google/wiki40b huggingface dataset:
Rukojemnícka dráma v Kaplnej

Rukojemnícka dráma v Kaplne sa odohrala 16. júla 2003 v obci Kaplna v okrese Senec. Tento prípad patrí k najzávažnejším zásahom Útvaru osobitného určenia Prezídia Policajného zboru a Policajného pohotovostného útvaru Oddelenia Poriadkovej polície Krajského riaditeľstva Policajného zboru v Trnave. Situácia sa skončia úspešným oslobodením všetkých rukojemníkov a zadržaním pri zásahu postreleného podozrivého.

Priebeh

16. júla 2003 29-ročný drogovo závislý Henrich Masár, hľadaný pre podozrenie z dvoch vrážd vo Váhovciach zastrelil Petra Hantáka, vodiča vozidla Peugeot 206, ktoré stopol. Následne v odcudzenom automobile unikal pred hliadkou Policajného zboru cez Trnavu smerom na Senec. Okolo 17:00 avšak došlo k zrážke vozidla podozrivého s kamiónom v obci Kaplna.
Podozrivý vtrhol do blízkeho domu údržbára Štefana Rovenského, kde zajal štyroch rukojemníkov, z toho jedného maloletého. Rukojemníkov ohrozoval zbraňou, podľa výpovede Rovenského sa ale správal slušne a tvrdil, že im neublíži. Na miesto zásahu urýchlene dorazili príslušníci Útvaru osobitného určenia (ÚOU) a Policajného pohotovostného útvaru Trnava (PPÚ). Po štyroch hodinách dosiahol vyjednávací tím výmenu rukojemníkov za Masárovu priateľku Andreu, ktorú na miesto priviezla polícia.
Po piatich hodinách pristúpil veliteľ zásahu k vstupu do domu. Zásahový tím po vstupe zistil, že podozrivý mieri pištoľou na hlavu svojej priateľky. Zasahujúci policajt vystrelil na plece podozrivého, projektil ale zasiahol jeho ústnu dutinu.

Súdna dohra

V roku 2005 Krajský súd v Trnave odsúdil Henricha Masára, obžalovaného z trojnásobnej vraždy, krádeže, nedovoleného ozborojovania a brania rukojemníka na doživotný trest odňatia slobody.
Audembert

Poloha

Obec má rozlohu 7,5 km². Najvyšší bod je položený 162 m n. m. a najnižší bod 13 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 424 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Ctibor Štítnický

Životopis

Pochádzal z rodiny staviteľa a vzdelanie získaval v Štítniku, Rožňave, Tisovci a v rokoch 1942 – 1944 pokračoval v štúdiu na právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, no štúdium nedokončil. V roku 1944 sa zúčastnil partizánskeho odboja v Gemeri ako člen partizánskej skupiny Slávia, neskôr pôsobil ako hlásateľ a redaktor Slobodného slovenského vysielača v Banskej Bystrici, v roku 1945 pôsobil vo frontovom vysielači Červenej armády v Košiciach. Po ukončení 2. svetovej vojny pracoval v bratislavskom rozhlase, v rokoch 1949 – 1950 na Ministerstve informácií v Prahe, v rokoch 1950-57 bol tajomníkom Zväzu slovenských spisovateľov a nasledujúce dva roky sa venoval výhradne literárnej činnosti. V rokoch 1959 – 1960 bol zastupujúcim riaditeľom vo vydavateľstve Slovenský spisovateľ, v rokoch 1960-63 šéfredaktorom časopisu Kultúrny život, v rokoch 1963-65 sa vrátil opäť do vydavateľstva Slovenský spisovateľ, tentokrát ako jeho riaditeľ, a v rokoch 1966 – 1970 bol riaditeľom Československého filmu v Bratislave. Od roku 1970 až do roku 1989 bol pracovníkom Slovenskej knihy. Zomrel 12. júna 2002 v Bratislave.

