Dejiny kresťanstva

Pôvod

Starovekí Židia sa delili do troch hlavných náboženských prúdov - bohatých a konzervatívnych kňazov - saducejov, ktorí uznávali len písanú podobu zákona, farizejov, ktorí uznávali i ústne komentáre židovských náboženských textov a reformných essénov (esejcov), ktorí hlásali nevyhnutnosť Novej zmluvy s Bohom. Pravdepodobne jedným z esénov, alebo nimi ovplyvneným kazateľom bol aj Ján Krstiteľ a isté sympatie k esénom mal aj Ježiš Kristus.

Ježiš sa narodil v judskom kráľovstve kráľa Heroda, ktoré boli klientským štátom Rímskej ríše. O jeho detstve sa nevie veľa. Po Herodovej smrti sa jeho kráľovstvo stalo rímskou provinciou, ktorou zotrvalo i v nasledujúcom období. V Palestíne Ježiš i verejne pôsobil a posledné tri roky svojho života hlásal svoje učenie a radostnú zvesť (gr. evanjelium), podľa biblických textov konal i zázraky. Kristovo učenie sa odvrátilo od hmotných prísľubov blaha a do centra stavalo duchovný cieľ - spásu. Spomedzi ľudí si v tomto čase vybral i niekoľko pomocníkov, medzi nimi najmä najbližší kruh 12 apoštolov. Okolo roku 30 až 33 bol Ježiš rímskou vládou (Pontským Pilátom) ukrižovaný na žiadosť židovskej jeruzalemskej veľrady (sanhendrín), ktorá bola jeho (pre ňu heretickým) učením pobúrená. Podľa Ježišových následníkov Ježiš tretieho dňa vstal z mŕtvych a ešte 40 dní pobýval so svojimi učeníkmi a pripravoval ich na ich poslanie a jeho odchod k Bohu. Na 40. deň podľa Biblie Ježiš vstúpil do neba, kde prebýva po pravici svojho otca. Podľa Biblie bol Ježiš Spasiteľom a Mesiášom, ktorého smrť a zmŕtvychvstanie prinieslo jeho nasledovníkom spásu.
 
„Ja som vzkriesenie a život. Kto verí vo mňa, bude žiť, aj keď umrie. A nik, kto žije a verí vo mňa, neumrie naveky." (Jn 11,25)

Prvé hnutia

Počiatky kresťanstva ako náboženstva boli zložité. Kristus nebol politickým reformátorom a jeho cieľom nebola vojenská vzbura proti Rimanom, ako to niektorí jeho nasledovníci očakávali. Ježiš Kristus svojich učeníkov vyzval, aby šli do sveta a šírili jeho myšlienky medzi ľudí. V počiatku sa jeho učeníci - apoštoli zamerali na šírenie v radách židovskej komunity. Práve preto v ich spoločenstvách vznikali prvé centrá novej viery. Samotní Kristovi nasledovníci v ranom období náboženstva považovali stále za židov, diferenciácia nastala v neskoršom období po prijatí nežidovských nasledovníkov (t.j. pohanov) a nevychádzala len z radov kresťanov, ale aj z radov ortodoxných židov, ktorí odmietali spojitosť s pre nich heretickým hnutím.
Zároveň zarovno s kresťanstvom sa v Palestíne, ale i v celej Rímskej ríši šírili i iné učenia, ktoré mali niektoré znaky podobné s kresťanstvom a v iných veciach sa zase líšili. Medzi nimi boli napr. mithraisti či učenie Šimona Mága. Samotní prví Kristovi nasledovníci sa vo svojej činnosti odlišovali. Jednak tu bol smer potulných galilejských mudroslovných kazateľov, následne jeruzalemské židokresťanské hnutie (niekedy označovaní i ako ebioniti, elchasaiti, hebreji či nazorejci) v ktorom sa rozlišuje apoštolský židovský a neapoštolský židovský smer a smer helenistický. Súhrn Kristových prívržencov a "misionárov" jeho učenia teda nemožno zúžiť len na okruh jeho apoštolov (po ktorých sa toto obdobie i nazýva - Apoštolská doba). V raných obdobiach sa nedalo presne odlíšiť, ktoré hnutie bolo heretické, nakoľko neexistovali presne ucelené dogmy a autority, ktoré by ich plošne určili. Rady vyskytujúce sa v listoch apoštolov nemali charakter cirkevno-správny ale skôr poradný a teologický. 
Zlom medzi kresťanmi nastal po konvertovaní farizeja Šavla na kresťanstvo. Šavol (odvtedy známy ako apoštol Pavol z Tarsu) bol vzdelaným Židom s vplyvnými kontaktami a rímskym občianstvom. Pôvodne prenasledoval kresťanov, avšak po jeho zázračnom obrátení sa stal veľkým šíriteľom kresťanstva. Začal podobne ako iní apoštoli podnikať cesty po celej východnej časti ríše a takisto viedol bohatú korešpondenciu k cirkevným obciam, ktoré založil. Práve vďaka Pavlovej činnosti sa kresťanstvo zmenilo zo židovskej sekty na náboženstvo, ktoré sa šírilo na rozsiahlom území a Pavol si za svoju činnosť vyslúžil prezývku Apoštol národov. Apoštol Pavol zároveň vo svojich listoch (epištolách) maloázijské cirkvi v Galatii, či Filipanov varuje pred falošnými prorokmi.
Medzi prvé centrá kresťanskej viery patrila antiochijská obec, založená svätým Petrom. V Antiochii sa rozvíjal najmä helenistický prúd kresťanského hnutia a vôbec po prvýkrát objavilo označenie kresťan (christian) (Sk, 11,26). Ďalšie obce vznikli v egyptskej metropole Alexandrii, kde kresťanstvo šíril apoštol Marek. Pomerne rýchlo si kresťanstvo našlo cestu i do gréckych obcí ako Efez, Korint, Galatia, Ikónium, či Solún. Kresťanské misie sem viedol najmä Pavol, ktorý s miestnymi cirkvami viedol i bohatú korešpondenciu. Okrem neho tu však pôsobili i misionári z iných obcí (ako napr. Apollos z Alexandrie). Apoštol Tomáš mal zase veľký úspech v Mezopotámskej Edesse, ktorá bola až do vrcholného stredoveku centrom východných kresťanov a odkiaľ pochádzalo obrovské množstvo relikvií (napr. list kráľa Abgara Ježišovi, či Abgarov obraz - edesské plátno). Naopak tradičné centrá helénskej filozofie ako Atény neboli kresťanstvom dlhé obdobie príliš nadchnuté, zaujali ich síce kresťanské učenie o tolerancii a pokání, zároveň však odmietali teórie o zmŕtvychvstaní. V Ríme je prvá prítomnosť kresťanov doložená najneskôr v 40. rokoch prvého storočia (Klaudiov edikt o vyhnaní Akvilly a Priscilly).

