náprava. Toto usporiadanie bolo veľmi populárne v počiatkoch automobilizmu, keď bolo komplikované poháňať prednú nápravu kvôli tomu, že rozmerný motor a prevodovka mali výstup hnacej sily na opačnom konci, ako bola umiestnená náprava. Predná náprava sa teda využila len na riadenie automobilu a pohon obstarávala zadná náprava.

História

Tento druh pohonu sa historicky používa najdlhšie; spočiatku kvôli jeho nízkym nárokom na konštrukciu podvozku a náprav, neskôr kvôli možnosti vytvoriť auto s odolným podvozkom a možnosti využiť výhody trakcie zadných kolies pri akcelerácii. Pri konštrukcii bežných áut sa od neho ustúpilo kvôli potrebe hnacieho hriadeľa pod kabínou pre cestujúcich, ktorý zvyšuje mieru hluku prenášaného do kabíny.
Tento druh náhonu bol veľmi obľúbený u amerických konštruktérov automobilov do 80. rokov 20. storočia a pri niektorých druhoch áut sa používa dodnes (tzv. muscle cars). Na európskom kontinente sa bežne používal do 60. rokov, kedy bol nahradený koncepciou predného náhonu, alebo koncepciou zadného náhonu. Hlavne využitie tejto koncepcie v dnešných dňoch je pri nákladných automobiloch a ťahačoch.

Vlastnosti

Vzhľadom k uloženiu motora v prednej časti automobilu pôsobí na prednú nápravu väčší tlak, čo spôsobuje veľkú mieru adhézie a tým pádom výborné odozvy nápravy na riadenie pri všetkých úrovniach zaťaženia automobilu. Nie je potrebné konštruovať komplikovanú prednú nápravu, avšak kvôli hmotnosti motora musí byť náprava masívna, ináč hrozí pri brzdení jej prerazenie. Keďže ťažký motor ťahá automobil, pri prejazde zákrut je automobil ako celok vďaka nižšej hmotnosti zadnej časti stabilnejší. Hmotnosť motora taktiž zvyšuje odolnosť prednej časti voči bočnému vetru. 
Toto usporiadanie umožňuje využitie náporového chladenia bez nutnosti využívať dlhú chladiacu sústavu spolu s účinným závislým vykurovaním kabíny. Je potrebný dlhý výfukový systém, ktorý účinne tlmí hluk motora. Pri plnom zaťažení automobilu má tento rovnomerné rozloženie hmotnosti a preto vykazuje dobré trakčné vlastnosti, avšak nezaťažený automobil má najmä na klzkom povrchu veľmi zlé trakčné vlastnosti a môže sa správať nepredvídateľne a pretáčavo. Zadná časť automobilu vďaka tomu, že nie je riadená, nie je tak citlivá na bočný vietor. 
Keďže je motor uložený v prednej časti automobilu, je možné vytvoriť niekoľko variantov zadnej časti vozidla, vrátane úžitkových aplikácií (nadstavieb) a takmer vždy sa dá dosiahnuť dobrá variabilita rozmerného batožinového priestoru. Realizácia tohto druhu pohonu vyžaduje využitie spojovacieho hriadeľa, ktorý prechádza stredovým tunelom pod kabínou. To zvyšuje úroveň hluku v kabíne, hmotnosť automobilu a čiastočne zmenšuje vnútorný priestor kabíny. Kvôli uloženiu motora je vhodné k zníženiu potrebnej ovládacej sily použiť posilňovač riadenia.
Le Chaffaut-Saint-Jurson

Poloha

Le Chaffaut-Saint-Jurson má rozlohu 36,2 km². Najvyšší bod je položený 960 m n. m. a najnižší bod 470 m n. m.

Obyvateľstvo

Le Chaffaut-Saint-Jurson má 731 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Cabo Frio

Doprava

Mesto má medzinárodné letisko. Medzinárodné linky sú najmä chartrové lety z Argentíny, Čile, a Uruguaja. Na druhej strane letisko sa stalo významnou cargo destináciou.
Recoules-de-Fumas

Poloha

Obec má rozlohu 9,77 km². Najvyšší bod je položený 1 144 m n. m. a najnižší bod 879 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 95 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Montmirail (Sarthe)

Poloha

Obec má rozlohu 12,53 km². Najvyšší bod je položený 227 m n. m. a najnižší bod 122 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 407 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Záhorská Ves

Pamiatky

V obci je rímskokatolícky kostol sv. Michala Archanjela z roku 1940 a kaplnky sv. Rocha z roku 1900 a Svätej rodiny z roku 1896. Nachádza sa tu tiež Pomník padlých z prvej a druhej svetovej vojny a Pomník povodne.