Tvorba

Svoje literárne diela začal publikovať už počas 2. svetovej vojny v časopisoch Nový rod, Rozvoj a študentskom časopise Napred, no taktiež prispieval i do rôznych zborníkov. Neskôr prispieval i do časopisov a denníkov Tvorba, Elán, Pravda, Národná obroda, Tribúna a ďalších. Knižne debutoval zbierkou básní Presýpacie hodiny, ktorá mu vyšla v roku 1943. Jeho druhá zbierka Červená šatka (1946) je tematicky a hodnotovo hybridná a popri politicky angažovaných textoch obsahuje aj nábožensky ladené básne. Ako príslušník tzv. mladej generácie, ktorá akcentovala ideové princípy socialistického režimu, sa Štítnický stal typickým predstaviteľom dobovej literatúry. Vo svojej tvorbe vyjadroval generačné pocity a protivojnové nálady, ústiace do snahy o únik z vojnového sveta, svoje socialistické presvedčenie, snahu o vyjadrenie nových faktov a zmien v životoch ľudí v povojnovom Slovensku. Neskôr sa venoval taktiež ľúbostnej poézii, v ktorej vyjadroval ako erotickú stránku kontaktov muža a ženy, tak i pocity sklamania, no najmä obrazy rodinného šťastia a vzťahy partnerov k deťom. Okrem poézie pre dospelých sa venoval i tvorbe pre deti a mládež, písal reportáže a venoval sa tiež prekladom z maďarského (Endre Ady, Imre Madách) a ruského jazyka, pričom neprekladal len poéziu a prózu, ale i celý rad hudobných komédií.
Castelmaurou

Poloha

Obec má rozlohu 16,77 km². Najvyšší bod je položený 231 m n. m. a najnižší bod 132 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 3 576 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Liez (Aisne)

Poloha

Obec má rozlohu 5,45 km². Najvyšší bod je položený 91 m n. m. a najnižší bod 53 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 428 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Jozef Buček

Životopis

Jozef Buček absolvoval v roku 1984 Pedagogickú fakultu UPJŠ v Prešove. Do roku 1992 pracoval ako učiteľ a riaditeľ základnej školy. Od roku 1992 do 1994 bol obchodným riaditeľom UPRAKO a.s. Košice a od 1994 do 2002 generálnym riaditeľom UNIKO a.s. Košice.
Vo volebnom období 2002 – 2006 bol poslancom NR SR za stranu SMER (od roku 2005 SMER - sociálna demokracia). Za poslanca za stranu SMER-SD bol zvolený aj vo volebnom období 2006 – 2010 , ale od 20. júla 2006 sa vzdal mandátu a nastúpil do funkcie štátneho tajomníka Ministerstva vnútra SR.
Od 29. novembra 2006 sa stal splnomocnencom vlády pre zabezpečenie vstupu SR do Schengenského priestoru. Od 19. augusta 2009 bol splnomocnencom  vlády pre integrovaný záchranný systém (IZS).
Vo voľbách v roku 2010 bol opätovne zvolený za poslanca za SMER-SD . Stal sa členom výboru NR SR pre obranu a bezpečnosť, osobitného kontrolného výboru NR SR na kontrolu činnosti SIS a vedúcim stálej delegácie NR SR v Zhromaždení Západoeurópskej únie.
Od roku 2016 je poslanec NR SR zvolený za stranu SMER-SD. Kandidoval na 50. mieste. Dostal 1 753 platných prednostných hlasov. Je overovateľom výboru NR SR pre obranu a bezpečnosť a podpredsedom osobitného kontrolného výboru NR SR na kontrolu činnosti Vojenského spravodajstva. Do parlamentu sa dostal v apríli ako náhradník po odstúpení Jána Počiatka.
Stredoveké nástenné maľby