Vývoj kresťanstva v antike

Samotní kresťania sa v prvých storočiach o politiku a svetské záležitosti príliš nezaujímali. Postupom času si kresťania začínali uvedomovať, že koniec sveta nepríde tak skoro ako očakávali a začali prehodnocovať svoj postoj k svetským záležitostiam. Začali sa viac venovať politike a verejnému životu, rozvíjalo sa ich umenie a vznikali prvé snahy o prepojenie kresťanstva s antickou vzdelanosťou a kultúrou.
Od najranejších období sa vrámci kresťanstva začala tvoriť i štruktúra cirkvi. Pôvodne bola pomerne jednoduchá, veriaci sa schádzali na tajných zhromaždeniach (ecclesia) a na ich čele stáli starejší (presbyteri), pomocníci (diakonovia) a episkopi (nástupcovia apoštolov, neskôr označovaní ako biskupi). Jednotlivé spoločenstvá (cirkvi) sa postupne integrujú a členovia spoločenstiev sa stávajú bratmi a sestrami, tvoria tajomné Kristovo telo (corpus Chrisiani mysticum).
Problémom kresťanskej vierouky zostávalo, že bola značne roztrúsená a stála len na autorite jednotlivých apoštolov, resp. kazateľov, či biskupov. Existovali síce posvätné texty biblie, neexistovali však ucelenejšie dogmy, vysvetlenia a školy, ktoré by kresťanské učenie zjednotili. Takisto sa spočiatku takmer nik (až na apoštola Pavla) nevenoval filozofickému aspektu viery, a sa kresťanské učenie opieralo výlučne o sprostredkované teologické informácie o Zjavení. 
Prvá kresťanská inteligencia sa sformovala už v 2. storočí. Šlo o cirkevných otcov, ktorí boli zväčša biskupmi vo významnejších kresťanských obciach. Ich učenie sa podľa latinského slova patres označuje ako patristika. Cirkevní otcovia v najranejšom období sa venovali najmä spisom na obranu viery - apologézam.
Medzi prvých priekopníkov patril mimoiné sv. Justín. Práve svätý Justín ako vzdelaný filozof, ktorý študoval i staroveké spisy ako jeden z prvých otvoril kresťanstvu dvere k starogréckym filozofom, na ktorých kresťanské učenie neskôr nadviazalo, Sokrata dokonca nazval kresťanom pred Kristom. Ďalšími významnými apogolétmi boli i Athénagoras Aténsky, či Irenej z Lyonu. Spolu s rozvojom teologického hnutia sa ale vytvoril i priestor pre prvé herézy. Biskup Markión zo Sinope tak bol spolu so svojimi teologickými názormi (markionizmom) jedným z prvých heretikov. Ranokresťanské herézy mali značne gnosticistický rozmer. Gnostický rozmer malo i učenie Valentina Egyptského (valentinovci) a väčšina apokryfných diel je tiež gnostického charakteru. Asi najvýznamnejšie gnostické diela (a apokryfy) sú rukopisy z Nag Hammádí.
Na druhú stranu, nie všetci kresťania boli otvorení prijať čo i len časť pohanského učenia. Významným kresťanským otcom na západe bol Kartáginec Tertullianus, ktorý síce ovládal rímsku rétoriku (pôsobil v súdnictve), zásadne však odmietal gréckych filozofov a klasikov. I napriek tomu však Tertullián priniesol kresťanstvu mnohé inovácie a práve uňho sa začala formovať kresťanská prirodzeno-právna škola. Po jeho smrti však západná časť ríše v patristických elitách na čas ustúpila východu. Vo východných metropolách Alexandii a Antiochii vznikajú v 2.-3. storočí prvé veľké teologicko-filozofické školy. Zrejme najvýznamnejšími mysliteľmi východu boli Klement Alexandrijský a Origenes.
V druhom a treťom storočí zároveň vzniká i ucelenejšia štruktúra cirkevnej správy. Cirkevné spoločenstvo sa zbavilo prvotného spoločenského radikalizmu. Z biskupov sa stali nielen správcovia jednotlivých diecéz ale i sudcami v sporoch, či neskôr im bola zverená i obrana miest. Takisto sa vytvárajú prvé zaužívané pravidlá a zvyklosti. Nový biskup napr. žiada okolité diecézy, či významnejšie kresťanské sídla (metropoly) o "prijatie do spoločenstva" (communio). Pri kostoloch vznikajú takisto ďalšie úrady pomocníkov biskupa - sekretári, či pokladníci. Naďalej pôsobia aj staršie funkcie diakonov, či presbyterov.