Symboly obce

Erb obce vychádza z historickej pečate obce. Je v nej zobrazená zvláštna kompozícia troch svätcov – sv. Kataríny (i s nápisom st. Catharina), sv. Jakuba a sv. Floriána
Vlajka obce pozostáva z deviatich pozdĺžnych pruhov vo farbách: modrá - žltá - modrá - biela - červená - biela - modrá - žltá – modrá.
Pečať obce je okrúhla, uprostred s obecným symbolom a kruhopisom OBEC ZÁHORSKÁ VES. Priemer pečate je 35 mm.
Zástava obce má podobnú kompozíciu ako obecná vlajka.
Boulevard Suchet

Trasa

Bulvár začína na námestí Place de Colombie, kam z protiľahlej strane prilieha Boulevard Lannes a končí na Place de la Porte-d'Auteuil, odkiaľ pokračuje Boulevard Murat.

Dejiny

V rokoch 1840 – 1845 boli postavené okolo Paríža nové hradby. Dnešný bulvár vznikol na mieste bývalej vojenskej cesty (Rue Militaire), ktorá viedla po vnútornej strane mestských hradieb. Túto cestu armáda previedla mestu Paríž na základe rozhodnutia z 28. júla 1859.
Hasičský automobil

Hasičský automobil je automobil používaný alebo vybavený na účely hasenia alebo záchranných činností.
Ivan Dmytrovyč Sirko

Život

Ivan Sirko sa narodil na stanici Merefa blízko súčasného Charkova. V roku 1654 prišiel na Zaporozku Sič a zúčastnil sa povstania organizovaného Bohdanom Chmeľnickým. Získal hodnosť plukovník a roku 1659 spolu s ruským princom Alexejom Trubeckým bojoval proti Krymskému chánstvu. V roku 1663 sa Ivan Sirko stal košovým atamanom záporožského vojska. Spolu s cárskym Ruskom bojoval vo viacerých bitkách proti Poliakom, Tatárom a hajtmanovi Petrovi Dorošenkovi. Bol prvým kozáckym atamanom, ktorý do svojho vojska prijal aj oddiely Kalmykov. Napriek svojej pro-ruskej orientácii neveril a nenávidel pro-ruského hajtmana Ivana Briuchoveckého. V roku 1668 ho táto rivalita prinútila zmeniť strany a bojovať na strane Dorošenkovho vojska proti Moskovským bojarom a vojvodom. Ale už roku 1670 opäť prisľúbil vernosť cárovi Alexejovi Michajlovičovi. Onedlho nato sa mu podarilo obsadiť osmanskú pevnosť Očakov a pustiť sa do boja s Dorošenkom.
Po smrti Demiana Mnohohrišného v roku 1672 sa Sirko pustil do zápasu o hajtmanský titul, no bol čoskoro cárom vyslaný do sibírskeho mesta Toboľsk. Po svojom návrate na Ukrajinu v roku 1673 bojoval proti Tatárom a Osmanom, obsadil pevnosť Arslan a opäť získal Očakov. V roku 1675 záporožskí kozáci porazili osmanské vojská vo veľkej bitke, ale sultán Mehmed IV. od nich aj naďalej požadoval podvoliť sa osmanskej nadvláde. Kozáci pod Sirkovým velením na tento list údajne odpovedali veľmi netradičným a nediplomatickým listom plným urážok a nedôstojnosti, známym ako odpoveď záporožských Kozákov.
Zomrel v roku 1680, bol pochovaný na Čortomlickej Siči, dnes dedina Kapulivka v Nikopoľskom okrese Dnepropetrovskej oblasti.
Ivan Sirko bol aj po smrti jedným z najznámejších záporožských atamanov, stal sa legendou viacerých povestí a ľudových piesní.
Aspergillus

Aspergillus je rod vláknitých húb. Súhrnným názvom „aspergily“ (lat. aj angl. aspergilli) sa označujú druhy anamorfného (nepohlavného, imperfektného, mitotického) rodu Aspergillus a druhy asociovaných teleomorfných (pohlavných, perfektných, meiotických) rodov (Samson et al., 2002).