O nástenných maľbách v stredovekých kostoloch

Vysoká umelecko-historická a výtvarná kvalita a ikonografická rozmanitosť radí stredoveké nástenné maľby v sakrálnych objektoch pochádzajúcich z obdobia druhej polovice 13. a 14. storočia medzi najzaujímavejšie v kontexte celoeurópskeho sakrálneho umenia. Vznik nástenných malieb predstavuje výnimočný jav v kultúrnych dejinách Slovenska. Stredoveké nástenné maliarstvo, výrazne zastúpené vo výzdobe najmä malých vidieckych kostolov má dominantné postavenie nielen v rámci pamiatkového fondu na Slovensku, ale svojimi špecifickými znakmi, ako sú bohatosť námetov, nebývalá rôznorodosť výtvarných prejavov ako aj vysoká výtvarno-umelecká výpoveď, významom a hodnotou ďaleko prekračujú rámec krajiny. Dokonca možno povedať, že v stredoeurópskom kontexte čo do množstva a kvality zachovalých stredovekých maliarskych prejavov ani nemá obdobu. 
Výrazné zastúpenie v tejto oblasti majú maľby, v ktorých sa silne prejavuje vplyv talianskeho nástenného maliarstva 13. storočia. Je dôvodné predpokladať, že popredné zemepanské rody v Hornom Uhorsku, ktorých mnohí členovia zastávali významné funkcie pri kráľovskom dvore a ktorí vďaka intenzívnym kultúrnym stykom s krajinami južnej Európy mali možnosť vidieť vrcholné diela nástenného maliarstva v Toskánsku, Benátsku a inde, po postavení svojich rodových kostolov prizvali na ich výzdobu talianskych freskárov, alebo nimi vyučených majstrov. Tí sčasti inšpirovaní dielami vo svojej vlasti a tiež kultúrnym vplyvom nemeckých prisťahovalcov, vniesli do svojich prác výraznú schopnosť svojského, domáceho výtvarného podania zobrazovaných tém. Rozsiahle maliarske cykly na stenách vidieckych kostolov napr. v Ochtinej, Koceľovciach, Rákoši, Chyžnom sú toho dokladom a dokazujú veľkú frekvenciu maliarskych dielní i jednotlivých umelcov.
Úloha nástennej maľby spočívala, vo forme obrázkov nazývaných „biblia pauperum“, v približovaní biblických príbehov vidieckym, zväčša negramotným veriacim. Fresky tak plnili veľmi dôležitú litograficko-ikonografickú funkciu. Počas reformácie boli viaceré nástenné maľby prekryté vápenným náterom.

Maľby ako pamiatkový objekt

Nástenné maľby tvoria osobitnú skupinu v pamiatkovom fonde Slovenskej republiky. Okrem stavieb zahrnutých do súboru sa mnoho ďalších sakrálnych priestorov môže pochváliť jedinečnou nástennou maliarskou výzdobou. Viaceré z takýchto stavieb boli do zoznamu národných kultúrnych pamiatok zaradené pod samostatným katalógovým číslom, resp. boli za národné kultúrne pamiatky vyhlásené už skôr, a preto v tomto súbore nefigurujú (napr. Kostol Svätého Ducha v Žehre). Za národnú kultúrnu pamiatku bol tento súbor vyhlásený nariadením vlády číslo 299/1991 Zb. zo dňa 11. júna 1991, ktoré vstúpilo do platnosti 1. augusta 1991.
Dávid Láni

Životopis

Študoval v Mošovciach, Bánovciach nad Bebravou, Bytči, Brezne, Bratislave, 1637 na univerzite vo Wittenbergu. Od roku 1640 učiteľ u Ilešháziovcov a rektor v Prievidzi. Roku 1645 evanjelický farár v Dobrej Nive, 1647 v Prievidzi, 1648 v Banskej Bystrici, 1652 v Brezne, roku 1656 superintendant banského okolia.
Zápasil s útokmi rekatolizátorov, mierny postoj zastával voči kalvínom. Mestu Breznu poskytol roku 1665 veľkú pôžičku a svojmu žiakovi Jurajovi Ilešházimu venoval spis o prirodzenom práve. Z jeho rukopisnej agendy prevzal modlitby do svojho diela jeho švagor Daniel Sinapius-Horčička.
Spolková cesta

Spolková cesta (nem. Bundesstraße) je druh cesty v Nemecku a Rakúsku, obdoba cesty I. triedy na Slovensku. Spolkové cesty majú význam pre medzinárodnú, ale i vnútroštátnu dopravu.