Prvý koncil v Nikáji a arianizmus

Čoskoro po legalizácii kresťanstva sa ukázala nutnosť zvolania všeobecného koncilu, na ktorom by sa ucelila kresťanská náuka a vyriešili najpálivejšie problémy. V roku 325 sa preto v maloázijskej Nikáji konal prvý ekumenický koncil (Prvý nikajský koncil), ktorý odštartoval dlhodobú tradíciu všeobecných koncilov. Okrem všeobecných koncilov sa v kresťanských spoločenstvách často konali i čiastkové synody, či miestne koncily, ktoré riešili problémy trápiace určité konkrétne diecézy. Výsledkom koncilu v Nikáji bol prvý všeobecný ucelený program kresťanskej viery - nicejské vyznanie viery - Krédo. 
Výsledkom jednania bolo takisto zavrhnutie ariánskej viery. Podľa učenia egyptského kňaza Areia bol Kristus stvorený a nie splodený a teda nebol rovnakej podstaty ako Boh Otec, čo by znamenalo, že Kristus je odlišný od božského Otca a jemu podriadený. Areios bol poslaný do vyhnanstva, no neskôr mu bolo povolené vrátiť sa. I napriek pohotovej reakcii Areiových odporcov sa arianizmus nepodarilo hneď poraziť a ten sa rozšíril po celej Rímskej ríši a stúpencov našiel i v radoch germánskych kráľovstiev. Medzi germánskych Gótov kresťanstvo priniesol rímsky biskup Wulfila, ktorý dokonca preložil do ich jazyka Bibliu. Neskôr, keď bol arianizmus v Rímskej ríši Germáni tento smer i pre kultúrno-politické príčiny horlivo opatrovali. Ostrogótsky sriánsky kráľ Theodorich I. dokonca uväznil pápeža Jána I. Úplne sa ariánstvo podarilo odstrániť až v 8. storočí a to najmä vďaka Frankom, ktorých kráľ Chlodovik I. v roku 498 prijal katolícky krst.

Rím po Konštantínovi I.

Zvrátiť nový kresťanský rád sa ešte krátko po smrti Konštantína I. pokúsil cisár Julián Apostata, cisár starého rímsko-helenistického štýlu a veľký vzdelanec, avšak po jeho smrti už žiaden z cisárov nemal o staré náboženstvo záujem. Horlivý zástancom kresťanstva bol cisár Theodosius. Ten v roku 380 ediktom Cunctos Populos de facto ustanovil nikájské kresťanstvo hlavným náboženstvom ríše a počas svojej vlády niekedy až fanaticky prenasledoval odporcov kresťanstva a potláčal aj staré pohanské tradície. 
V roku 381 Theodosius I. zvolal do Konštantínopolu druhý ekumenický koncil, na ktorom bolo opäť odsúdené ariánstvo a znovu bolo schválené nikajské vyznanie viery. O dva roky neskôr boli oficiálne zakázané olympijské hry a postupne bolo z rôznych dôvodov zatvorených, či zničených viacero pohanských chrámov (medzi nimi Diov chrám v Olympii, či alexandrijské Serapeum). Moc kresťanskej cirkvi v tomto období bol už vďaka autorite jednotlivých predstaviteľov značný. Milánsky biskup Ambróz sa dokonca postavil voči samotnému cisárovi a ten musel vykonať pokánie za svoje činy.
Vzťah kresťanov a pohanov pôvodne nebol vyhrotený. Ako však kresťanstvo sílilo, začalo sa jeho postavenie prejavovať i vo vzťahu k pohanom a naberať silnejúci odpor a nenávisť. Nikdy sa však kresťanská antipatia voči nim nepreniesla do podobného prenasledovania aké zažili kresťania v starovekom Ríme. Predsa sa však už v tomto období objavili individuálne excesy ako napríklad zavraždenie alexandrijskej novoplatoničky Hypatie v roku 415.

Herézy a ekumenické koncily

Na východe sa v 4. storočí rozpútal spor s novou herézou nestoriánstvom vyvolanou konštatinopolským patriarchom Nestorom. Spor, ktorý sa viedol medzi antiochijskou školou (zastupovanou Nestoriom) a alexandrijskou školou (Klement Alexandrijský) sa týkal Kristovho božstva. Podľa Nestorovho učenia matka Ježiša Krista nebola Bohorodičkou (Theotokos - Θεοτόκος) ale len nositeľkou krista Christotokos (Χριστοτόκος). To by znamenalo, že Kristus sa nenarodil ako Boh, ale že božstvo v Kristovi iba prebývalo - t.j. bol by dvoma osobami zároveň. Nestoriánstvo (a okrem neho i pelagianizmus) bolo odsúdené na Efezskom koncile (3. ekumenický) v roku 431 zvolanom cisárom Theodosiom II.
Opozíciu nestoriánom vytvorilo učenie monofyzitov (monos + fyzis - jedna podstata), ktorého prvým hlavným prívržencom bol kňaz Eutyches. Ten naopak úplne spochybnil Kristovu ľudskosť a videl v Ježišovi iba jednu osobu - Božiu. Na stranu monofyzitov sa postavila aj alexandrijská škola (a patriarcha), kým Konštantínopol a najmä Rím ju odmietli. Eustyches bol dočasne zosadený, avšak cisár Theodosius II. pod vplyvom alexandrijského patriarchu Eustycha na tzv. lupičskej (alebo aj zbojníckej) synode v Efeze rehabilitoval. Pápež Lev I. pobúrený tým, že jeho poslovia neboli vypočutý požadoval zvolanie nového koncilu. Ten sa vykonal až po smrti cisára Theodosia II., ktorý monofyzitizmus podporoval. 4. ekumenický koncil v Chalkedóne (451) znovu odsúdil nestoriánsto a okrem neho i monofyzitizmus. Oficiálna náuka Kristovej dvojosobnosti - diofyzitizmus a hlavný kresťanský smer sa preto od tohto obdobia podľa koncilu nazýva aj chalcedónske kresťanstvo.
Nestoriáni svoje učenie ani po dvoch ekumenických konciloch nezavrhli a ich náuka sa ďalej šírila vo východných častiach ríše. Mnohí jeho prívrženci hľadali oporu k Rímu nepriateľsky naladenej Perzskej ríši a cez ňu sa ich učenie rozšírilo až do Tangskej Číny. Nutno spomenúť, že v tomto období už na východe isté kresťanské obce existovali. Podľa kresťanskej tradície už apoštol Tomáš založil v indickom Malabare niekoľko kresťanských obcí. V Indii ďalej pôsobil i učiteľ Klimenta Alexandrijského Pantainos, podľa ktorého správ mal v Indii pôsobiť i apoštol Bartolomej. Podobne sa koncilom nepodarilo odstrániť ani monofyzitizmus, ktorý sa taktiež šíril vo východných krajinách a ktorý a v nasledujúcom období Byzantskej ríši spôsobili odcudzenie týchto východných území voči centrálnej správe v Konštantínopole.
Na západe sa roku 476 sa rozpadla rímska moc a hlavnú autoritu od rímskeho cisára prevzali pápeži. Ich moc sílila už v priebehu 5. storočia, pápež Lev I. Veľký napríklad dosiahol záchranu mesta Rím a jeho obyvateľov pred vyvraždením Atilovými Hunmi. Pápeži prijímajú pôvodne pohanský titul rímskych cisárov pontifex maximus a legitimizujú svoju moc nad západom prostredníctvom tzv. Konštantínovej donácie.