Druhová koncepcia

Väčšina druhov rodu Aspergillus bola opísaná na základe morfologickej (fenotypovej) druhovej koncepcie, založenej na podobnosti pozorovateľných morfologických (a zvyčajne aj fyziologických) vlastností; napr. podľa veľkosti a tvaru spór, charakteristík kolónie.
Enrico Letta

Životopis

Vyštudoval diplomaciu v rodnej Pise. Vstúpil do socialistickej strany Partito Democratico, kde pôsobil ako viceprezident. V rokoch 1999 - 2001 bol ministrom priemyslu. V druhej vláde Romana Prodiho (2006-2008) pôsobil ako predseda ministerskej rady.
Po voľbách vo februári 2013 síce koalícia ľavicových strán pod vedením strany Partito Democratico a jej predsedu Piera Luigi Bersaniho vyhrala, avšak nemohla sama zostaviť vládu. V apríly 2013 poveril prezident Giorgio Napolitano zostavením vlády práve Lettu, ktorému sa podarilo zostaviť kombinovanú vládu spoločne so stranami Partito Democratico (socialisti), Popolo della Libertà (pravica) a Scelta Civica (centristi Maria Montiho).
Ally (Cantal)

Poloha

Obec má rozlohu 23,11 km². Najvyšší bod je položený 810 m n. m. a najnižší bod 471 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 650 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Univerzitet u Beogradu

Univerzitet u Beogradu (doslova Univerzita v Belehrade) je hlavná všeobecná univerzita v Belehrade. Bola založená v roku 1808. V roku 2010 mala 90 000 študentov.
Pierremont

Poloha

Obec má rozlohu 6,14 km². Najvyšší bod je položený 155 m n. m. a najnižší bod 98 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 262 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Pohotovostné oddiely Hlinkovej gardy

Pohotovostné oddiely Hlinkovej gardy (skr. POHG) boli špeciálne ozbrojené jednotky Slovenského štátu, ktoré vznikli v rámci Hlinkovej gardy krátko po vypuknutí Slovenského národného povstania z dôvodu boja proti povstalcom a partizánom. Úzko spolupracovali s nemeckou nacistickou armádou a podieľali sa na mnohých vojnových zločinoch.
Rozkaz na vybudovanie špeciálnych vojenských jednotiek vydal 8. septembra 1944 hlavný náčelník štábu Hlinkovej gardy Otomar Kubala, pričom pôvodne boli tieto ozbrojené formácie Hlinkovej gardy označované ako „aktivované jednotky“. Spočiatku sa skladali výlučne z gardistických dobrovoľníkov, neskôr v nich však boli organizovaní nielen príslušníci Hlinkovej Gardy (ďalej HG) ale aj nečlenovia HG, ktorí boli povolaní vojenským rozkazom. V rokoch 1944 – 1945 dosiahli POHG maximálne počty 38 pohotovostných oddielov, 6 poľných rôt a 3 poľné prápory (hoci tie pod POHG priamo nespadali). Počet jednotiek bol kolísavý, celkovo ich tvorilo vyše 5000 mužov.
V POHG sa sústreďovali najradikálnejšie sily v rámci Hlinkovej gardy. 22. novembra 1944 na porade okresných veliteľov HG v Trenčíne sa dohodli na užšej spolupráci s nemeckými bezpečnostnými jednotkami. Základ veliteľského dôstojníckeho zboru POHG tvorili osvedčení velitelia z niektorých Okresných veliteľstiev HG, ktorí sa stali veliteľmi regionálnych POHG, poľných rôt a poľných práporov POHG. POHG boli vo veľkej miere využívané nemeckými jednotkami, pretože poznali dobre miestny terén ako aj obyvateľstvo vo svojich úsekoch. POHG sa v spolupráci s nemeckou bezpečnostnou políciou SIPO, službou SD, Heimatschutzom, Einsatzkommandom (13, 14) a ďalšími špeciálnymi reštrikčnými a protipartizánskymi útvarmi, ako napr. so SS Stíhacím zväzom Slovenska, jednotkou Edelweiss, či špeciálnou jednotkou vyčlenenej z SS bojovej skupiny Schill, podieľali na protipartizánskych akciách a na akciách proti civilnému obyvateľstvu, ktoré spolupracovalo s povstaleckými a partizánskymi jednotkami.
Príslušníci POHG sa dokázateľne podieľali na zavraždení približne 4 000 ľudí a spolupracovali aj na deportáciách do koncentračných táborov. Známe sú brutálne popravy zajatých povstalcov, partizánov aj civilného obyvateľstva vo vápenke v Nemeckej, vykonané príslušníkmi Einsatzkommanda 14 a 40-člennou čatou HG pod velením Vojtecha Horu či účasť 150 člennej 5. poľnej roty POHG pod vedením Jozefa Nemsilu na vraždení v Kremničke. Účasť POHG je potvrdená aj na trestných výpravách proti civilnému obyvateľstvu v obciach Smrečany, Plešivá, Magále, ako aj mnoho ďalších.
Po skončení vojny boli viacerí príslušníci POHG odsúdení na tresty smrti (ako napr. velitelia Otomar Kubala či Jozef Gašparík), mnohí ďalší zas boli odsúdení na dlhoročné tresty väzenia. Niektorým sa však podarilo ujsť a pred súd sa za svoje zločiny nikdy nedostali (napr. Jozef Nemsila a Vojtech Hora).
Avignon