Označenie

V Nemecku sa spolkové cesty označujú predponou B a príslušným číslom komunikácie (jedno až tri čísla), prípadne žltou tabuľkou s čiernymi číslami. V Rakúsku sa označujú takisto ako v Nemecku, avšak tabuľky sú modrej farby s bielymi číslami.
Nissan Almera

Nissan Almera je malý automobil, ktorý v rokoch 1995 až 2006 vyrábala japonská automobilka Nissan. Na niektorých trhoch sa predával pod menami Nissan Pulsar alebo Nissan Sentra.

Almera N15

Prvá generácia sa vyrábala do roku 2000 ako troj alebo päťdverový hatchback alebo štvordverový sedan. Mala zhodný dizajn s vozidlom Nissan Pulsar, ktorý sa predával v Japonsku. Od roku 1996 sa vyrábala športová verzia GTI opatrená bodykitom. V roku 1998 prešiel automobil faceliftom.

Almera N16

Dizajn bol pozmenený a zaoblený. Voz bol postavený na globálnej platforme MS, ktorá vznikla v spolupráci s Renaultom. Okrem motorov od Nissanu bol v ponuke aj vznetový motor 1,5 l so vstrekovaním Common-rail z vozidla Renault Mégane druhej generácie. V roku 2003 prešla druhá generácia faceliftom. Po ukončení výroby Nissan Almera nenahradil. Nástupcom sa až neskôr stal model Tiida.

Almera Classic

Išlo o automobil Samsung SM3, čo bol automobil technicky založený na Nissane Pulsar N16. Pod týmto názvom sa vozidlo predávalo do roku 2005, kedy bol faceliftovaný.

Nissan Almera Tino

Nissan Almera Tino je MPV odvodené od modelu Almera a postavené na zhodnom podvozku. Na niektorých trhoch sa predával len pod názvom Nissan Tino.

Almera Kit Car

Nissan Almera Kit Car bol automobil, ktorý sa zúčastnil rely a nahradil starnúci typ Nissan Sunny GTI. Poháňal ho motor s objemom 1995 cm³, ktorý dosahoval výkon 280 koní a krútiaci moment 258 Nm. Hmotnosť vozidla bola 960 kg. Prvýkrát vozidlo štartoval na Vauhall Rally Wales 1996. Najlepšie výsledky s vozidlom dosiahol Mark Higgins.
LG AKA

LG AKA je androidový smartfón od spoločnosti LG Electronics. Predstavený bol v marci 2015 a uvedený do predaja v máji toho roku.
Obsahuje HD displej s rozlíšením 720 x 1280 bodov s uhlopriečkou 5,0" a bodovou hustotou 294 ppi. Používa systém na čipe Qualcomm Snapdragon 400 s procesorom Quad-core 1.2 GHz Cortex-A7. Grafický procesor je Adreno 305. Má 16 GB vnútorného úložiska, ktoré je možné rozšíriť SD kartou s kapacitou do 32 GB a 1,5 GB RAM.
Predná kamera má rozlíšenie 8 Mpix a dokáže nahrávať video s rozlíšením 1080p pri 30 fps.
Predinštalovaný operačný systém je Android vo verzii 4.4.2 (KitKat).
Batéria je typu Li-Ion a má kapacitu 2610 mAh.
Vlajka Fidži

Vlajka Fidži – dnešná vlajka nezávislého Fidži je modifikáciou starej koloniálnej britskej modrej služobnej vlajky, tentokrát však svetlo modrá (aby sa odlišovala od vlajky Austrálie a Nového Zélandu), s fidžijským štítom zo štátneho znaku (z roku 1908) vo vlajúcej časti. V jeho hlave je na červenom poli žltý anglický lev držiaci hnedý kakaový plod, dolná biela časť je rozdelená červeným svätojánskym krížom na štyri polia. V prvom sú tri zelené stonky cukrovej trstiny, v druhom zelená kokosová palma, v treťom biela holubica so zelenou olivovou vetvičkou a v štvrtom žltý trs banánov. Horná strana vodorovného ramena kríža je v polovici šírky vlajky.
Vlajka bola zavedená roku 1970.
Pohronská Polhora