Raný stredovek

Stredoveká spoločnosť bola pomerne odlišná od spoločnosti antickej. Európsky kultúrny prerod na základoch rímskeho práva, gréckej múdrosti a kresťanského učenia trval mnohé storočia a najmä spočiatku boli na Západe nositeľmi antického dedičstva kresťanské inštitúcie. Barbarské národy, ktoré svojou nacionalizáciou premohli rímski občiansky systém si na západe vytvorili viaceré kráľovstvá, ktoré však poväčšinou nedokázali dlhodobo pretrvať. Kresťanské cirkvi (chalcedónska i ariánska) sa pokúšali na kresťanstvo skonvertovať čo najviac kmeňov. Spolu s konverziou sa menil i charakter pohanskej spoločnosti, germánske obyčajové právo i vnímanie sveta. Od 6. storočia vznikajú i prvé ucelenejšie zbierky cirkevných zákonov - kánonov, vznikajú zbierky Dionýziana, Hispana, či pseudo-izidoriánske dekretálie a iné falzifikáty Franskej ríše.

Translatio imperii

Najvýznamnejším pápežom tejto doby bol zrejme Gregor I. Veľký, ktorý nadviazal na snahy niektorých ranejších pápežov a sformoval ideu zvrchovanosti pápežskej moci. Stal sa tak zakladateľom svetskej moci pápežského štátu. Gregor taktiež zreformoval kresťanskú liturgiu a pripisuje sa mu i zavedenie gregoriánskeho chorálu.
Z hľadiska právno-politického bolo významným počinom prevzatie moci Karolovcom Pipinom, ktorý zvrhol Merovejovcov a ktorý legitimitu vlády získal prostredníctvom pomazania pápežom Zachariášom. Tento akt takisto naznačil vytvoril predpoklad pre budúcu spoluprácu Franskej ríše a pápežstva. Zachariášov nástupca pápež Štefan II. získal vďaka Frankom rozsiahle územia a položil základ budúceho pápežského štátu - Patrimonia Sancti Petri. Pravdepodobne v tomto období vznikla aj legenda a falzifikát tzv. Konštantínovskej donácie. 
Veľkým zlomom v kresťanskom svete bolo obnovenie západného kresťanského cisárstva v roku 800 po tom, čo pápež Lev III. upustil od politiky viazania sa na Byzantskú ríšu a preniesol moc na západ (tzv. translatio imperii). Karol Veľký sa tak po vyše 300 rokoch stal prvým cisárom západu a ako taký nemal menšie ambície, než zjednotiť celú Európu a rozšíriť kresťanstvo i medzi pohanské kmene Sasov a Slovanov. Ešte za vlády Karola Veľkého takmer prišlo k zjednoteniu oboch ríš, pretože na východe práve vládla cisárovná Irena, sobáš sa však nezrealizoval a tak sa obe ríše rozišli. Byzantská ríša nikdy neuznala svojich oponentov za sebe rovných - t.j. za rímskych cisárov. Západných panovníkov (a neskôr napr. aj srbských, či bulharských cárov) považovala buď len za kráľov alebo maximálne ako cisárov Frankov (imperator Francorum v dohode z roku 812), či ako cisárov iných národov (Srbov, Bulharov). Karolínska ríša sa v priebehu ďalších storočí pretransformovala na Svätú ríšu rímsku (a neskôr aj národa nemeckého).