Dejiny

Mesto založili starovekí Rimania ako centrum provincie Gallia Narbonensis. Po páde Rímskej ríše ho dobyli rôzni vládcovia a nakoniec bolo pripojené k Burgundsku. Do začiatku 14. storočia bol Avignon malým mestečkom bez väčšieho významu. Až v roku 1303 pápež Bonifác VIII. v ňom založil univerzitu v snahe získať väčší vplyv pápežov na vzdelávanie a formovanie francúzskych kňazov. Najväčší rozvoj zažilo počas obdobia, keď sa stalo sídlom siedmich pápežov a neskôr aj protipápežov.

Pamiatky

Zrejme najznámejšou pamiatkou a symbolom mesta je Avignonský most (Pont Saint-Bénezet). Jeho štyri dochované oblúky (z pôvodných dvadsiatichdvoch) končia uprostred rieky Rhôny.
Hradby, ktoré dali vystavať pápeži, sa v dobrom stave zachovali až do dnešných dní.
Unikátnou pamiatkou je centrum mesta a tiež opevnený Pápežský palác. Tento komplex gotických budov s múrmi hrubými viac ako päť metrov dali vystavať pápeži v rokoch 1335 až 1364. Postavili ho na obnaženom skalnom výbežku a pôsobí nedobytným dojmom. Po obsadení počas Francúzskej revolúcie sa mnoho rokov využíval ako kasárne a väznica. V súčasnosti slúži ako múzeum. Interiéry Pápežského paláca a avignonských chrámov zdobia fresky, ktoré vytvorili hlavne talianski umelci zo Sieny.
Ferdinand Julius Cohn

Život

Narodil sa ako prvý z troch synov židovského obchodníka. Po maturite v roku 1848 študoval doma a v Berlíne medicínu. Od 10 rokov trpel poruchou sluchu. V roku 1847 promoval ako 19 ročný. V roku 1851 nastúpil na Breslauský inštitút fyziológie rastlín ako súkromný docent a v roku 1859 sa stal profesorom. Zomrel v roku 1898 a je pochovaný na tamojšom židovskom cintoríne.