Dejiny

Počiatky histórie obce siahajú do roku 1786, kedy z jedenástich osád Hornej Oravy prichádzajú na územie terajšej obce prví osadníci zaoberajúci sa najmä chovom oviec, drevorubačstvom a povozníctvom. Dôvodom jej založenia boli časté prepady zbojníckych skupín, ktoré napádali obchodníkov a cestujúcich prechádzajúcich cez sedlo Zbojská.
V obci žije dnes 1718 obyvateľov a chotár sa rozprestiera na ploche 3 773 ha. Najnižšie položeným bodom je dolina Liesková (600 m n. m.) a najvyšším miestom je vo výške 1441 m vrchol Fabovej hole, ktorý je i najvyšším vrcholom mikroregiónu Muránska planina. Obec žije bohatým kultúrnym a spoločenským životom. Je tu kultúrne stredisko a v budove obecného úradu je zriadená historická expozícia života a tradícií obyvateľov obce.
Bezange-la-Petite

Poloha

Obec má rozlohu 7,93 km². Najvyšší bod je položený 290 m n. m. a najnižší bod 209 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 91 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Hronec (okres Brezno)

Polohopis

Leží v údolí Čierneho Hronu na severnom okraji Veporských vrchov, približne 5 km západne od Brezna a 4 km východne od Podbrezovej. Rozloha obce je 35,14 km², nadmorská výška stredu obce je 492 m.

Dejiny

V Hronci sa nachádza zlieváreň, ktorej tradícia siaha až do konca 18. storočia. V roku 1810 tu bol vyrobený prvý liatinový most v strednej Európe. V neďalekom horskom údolí (lokalita Tri vody) sú zvyšky vysokej pece, dokonca z roku 1795.
V obci okrem zlievárne pracuje aj píla, spracúvajúca drevo z okolitých lesov. Pre obec je dôležitý aj turistický ruch spojený s neďalekým biatlonovým areálom v Osrblí a s Čiernohronskou železnicou, vedúcou z Hronca do Čierneho Balogu. Niekoľko rokov sa tiež vážne uvažuje o obnovení trate tejto železnice k biatlonovému areálu.
Villers-la-Faye

Poloha

Obec má rozlohu 5,84 km². Najvyšší bod je položený 431 m n. m. a najnižší bod 265 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 406 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Fabrègues

Poloha

Obec má rozlohu 31,46 km². Najvyšší bod je položený 220 m n. m. a najnižší bod 7 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 6 214 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saint-Léger-des-Prés

Poloha

Obec má rozlohu 5,54 km². Najvyšší bod je položený 86 m n. m. a najnižší bod 40 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 228 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Kanadské národné hokejbalové družstvo mužov

Majstrovstvá sveta

Kanadské družstvo sa zúčastnilo všetkých turnajov majstrovstiev sveta. Na piatich z nich dokázalo zvíťaziť – v roku 1996 (vo finále zdolalo domáce Slovensko) a potom štyrikrát za sebou v rokoch 2001 až 2007. Pridalo k nim 4 strieborné a 1 bronzovú medailu. Iba v rokoch 2009 a 2015 sa mu nepodarilo získať niektorú z medailí. V roku 2009 sa zásluhou prehry vo štvrťfinále so Spojenými štátmi nedostalo do semifinále turnaja a muselo preto súťažiť iba o 5. miesto, ktoré po nasledujúcich 2 výhrach aj získalo. Na turnajoch v rokoch 2011, 2013 a 2017 vybojovalo strieborné medaily, keď vo finále podľahlo Česku, resp. Slovensku.
Nová huť

Nová huť, skôr Nová huť Klementa Gottwalda je hutnický a strojársky komplex nacházajúci sa v južnej časti Ostravy v priestore mestských častí Ostravy (Kunčic, Kunčiček a Bartovic). V súčasnosti patrí väčšina výrobných kapacít komplexu spoločnosti ArcelorMittal Ostrava a. s.; medzi ďalšie podniky pôsobiace v areále patria Hayes Lemmerz Autokola, a.s. a Hayes Lemmerz Alukola, s.r.o.