Krst Britských ostrovov a nemeckých zemí

V tomto období sa kresťanstvo rapídne šíri na Britské ostrovy. Augustín z Canterbury v rámci tzv. gregoriánskej misie úspešne šíri kresťanstvo do Anglicka medzi Anglosasov. Cantenbury sa v nasledujúcom období stalo významným centrom kresťanstva na ostrovoch. Významným anglickým teológom bol Beda Ctihodný, ktorý spísal anglické kresťanské dejiny a položil základy komputistiky - vedy o výpočte termínov cirkevných sviatkov.
Už vo štvrtom a piatom storočí začalo kresťanstvo prenikať do Írska, kde úspešne pôsobil najmä írsky národný svätec sv. Patrik. Svätý Kolumb zase kresťanstvo rozšíril medzi škótskych Piktov. Misie v Írsku a Škótsku sa ukázali byť pomerne úspešné. Miestna cirkev mala čiastočne inú štruktúru ako inde v kresťanskom svete. Nebola totiž položená na diecéznom charaktere, ale jej hlavnými bunkami boli početné kláštory na vidieku. Práve vďaka írskemu kresťanskému hnutiu v latinskom svete zľudoveli mnohé prvky kláštorného života ako súkromná spoveď, pokánie a rozrešenie, či individuálne duchovné vedenie laikov. Ich prostredníctvom sa na britských ostrovoch šírila vzdelanosť a v rámci svojej činnosti mnísi šírili kresťanstvo i do iných zemí (tzv. iroškótske misie). Významným misionárom z radov Iroškótov bol svätý Kolumbán, ktorý pôsobil v Gálii a Burgundsku. Kolumbánovi následovníci následne kresťanstvo rozšírili i do germánskych zemí. 
Svätý Bonifác sa stal apoštolom Nemecka s o zvláštnou mocou od pápeža Gregora III. Počas jeho pôsobenia boli v Nemecku, najmä v Bavorsku a Durínsku riadené nové biskupstvá. Zakladal nové kláštory a ničil staré pohanské posvätné miesta. V roku 744 založil jeden z najvýznamnejších európskych kláštorov vo Fulde. Na Bonifácovo dielo naviazal Anglosas Willibrord Klemens, ktorí evanjelizoval Frízov a Dánov. Z hamburského misijného arcibiskupstva sa kresťanstvo šírilo ďalej medzi Jutov a škandinávske kmene. Vytrvalým protivníkom kresťanského sveta boli Sasovia, ktorých porazil až Karol Veľký a ktorí postupne prijali kresťanstvo až po tom, čo padol ich posvätný stĺp Irminsul. Karol Veľký takisto franskú cirkev plne podriaďuje a napája na pápežský stolec v Ríme a završuje reformu miestnej cirkvi. Obdobie vlády Karola Veľkého - tzv. karolínska renesancia priniesla nové oživenie kresťanstva a antickej tradície na západe. Centrom karolínskej cirkevnej reformy sa stal karolínsky kláštor v Kornelimünsteri pri Aachene. O čosi neskôr sa začali i kresťanské misie k Slovanom.

Neskorý stredovek a renesancia

Neskorý stredovek vtrhol Európu do storočnej vojny a pápežskej schizmy. Kým na Východe mocnelo panstvo Osmanskej ríše a upadala tisícročná Byzantská ríša, na Západe španielski vladári pokračovali v Reconquiste. V talianskych mestách zase v tomto období vzniká prepojením antických a stredovekých ideálov renesancia. Hnutie ovplyvnilo väčšinu vtedajších mysliteľov a umelcov. Vyvinul sa i nový renesančný architektonický štýl, filozofia sa oslobodila spod scholastického univerzalizmu a začala sa trieštiť. Centrom myslenia naďalej zostával aj Boh a metafyzyčno, do popredia sa však dostal aj človek a svetská krása. Kým jazykom renesančného humanizmu naďalej zostávala latinčina, začína sa v tomto období oživovať aj národný prvok a národné jazyky. Zmenu v 15. storočí zažil i pápežský štát, v ktorom sa takisto šírili renesančné umenie. Kríza vypukla za pontifikátu kontroverzných Borgiovcov. V pápežskom štáte sa okrem toho začínal v 15. a 16. storočí rozmáhať nepotizmus.

Dianie v ortodoxnom svete

Po páde Konštantínopolu ortodoxný svet na čas upadol do zdanlivého zostupu, Osmani si následne podmanili i ortodoxný balkán a zastavili sa až pri bránach Viedne. Podobne na tom boli aj ostatné východné denonymie (nestoriáni, kopti, arménska či sýrska cirkev). Nestoriánstvo sa síce ešte udržalo rozptýlené v moslimskom svete (významné centrá sa nachádzali v Indii). Kresťania sa v moslimských krajinách stali občanmi druheh úrovne a bežné boli ich prenasledovania, či platenie náboženskej dane, čo viedlo k ich konverzii.
Už v 15. storočí sa však z krízy podarilo dostať Moskovskému kniežatstvu, ktorého knieža Ivan III., manžel byzantskej princeznej Zoe Palaiologovny prijal titul cisára (cára) a samovládcu všetkých Rusov. Rus nikdy neprijala florentskú cirkevnú úniu a tak po páde Byzantskej ríše vznikla teória prenesenia rímskej moci do Ruska a z Moskvy sa stal tzv. Tretí Rím. Priekopníkom tejto teórie bol Filofej Psovský. S rozvojom ruskej moci sa následne pravoslávie šírilo ďalej na východ a sever. Prerod v Rusku zažila taktiež byzantská sakrálna architektúra. 
17. storočie možno v rusko-ortodoxných dejinách charakterizovať ako boj s katolíckym poľsko-litovským štátom. Rusko sa dostalo do veľkej anarchie (1584–1613) z ktorej sa dostalo až po nástupe Romanovcov. Kým v katolíckom svete sa už zápas o oddelenie cirkevnej a svetskej moci, v Rusku patriarchova moc závisela podobne ako v Byzancii od cárovej milosti. Od roku 1589 bol ruský moskovský patriarchát autokefálny. I v Rusku sa objavili herézy a snahy o reformy podobne ako v Európe (napr. rozkolníci, či staroverci, ktorý odmietli liturgické reformy patriarchu Nikona - anathemna bola zrušená až v roku 1971), avšak cársky režim a patriarchát tieto snahy zásadne odsúdil a trestal. 
Reforma ruskej cirkvi nastala za vlády Petra I. Ambiciózny panovník nestrpel v cirkvi odpor a sám predsedal cirkevnej synode. V roku 1721 vznikla vrcholná kolektívna organizácia ortodoxnej správy v ríši - Najsvätejší synod, ktorý plne podliehal cárskej moci. Cirkev cárovi bola podriadená nielen organizačne ale aj vieroučne a to i napriek tomu, že bol laikom. Peter, ktorý ako mladý precestoval západnú katolícko-protestantskú Európu mal však odišné zmýšľanie ako ortodoxný klér, čo mu medzi ním prinieslo nepopularitu. Namiesto byzantského kalendáru sa takisto v Rusku začal používať zastaralý juliánsky kalendár (kým v Európe bol bežný gregoriánsky). Neskorší cári (Peter Veľký, či Katarína Veľká) v Rusku takisto obmedzili moc kláštorov a niektoré ich majetky znárodnili.
V období novoveku takisto začínajú vznikať tzv. východné katolícke cirkvi, ktoré vznikali väčšinou pripojením sa nekatolíckych východných cirkví alebo ich častí ku Katolíckej cirkvi, pričom prijali jej učenie vrátane primátu pápeža, ale zachovali si východný obrad a ďalšie špecifiká (napr. možnosť vysviacky ženatých mužov za kňazov). Príkladom takéhoto zjednotenia je napríklad Brest-Litovská únia z roku 1596 (kresťania na Ukrajine a v Bielorusku), či Užhorodská únia z roku 1646 a mnohé ďalšie. V súčasnosti existuje vyše 20 takýchto cirkví.