Dielo

Bol monomorfista – priznával baktériám stálosť tvaru ako pri vyšších organizmoch. Bol presvedčený, že baktérie možno rozdeliť na rody a druhy, ktoré majú charakteristické vlastnosti a tie sa dedia z jednej generácie na druhú. Prípadné zmeny tvaru baktérií súvisia len s ich vývojom.
V roku 1872 vypracoval klasifikáciu baktérií, v ktorej baktérie a sinice (druh rias) zaradil do jednej skupiny a nazval ju Schizophyta. Samotné baktérie  rozdelil na Sphaerobacteria, Microbacteria, Desmobacteria a Spirobacteria. Táto klasifikácia je podnes základom všetkých bakteriálnych klasifikačných systémov. V roku 1885 bola jeho práca ocenená Leeuwenhoekovou medialou. 
Cohn je charakteristickým predstaviteľom „morfologického obdobia“ rozvoja mikrobiológie, ktoré sa vyznačovalo hlavne opisovaním nových tvarov baktérií. Cohn však nielen opisuje, ale aj porovnáva a vyhodnocuje, a tak dochádza k utvoreniu systému baktérií. Toto obdobie rozvoja mikrobiológie sa nazýva aj „Cohnovou periódou“. Výsledky svojich pozorovaní zhrnul v práci Výskumy o baktériách.
Ďalšími dôležitými výsledkami jeho bádaní bolo zistenie, že  baktérie majú bunkovú blanu, demonštrácia kompletného životného cyklu Bacillus anthracis, práce fytopatogénnymi hubami (Pythium) a prvé opísanie aktinomycét.
Dôležité pozorovania urobil aj s niektorými sírnymi baktériami a zistil, že elementárna síra, ktorá sa nachádza vo vnútri bakteriálnych buniek, vzniká oxidáciou sírovodíka a môže sa ďalej oxidovať. Na jeho práce nadviazal aj slávny mikrobiológ Robert Koch.
V Medzinárodnom registri mien rastlín má skratku Cohn.
Don't Look Back

Don't Look Back je debutový album speváčky Celeste Buckingham. Produkciu celého albumu mali na starosti producenti Andrej Hruška a  Martin Maxo Šrámek z Littlebeat štúdia.
Gléneus (syn Herakla)

Gléneus (starogr. Γληνεύς – Gléneus) je v gréckej mytológii syn Herakla a jeho druhej manželky Déianeiry.
Gléneus sa zapísal do mýtov ako syn najväčšieho gréckeho hrdinu Herakla. Antický autor Diodoros Sicílsky uvádza, že Herakles a Déianeira mali okrem neho aj synov Hylla a Hodita. V dramatickom diele Herakles od starogréckeho dramatika Euripida, ktoré uviedli v Aténach v roku 430 pred Kr. figuruje medzi deťmi Herakla a jeho manželky Déianeiry aj dcéra Makaria.
Po smrti Herakla mykénsky kráľ Eurystheus prenasledoval jeho deti s veľkým vojskom až do Atén, kde pod hrozbou vojny žiadal aténskeho kráľa Démofona o ich vydanie. Keď veštec Aténčanom poradil, že sa zachránia iba ak obetujú život ušľachtilej dievčiny, Makaria sa sama ponúkla, aby zachránila Atény a svojich súrodencov.
Lagamas

Poloha

Obec má rozlohu 4,52 km². Najvyšší bod je položený 142 m n. m. a najnižší bod 33 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 112 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
NHL draft (2005)

NHL draft v roku 2005 bol 43. vstupný draft NHL. Uskutočnil sa v The Westin Ottawa vo Ottawe (Ontário, Kanada) 30. júla 2005.
Muscardinus

Muscardinus (po slovensky plch alebo pĺšik) je rod z čeľade plchovité.
Bratislavská lýra