Vznik Novej hute

Vznik závodu iniciovali Vítkovické železiarne, pretože ich ďalší rozvoj bol obmedzený umiestnením priamo v meste. V roku 1942 začali Vítkovické železiarne stavať tzv. Južný závod v Kunčiciach. V rokoch 1947 až 1948 bolo prijate rozhodnutie o výstavbe hutníckeho kombinátu v katastri obcí Kunčice, Kunčičky a Bartovice. V tejto dobe sa ešte stále jednalo o súčasť Vítkovických železiarni; k osamostatneniu závodu došlo až 31. decembra 1951, kedy bol zriadený národný podnik Nová huť Klementa Gottwalda so sídlom v Ostrave-Kunčiciach.

Výstavba hutníckeho komplexu

Vystavené časti železiareň boli dané do prevádzky postupne v rokoch 1951 až 1958. Išlo predovšetkým o päť koksárenských batérií, dve vysoké pece, štyri siemens-martinské pece, päť hlbinných pecí, jedna blokovňa, valcovňa, zlievareň a časť energetiky spolu s vodným hospodárstvom.
V rokoch 1958 až 1961 prebiehalo predovšetkým rozširovanie kapacít pre produkciu základných surovín (koks, surové železo, oceľ), ale tiež výstavba liniek na spracovanie týchto produktov. V tomto období tak bola daná do prevádzky nová valcovacia trať, linky na výrobu automobilových kolies a iné.
Najdôležitejšími krokmi v rokoch 1993 až 1999 bol prechod od odlievania oceli do ingotov k plynulému odlievaniu oceli. Ďalšími významnými investíciami bola výstavba novej valcovne na výrobu širokého za tepla valcovaného pásu, rozšírenie výroby surového železa a rozvoz v tekutom stave v špeciálnych vagónoch, tzv. veronikách.
Pred dnešným názvom ArcelorMittal Ostrava sa spoločnosť v rokoch 2005 až 2007 volala Mittal Steel Ostrava, v rokoch 2003 až 2005 ISPAT Nová Huť.
Bion (Manche)

Poloha

Obec má rozlohu 12,67 km². Najvyšší bod je položený 305 m n. m. a najnižší bod 76 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 404 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Harpalión (syn Pylaimena)

Harpalión (starogr. Ἁρπαλίων – Harpalión) je v gréckej mytológii syn Pylaimena, vládcu paflagonského mesta Enetoi.
V desiatom roku trójskej vojny priviedli do Tróje svoje vojská panovníci z okolitých i ďalekých krajín, aby pomohli trójskemu kráľovi Priamovi zdolať početné achájske vojsko. So svojim vojskom prišiel aj paflagonský kráľ Pylaimanes, ktorého sprevádzal syn Harpalión. Pylaimena neskôr zabil v boji mykénsky kráľ Menelaos. O jeho smrti sa zmieňuje piaty spev Homérovej Iliady. V trinástom speve Iliady zomiera jeho syn Harpalión rukou Mólovho syna Mériona. Homér tu uvádza, že na jeho pohrebe je prítomný aj jeho otec Pylaimanes, ktorého smrť zaznamenal v piatom speve. Je to známa chyba v Iliade, ktorú si už všimli v staroveku.
Niektorí odborníci zaoberajúci sa Homérovou Iliadou sa pokúsili odstrániť tento rozpor predpokladom, že Pylaimenes, ktorý zomrel v piatom speve Iliady, bol starší syn paflagonského kráľa Pylaimena.
Erifylé