Kresťanstvo v Amerike a Ázii

Spolu so zámorskými objavmi sa do Ameriky od roku 1492 šírila i kresťanská viera. Spočiatku šlo o španielsky a portugalský katolicizmus, ktorý sa šíril v jednotlivých kolóniách. Na rozdelenie sfér vplyvu medzi tieto katolícke národy mala vplyv Tordesillaská zmluva vytvorená na nátlak pápeža  Alexandra VI., ktorú však Francúzi a protestani neuznávali.
Po tom čo v rokoch 1519–1521 Hernando Cortés rozvrátil Aztécku ríšu sa začalo s christianizáciou Mexika, už pred tým vznikli kresťanské obce na Karibských ostrovoch. Francisovi Pizzarovi sa pre Španielov podarilo rozvrátiť ríšu Inkov. Kresťanstvo v amerike pomáhali šíriť rehoľné rády, spočiatku najmä františkáni.a dominikáni. V roku 1542 sa v španielskej časti ríše zrušilo otroctvo Indiánov a dominikán Bartolomej de Las Casas dokonca zostavil nové zákony, ktoré Indiánov zrovnoprávnili s dobyvateľmi. Za svoju činnosť bol Bartolomej nazvaný apoštolom Indiánov. Deficit v potrebe pracovnej sile kolonialisti vyriešili privezením černoských Afričanov. Od 17. storočia v Amerike pôsobili aj jezuiti, ktorí mali veľký podieľ na vytvorenéé indiánskych rezervácií a šírení vzdelanosti. V roku 1609 bola zriadená prvá jezuitská rezervácia pre Guaranov v Paraguaji, neskôr podobné rezervácie vznikali i v ďalších španielskych kolóniach a v portugalskej Brazílii. K jezuitskému rádu patril aj svätý Peter Claver, ktorý sa stal patrónom misií u černoskej populácie.
Iná situácia bola v severnej amerike, ktorú osídľovali najmä protestantské národy. Do Ameriky medzi prvými odchádzali ľudia, ktorí boli vo svojich materských krajinách prenasledovaní pre svoju vieru. Prvé britské osady v Amerike preto založili puritáni, ktorí boli nútení odísť zo Starého Sveta (pútnici na lodi Mayflower), neskôr k osídlovateľom pribudli osadníci z Nizozemska, nemeckých krajín a Francúzska. Kým Francúzi osídľujúci najmä Louisiana a Quebec boli katolíci, Nemci a Briti boli najmä reformovaného vierovyznania, čo sa prejavilo aj na dnešnom usporiadaní náboženstva v USA.
Okrem Ameriky kresťanskí misionáro začali v novoveku pôsobiť i v Ázii a neskôr aj v Austrálii. Kým Portugalci v Indii, Číne a Japonsku šírili prostredníctvom jezuitov katolicizmus, britskí kazatelia šírili v Austrálii a neskôr aj v Indii protestantizmus. V Indii pôsobil aj významný jezuita František Xaverský. Španieli zase priniesli katolicizmus na Filipíny. Jezuiti vo svojich misiách k domorodému ázijskému obyvateľstvu pristupovali opatrne a pripúšťali i istý synkretizmus, či ctenie si miestnych tradícií. S tým však nesúhlasili iné rády a nakoniec aj pápežská stolica, čo viedlo k úpadku misijných úspechov. Úspechy kresťanských misií v orientálnej, duchovne bohatej Ázii tak boli menej úspešné, než christianizácia v Amerike.

Obdobie osvietenstva

Ako reakcia na religiózne obdobie reformácie a protireformácie vznikol skeptický mysliteľský smer osvietenstva. Osvietenstvo bolo širokým filozoficko-politicko-ekonomickým prúdom, ktorý tvorila nejednotná masa učencov. Hlavným cieľom bol prerod spoločenstva k vzdelanosti - vznik sveta moderného človeka. Základnými filozofickými východiskami pre nové obdobie boli racionalizmus a empirizmus, ktorému sa podriaďovalo aj metafyzično (nadzmyselno), čo viedlo k vzniku širšieho ateistického hnutia. Osvietenstvo vzniklo v Anglicku, avšak azda najznámejším ohniskom bolo Francúzsko. 
V osvietenstve možno badať dva pomyselné prúdy, jedným boli rozliční myslitelia a filozofi, druhým prúdom boli tzv. osvietenskí panovníci, ktorí vo svojich krajinách zavádzali nové reformy. V niektorých krajinách dochádza k sekularizácii niektorých odvetví (napr. školstva), iné krajiny ako Francúzsko začali hľadať cestu k sekulárnemu štátu. Pomerne sekulárne tendencie sa uskutočnili za vlády Jozefa II. (čiastočne už Márie Terézie) aj v rakúskych krajinách - zatváranie kláštorov, poštátňovanie cirkevných škôl, tolerančný patent (tzv. jozefinizmus)
Narozdiel od religiózneho novoveku a baroka bolo obdobie osvietenstva znovu antropogénne, vznikajú prvé deklarácie ľudských práv a vymedzujú sa politické práva. Ako odozva na liberalizujúce revolučné hnutia následne vznikajú zárodky konzervativizmu (Edmund Burke). V spoločnosti takisto možno naďalej badať aj socialistické prvky (napr. Sprisahanie rovných).
Osvietenstvo prinieslo rozvoj aj kresťanskému hnutiu. Pokračovala, či skôr vrcholila generácia jezuitského vzdelávania z ktorého radov vyšli viacerí myslitelia. Zreformných katolíckych knutí naďalej pokračovala generácia jansenizmu a vo febronianizme našli uplatnenie myslitelia prikláňajuci sa k idei konciliarizmu. Najmä v Nemecku sa rozvíja náboženské hnutie pietizmu. V amerike George Whitefield a kongregacionalistický kazateľ Jonathan Edwards zase stáli na čele tzv. Prvého veľkého prebudenia. V Anglickom Oxforde zase v nadväznosti vzniká protestantské hnutie metodistov, ktoré sa sformovalo okolo tzv. Oxfordského svätého klubu založeného bratmi Charlesom a Johnom Wesleyom. Silne antimaterialistické hnutie, ktoré hľadalo správnu metódu spasenia sa následne dokázalo rozšíriť do celého protestantského sveta.
V osvietenstve možno badať pôvod moderných vied a takisto aj veľkého odporcu teologických dogiem. Objavujú sa hlasy po redukcii náboženstva, či dogiem, šíria sa i názory o tzv. kulte najvyššej bytosti, či deistické hnutie. Na druhú stranu býva osvietenstvo nieked označované i ako kresťanské hnutie, pretože vzniklo v kresťanskom svete a jeho významní členovia, aj keď často zastávali deistické stanovisko a zásadne brojili proti cirkvevnému klerikalizmu, nikdy cirkev neopustili (Voltaire, Diderot). Kým v anglických krajinách sa deizmus presadzoval najmä ako životný štýl básnikov, či slobodomurárov, vo Francúzsku sa to, čo sa začalo ako kritika vzdelancov postupne v širokých masách dokázalo zmeniť na fanatizmus a neskôr dokonca prepuknúť v revolúcie (najmä Veľká francúzska revolúcia).

Kresťanstvo a moderna

19. storočie prinieslo Európe a celému svetu značnú sekularizáciu, ktorej počiatky možno badať v osvietenectve. Na Viedeňskom koncile sa cirkev mlčky vzdala zhabaných statkov a zmenilo sa aj jej postavenie. Narozdiel od stredovekého, či predvestfálskeho sveta musela aj katolícka cirkev (a ešte viac protestantské cirkvi) vystupovať voči štátom ako rovnocenný (ak nie ako podriadený) spoločník v rokovaniach. Svätá stolica v tomto období svoju politiku v jednotlivých krajinách začína presadzovať najmä prostredníctvom konkordátov alebo cirkumskripčných búl.
V Nemecku sa v 19. storočí rozvíja ako protestantské, tak aj katolícke hnutie. Zvlášť katolicizmus znovu naberal na sile, vznikli viaceré významné hnutia, medzi nimi tubingenská škola, či hermesiáni. Vplyv katolíckeho náboženstva v Nemecku sílil, proti čomu najmä v neskoršom období (po zjednotení Nemecka) postavil nemecký kancelár Otto von Bismarck. Obdovie rokov 1871 až 1887 následne v Nemcku býva označované aj ako Kulturkampf (kultúrny boj). Bolo vydaných viacero zákonov - proti politickému zneužívaniu kazateľní (1871), boli zrušené všetky kláštory a zakázaná činnosť jezuitského rádu (1872). V roku 1873 bol zavedený štátny dozor nad školami a povinné preškolovanie kňazov. V roku 1875 bol zavedený obligatóry civilný sobáš (ním sa neskôr inšpirovali v Uhorsku). Katolícki veriaci na boj reagovali založením Deutsche Zentrumspartei (Zentrum), ktorá pomerne rýchlo získala veľkú podporu a Bismarck bol preto nútený nájsť s pápežom Levom XIII. kompromisné riešenie.
19. storočie sa najviac prekrýva s pontifikátom Pia IX. Jeho pontifikát bol spočiatku vítaný, avšak v roku 1848/1849 bol pre neochotu pomôcť zjednotiť Taliansko nútený dočasne opustiť Rím. Po roku 1860 pápežský štát stratil významné územia a Rím bol od dobytia uchránený len za pomoci Francúzov. Po páde Napoleona III. však Taliani dokončili zjednotenie krajiny pripojením Ríma a pápežovi zostalo iba územie Vatikánu. Zmier medzi Talianskom a Vatikánom nenastal a obe strany odmietali ustúpiť. K dohode došlo až v roku 1929 tzv. Lateránskymi zmluvami uzavorenými medzi Benitom Mussolinim a Piom XI.
Najdlhšie vládnuci pápež novodobých dejín. (a pravdepodobne aj vôbec) Pius IX. za svojho pontifikátu urobil viacero reforiem. V roku 1854 vyhlásil dogmu o nepoškvrnenom počatí Panny Márie (encyklika Ineffabilis Deus), v roku 1864 vydal protimodernistickú encykliku Quanta cura a jej prílohu Syllabus omylov (zavrhol mimoiné socializmus, komunizmus, panteizmus, naturalizmus,...). Pravdepodobne najvýznamnejším krokom jeho potifikátu však bolo zvolanie Prvého vatikánskeho koncilu v roku 1868 (Aeternis Patris).

Postmoderný svet

20. storočie prinieslo značnú modernizáciu vo svete. Rozvoj vedy a techniky, či hrôzy dvoch svetových vojen ovplyvnili i náboženské myslenie. I napriek celkovému rastu počtov veriacich v novodobom období čoraz viac ľudí začalo opúšťať kresťanské cirkvi a priklonilo sa k ateizmu. Kresťanské hnutia zase reformovali svoje štruktúry i niektoré svoje postoje, rozvinula sa idea ekumenizmu. Výrazným posunom prešla aj najväčšia z kresťanských cirkví - katolícka cirkev, v rámci ktorej sa uskutočnil reformný Druhý vatikánsky koncil. 
V myšlienkovom smere nastalo čiastočné uvoľnenie dogmatiky a objavili sa nové prúdy ako kresťanský fundamentalizmus, či kresťanský liberalizmus. V katolíckej cirkvi sa naďalej rozširovalo učenie novotomizmu (napr. Étienne Gilson, Jacques Maritain), vznikali však aj iné prúdy ako personalizmus Emmanuela Mouniera, či obrovský oponent novotomizmu teilhardizmus (Pierre Teilhard de Chardin), ktorý bol pôvodne autoritami odmietaný. Kresťanské hnutie takisto dopomohlo k obnove iusnaturalistických myšlienok (napr. John Finnis).
V 20. storočí sa mimoiné začalo v kresťanskom svete stále viac a viac rozmáhať hnutie upínajúce sa k Duchu Svätému. Najmä v protestantských cirkvách šlo pôvodne o tzv. pentekostalizmus - letničné hnutie, neskôr v 60. rokoch v nadväznosti vzniklo všeobecné (protestantské aj katolícke) charizmatické hnutie. Na ne nadviazali neocharizmatické hnutie (Viničné hnutie a Hnutie Viery) a novo-apoštolská reformácia.

Predkoncilové obdobie

Začiatkom 20. storočia vystriedal významného reformátora a politika Leva XIII. zbožný Pius X. Pius bol nábožensky založený pápež, narozdiel od svojho predchodcu nedbal príliš o politiku, ale orientoval sa najmä na výstavbu cirkvi a boju proti herézam a modernizmu. Pius X. mimoiné zreformoval rímsku kúriu, cirkevnú hudbu a kňazský breviár. Založil úradný tlačový orgán Svätej stolice – Acta Apostolicae Sedis. V roku 1904 ustanovil komisiu na vypracovanie nového kódexu kánonického práva (CIC – Codex Iuris Canonici), ktorý bol následne vydaný v roku 1917 pápežom Benediktom XV., ktorý Pia vystriedal v čase vypuknutia I. svetovej vojny.
V roku 1922 sa novým pápežom stal Pius XI., ktorého hlavnou ideou bolo Kristovo kráľovstvo. Pius XI. bol bojovný pápež, ktorý viedol rokovania o konkordátoch s viacerými európskymi krajinami. Po tom, čo dojednal zmier s Talianskom dokonca pápežský štát uzavrel konkordát s Hitlerovským Nemeckom. Tzv. Ríšsky konkordát bola prvá medzinárodná zmluva, ktorú nacistické Nemecko uzavrelo.Kým pápež v zmluve s ideologickým nepriateľom hľadal obranu pred prenasledovaním a konfliktami medzi katolíkmi a štátom, Hitler v zmluve videl otvorenie medzinárodného poľa nemeckej diplomacii. Hlavným nepriateľom Pia XI. bol komunizmus, ktorý v tomto období spôsobil smrť tisícov kresťanov v Rusku, Španielskej občianskej vojne, v Mexiku a inde. Pius XI. preto proti nemu rázne vystúpil v encyklike Divini Redemptoris. V roku 1937 Pius s encyklikou Mit brennender Sorge vystúpil aj proti nacizmu. Šlo o jedinú encykliku 20. storočia nevydanú v latinskom jazyku. Druhej svetovej vojny sa už energický pápež nedožil a tak sa novým pápežom stal Pius XII. 
Pius XII. počas druhej svetovej vojny vystupoval voči nacistickej politike pomerne zmierlivo a opatrne, odsúdil síce nacistické vyčínanie proti Židom a iným menšinám, takisto sa snažil o udržanie mieru a zmiernenie škôd, zároveň však z obáv nevykonal razantnejšie priame zásahy. Naopak Hitler, ktorý bol pôvodne k cirkvi tiež opatrný a navonok aj prieteľský, neskôr v Nemecku zaviedol viaceré proticirkevné opatrenia (zatváranie škôl, rušenie príspevkov, obmedzenie výuky teológie, útoky na kláštory a iné porušovania konkordátu). Problémy s nacistickou mašinériou a obdobný vývoj v tomto období mali aj protestanské cirkvi.

Pontifikát Pia XII. pokračoval aj po druhej svetovej vojny až do roku 1958. Jeho nástupcom sa stal Ján XXIII. Jeho pontifikát síce netrval dlho, avšak svojim smerovaním výrazne ovplyvnil chod v Katolíckej cirkvi.