Bratislavská lýra bol česko-slovenský festival populárnych piesní. V rokoch 1966 až 1989 to bol najpopulárnejší a najobľúbenejší festival populárnych piesní v Česko-Slovensku, ktorý sa konal každoročne v Bratislave.
Myšlienka na festival vznikla medzi rokmi 1964 – 1965  u hudobných skladateľov Jána Siváčka a Pavla Zelenaya, ktorí aj festival zorganizovali.
Prvý raz sa festival konal v roku 1966 v Parku kultúry a oddychu (PKO). Po zvukovej stránke festival zabezpečoval Slovenský rozhlas pod vedením Ing. Zdenka Jedličku. Súťaž sa volala Medzinárodný festival tanečnej piesne Bratislavská lýra. Výhercovia získali ocenenie s názvom Bratislavská lýra. Od roku 1968 a aj v ďalších ročníkoch sa festival volal Bratislavská lýra. 
Okrem zlatých, bronzových a strieborných ocenení boli ďalšie ocenenia: V medzinárodnej súťaži najskôr výhercovia dostali ocenenie Zlatý kľúč. Neskôr to bola Bratislavská lýra - v Medzinárodnej súťaži. Ocenenia boli aj v kategórii - Cena kritiky, Cena novinárov, Cena diváka a ocenenie za celoživotné dielo v hudbe - Cena Za celoživotné dielo.
Víťazom prvého ročníka sa stal Karel Gott a autori Vieroslav Matušík, Eliška Jelínková s pesničkou „Mám rozprávkový dom“. Festivalu sa pravidelne zúčastňovali najpopulárnejší česko-slovenskí speváci, speváčky a autori (napr. Eva Pilarová, Marta Kubišová, Helena Vondráčková, Eva Máziková, Petr Novák, Karel Černoch, Waldemar Matuška, Martha a Tena Elefteriadu, Karol Duchoň, Marcela Laiferová, Marika Gombitová, Miroslav Žbirka, Richard Müller a iní., Vieroslav Matušík, Bohuslav Ondráček, Igor Bázlik, Pavol Zelenay, Jiří Zmožek, Jan Schneider, Václav Fischer, Zdeněk Borovec, Ivan Úradníček, Tomáš Janovic, Tibor Grünner, Kamil Peteraj a i.)
V roku 1974 sa prvýkrát stalo, že Zlatú Bratislavskú lýru získali dvaja interpreti s autormi. V roku 1975 festival získal (ako prvý zo socialistického bloku) ocenenie Medzinárodnej federácie festivalov (FIDOF). V tomto roku sa tiež stalo, že udelili dve strieborné a dve bronzové ocenenia.
Na festivale vystupovalo aj mnoho hosťov z tzv. "Západu", ako súťažiaci sa však mohli zúčastniť festivalu až v druhej polovici 80. rokov.

Ročníky

Festival konal v Parku kultúry a oddychu v Bratislave, v športovej hale na Pasienkoch a v Dome odborov ROH.
3. ročník sa konal 13. až 16. júna 1968. 21. ročník sa konal 27. - 30. mája 1986 v Dome ROH v Bratislave

Kontroverzie

V roku 1989 Joan Baez pozvala na pódium počas svojho koncertu Ivana Hoffmana, ktorý zahral anti-komunistickú pieseň Nech mi nehovoria. Po cca minúte však jeho vystúpenie bolo prerušené vypnutím mikrofónov organizátormi (ŠTB mala na Lýre početné zastúpenie v radoch divákov aj organizátorov).
Prenčovská kotlina

Polohopis

Kotlina sa nachádza na juhu strednej časti Štiavnických vrchov a zaberá strednú časť podcelku Sitnianska vrchovina. Zo severu, západu i juhu kotlinu obklopuje Sitnianske predhorie, východným smerom nadväzuje podcelok Skalka. 
Východnou hranicou kotliny tečie riečka Štiavnica, významný prítok Ipľa. Strednú a západnú časť odvodňuje Belujský potok, smerujúci južným smerom a neskôr ústiaci do Štiavnice. Z iných prítokov rieky je v rámci tohto územia najvýznamnejší Babí a Stankov potok. Na východnom okraji na rieke Štiavnici a ceste I/51 (Banská Štiavnica – Hontianske Nemce) leží obec Prenčov, ktorá dala meno tejto časti pohoria. V centrálnej časti leží obec Beluj, ktorá je prístupná cestou III/1587 z Prenčova i z obce Baďan na juhozápade.

Chránené územia

Táto časť Štiavnických vrchov je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti. Osobitne chránené územia sa v Prenčovskej kotline nenachádzajú, severnejšie leží národná prírodná rezervácia Sitno a prírodná rezervácia Holík.

Turizmus

Prenčovská kotlina leží v tieni najatraktívnejšej časti Štiavnických vrchov, Sitna s rovnomenným vrchom. Samotná kotlina nepatrí medzi veľmi navštevované oblasti a aj turistické trasy vedú severným smerom k lákadlám oblasti.  Modro značená trasa vedie z Prenčova na vrch Sitno (1 009 m n. m.), druhá, rovnako modro značená vedie Belujskou dolinou zo Sebechlieb cez Beluj k Počúvadlianskemu jazeru.