Erifylé (iné názvy: Erifyla, Erifyle, Erifýlé, Erifýla, (starogr. Ἐριφύλη – Erifylé/iný prepis Erifýlé, lat. Eriphyle) je v gréckej mytológii dcéra argejského kráľa Talaa a jeho manželky Péró.
Erifylé bola sestrou argejského kráľa Adrasta a stala sa manželkou veštca a kráľa Argu Amfiaraa. Porodila mu dvoch synov menom Alkmaión a Amfilochos.
Keď Oidipov syn Polyneikes prišiel do Argu žiadať o pomoc, aby sa mohol vrátiť do rodných Téb, odkiaľ bol vyhnaný svojím bratom Eteoklom, argejský kráľ Adrastos mu vyhovel a začal zhromažďovať vojvodcov a armádu. Všetci boli pripravení bojovať proti Tébam, jediný Amfiaraos, Erifýlin manžel, odmietal ísť do vojny. Ako veštec vedel, že vojna neprinesie víťazstvo a že v nej zahynú všetci vojvodcovia – až na jedného.
Erifylé medzi manželom a svojím bratom už mnohokrát urovnávala nejednu hádku, obaja boli totiž veľmi prudkí a boli by sa snáď aj vzájomne pozabíjali. Keď ich raz takto uzmierila, vynútila si od nich prísahu, že v každej hádke sa budú riadiť jej rozsudkom.
To sa dozvedeli ostatní vojvodcovia a na radu Tydea prišiel Polyneikes za Erifýlou a s lichotivými rečami jej ponúkol čarovný náhrdelník, ktorý dala bohyňa Afrodita pramatke rodu Harmónii, manželke kráľa Kadma. Za ten dar sa mu odmenila Erifýlé tým, že svojho manžela Amfiaraa prehovorila a on do vojny Siedmi proti Tébam odišiel – a spolu s piatimi ďalšími vojvodcami v nej padol. Z vodcov nakoniec prežil jediný Adrastos.
Erifylé sa podobne zachovala o desať rokov neskôr. Tentoraz išlo o výpravu epigonov, potomkov padlých vojvodcov, opäť proti Tébam. Aj medzi nimi vládli pochybnosti, či do vojny ísť alebo nie. Tejto neistoty využil Thersandros, syn Polyneikov a rovnako ako jeho otec v prvej vojne, on tiež navštívil Erifylé a ponúkol jej ďalšiu vzácnosť: čarovný plášť pramatky Harmóniy. Erifýlé opäť neodolala a rozhodla, že vojna sa konať bude. Tým odsúdila na možnú smrť aj svojich dvoch synov Alkmaióna a Amfilocha.
Lenže história sa už nezopakovala, epigoni Téby dobyli a s výnimkou Adrastovho syna Aigialea sa domov vrátili všetci. Po výprave sa bratia dozvedeli, že to ich matka poslala otca na istú smrť a po porade s veštiarňou ju Alkmaión, alebo snáď obaja bratia zabili. Tá ich ešte umierajúca stihla prekliať. Alkmaióna sa po čine zmocnili bohyne krvnej pomsty Erínye a dohnali ho skoro až k šialenstvu. Nešťastný Alkmaión potom musel opustiť svoju vlasť a po rokoch strávených v cudzine ho nakoniec dal zavraždiť kráľ Fégeus.
Saint-Didier-sous-Riverie

Poloha

Obec má rozlohu 13,9 km². Najvyšší bod je položený 750 m n. m. a najnižší bod 340 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 178 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Czarny Staw Gąsienicowy

Popis

Pleso má oválny tvar, kryštálová voda má zafírovú farbu. V jazere, neďaleko severovýchodného brehu, je ostrovček zarastený kosodrevinou. V roku 1909 sa uvažovalo postaviť na ostrovčeku mauzóleum poľského básnika predstaviteľa romantizmu Juliusza Słowackého. Zámer sa neuskutočnil pre protesty ochrancov prírody. Na severe pleso uzatvára skalný prah, cez ktorý preteká Czarny Potok Gąsienicowy. Pleso bolo v roku 1881 zarybnené pstruhom potočným.

Názov

Názov plesa je odvodený od tmavomodrého zafarbenia vody prechádzajúceho do čierneho zafarbenia spojeného s tieňom, ktorý vrhá blízky štít a sinicami (Pleurocapsa polonica), ktoré pokrývajú kamene na brehu jazera. Priehľadnosť vody dosahuje až do hĺbky 12 m.
Od začiatku 19. storočia pleso pútalo pozornosť turistov. Často bolo námetom pre maliarov. V rokoch 1884 – 1920 stál na brehu plesa bufet, ktorý vlastnil Józef Sieczki zo Zakopaného. Zhorel v roku 1920.
Saint-Marc-à-Loubaud

Poloha

Obec má rozlohu 18,42 km². Najvyšší bod je položený 774 m n. m. a najnižší bod 634 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 136 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE