Enkláva (politická geografia)

Vymedzenie pojmu

Pojem enkláva sa v jazyku diplomacie objavil pomerne neskoro, až v roku 1868. Pochádza z latinského výrazu „inclavatus“, „inclavo“, čo znamená uzavretý, uzamknutý. V diplomacii sa pojem začal používať najskôr vo francúzštine. Moderný výraz exkláva je logickým rozšírením pojmu, ktorý vznikol o tri dekády neskôr a korešponduje s latinským „exclavo“. Nakoľko sú tieto pojmy používané v medzinárodnom práve od úplného začiatku ich existencie, je potrebné si všimnúť, aké definície sú najčastejšie uvádzané v medzinárodnom práve. Vzťah exklávy k príslušnému materskému štátu je legislatívne upravený. Obyvatelia exklávy sú obyvateľmi príslušného materského štátu a legislatíva materského štátu je vo všeobecnosti platná aj na území exklávy. Lokalizácia exkláv, a z toho vyplývajúca absencia priameho dopravného spojenia s materským štátom, prináša potrebu špecifických pravidiel a modifikácií, čo môžu zabezpečiť národné zákony, medzinárodné dohody, prípadne ich kombinácia. Celý komplex špecifických legálnych modifikácií vedie k osobitnému postaveniu enklávy, ktoré sa odlišuje od hlavných pravidiel platných v regiónoch materského štátu. Okrem toho je potrebné zabezpečiť špecifické pravidlá aj vo vzťahu k susednému štátu vzhľadom na prítomnosť územia pod cudzou správou. Interakcie medzi susedným a materským štátom vo vzťahu k enkláve/exkláve sú medzinárodnej povahy a sú predmetom medzinárodného práva.

Štát-enkláva

Štáty-enklávy chápe medzinárodné právo (a politická geografia) ako suverénne štáty úplne obklopené územím iného štátu. Slobodné prístavy s priamym prístupom k moru alebo k medzinárodnej rieke (tzv. medzinárodné vody) teda nemožno považovať za enklávy, nakoľko nespĺňajú základnú charakteristiku. Problematika enklavity a exklavity je neustále predmetom výskumu. Nakoľko medzinárodné právo definuje enklávu ako suchozemské územie oddelené od materského štátu, takáto definícia je značne reštriktívna. Preto do skupiny enkláv budú zaraďované tiež semienklávy (územia s prístupom k moru). Pojem „enklavita“ je jedným z dôležitých špecifík enklávy. V prípade San Marína je zrejmé, že štát je úplne obklopený územím iného štátu (v tomto prípade Talianska). Ale diskutabilné sa javí vyčlenenie kategórie semienkláv, kedy je sporné, či prístup k morskému pobrežiu eliminuje enklavitu takýchto území. Teoreticky aj Portugalsko a Dánsko hraničia len s jedným štátom, ale nie sú izolované geograficky, politicky, ani ekonomicky. Majú dostatočne široký prístup k medzinárodným vodám. Nie je možné sa pridržiavať striktných charakteristík, pretože štáty ako Monako potom nebudú enklávami v pravom zmysle slova. Kritérium obklopenosti územia iným štátom je kvalitatívne a je zložité ho aplikovať v praxi. Aby ho bolo možné uviesť v praxi, je nutné zaviesť aj kvantitatívne kritérium, t. j. dĺžka hranice na pevnine musí byť dlhšia ako dĺžka pobrežnej línie. Teda platí, že pomer dĺžok pevninskej a morskej hranice musí byť väčší ako 1.

Suverénna semienkláva

Štát bude klasifikovaný ako suverénna semienkláva vtedy, ak má hranicu len s jedným štátom a zároveň je dodržané kvantitatívne kritérium. Na základe tohto kritéria štáty ako Írsko, Portugalsko a Dánsko nebudú zahrnuté, naopak Monako áno.

Prímorský štát

Ďalší súvisiaci pojem je prímorský štát. Ak štát-enkláva disponuje aspoň úzkym pobrežným sektorom, ktorý umožňuje prístup k otvorenému moru a je koridorovej povahy, považuje sa za prímorský štát. Z hľadiska prístupu k moru je možné odlíšiť exklávu a enklávu. Kým exkláva je izolovaná časť štátu, ktorá je ohraničená jedným alebo viacerými cudzími teritóriami a môže mať prístup k moru, pre enklávu táto podmienka neplatí.

Hypotézy teórie enkláv

K získavaniu poznatkov pri klasifikácii enkláv a exkláv značnou mierou prispievajú aj štyri základné hypotézy. 
Prvé dve sú zamerané na vysvetľovanie modelov príbuznosti enkláv. Klasifikácia enklávy závisí od jej etnického zloženia a relatívnej ekonomickej prosperity materského aj susedného štátu. Primárnym faktorom zostáva skutočnosť, či je etnické zloženie enklávy totožné s etnickým zložením materského alebo susedného štátu. Ak je identické, enkláva zostáva jeho súčasťou (neprejavuje separatistické tendencie). Ak však etnické zloženie korešponduje so susedným štátom, vznikajú tlaky na odtrhnutie sa od materského štátu a pripojenie enklávy k susednému štátu. Sekundárnym faktorom je relatívna ekonomická prosperita materského a susedného štátu. Ak je etnické zloženie enklávy zmiešané, alebo naopak jedinečné, potom relatívna ekonomická sila materského alebo susedného štátu bude determinovať príslušnosť enklávy. Ak je materský štát ekonomicky aktívnejší, enkláva zostane jej súčasťou. Naopak, ak susedný štát je ekonomicky výraznejší ako materský štát, enkláva bude prejavovať tendencie pripojiť sa k susednému štátu. Pravé exklávy môžu reprezentovať špecifický príklad tejto hypotézy, nakoľko susedia s viac než jedným štátom. 
Tretia hypotéza vyjadruje inherentnú neschopnosť enklávy rozvinúť vlastnú fungujúcu ekonomiku. Ekonomická závislosť je pritom spôsobená nedostatočnou veľkosťou lokálnej ekonomiky v kombinácii s obmedzenosťou vo vzťahu k materskému a susednému štátu. Výnimkou je situácia, keď enkláva existuje na základe medzištátnych dohôd medzi materským a susedným štátom, pričom podmienkou je vysoký stupeň jej integrácie. Zároveň však musí existovať podmienka voľného pohybu ľudí, tovaru, služieb a pracovnej sily.
Štvrtá hypotéza pojednáva o dosiahnutí politickej stability a ekonomickej prosperity. Podmienkou pre dosiahnutie tohto stavu je ekonomika enklávy a politická otvorenosť voči materskému i susednému štátu. Otvorenosť vzťahov je bežná v súvislosti s materským štátom, nakoľko enkláva predstavuje jeho integrálnu súčasť. V centre pozornosti je predovšetkým bezproblémový tok ľudí, tovarov, služieb, kapitálu, či politickej participácie. Z tohto dôvodu je veľmi dôležitá otázka dopravy. Vzhľadom ku geografickej vzdialenosti je omnoho zložitejšie dosiahnuť otvorenosť vo vzťahu k susednému štátu. Bezvízový styk, uľahčenie obchodovania s tovarom a službami, či režim na hraniciach budú najdôležitejšími položkami vyriešenia problému.

Proces vzniku enkláv

Enklávy sa vo všeobecnosti formovali v štyroch hlavných vlnách.

Prvá vlna

Prvá vlna začala už v stredoveku, ešte pred vznikom vestfálskeho typu štátu v Európe. Štátny celok nebol spájaný s určitým teritóriom, ale s určitým vlastníkom. To umožnilo vznik štátnych celkov „zložených“ z viacerých menších území, a to kúpou, dedením, darovacími zmluvami, získaním vo vojne a podobne. Takýmto spôsobom vznikli v Európe v tomto období stovky, ba až tisíce územných enkláv a exkláv, ktoré prináležali určitým vlastníkom alebo vládnúcim dynastiám. S postupujúcim ekonomickým i spoločenským rozvojom postupne dochádzalo k územnej konsolidácii. Proces konsolidácie odstránil absolútnu väčšinu enkláv predvestfálskeho obdobia. Niektoré z nich však pretrvali buď ako závislé exklávy (Baarle, Büsingen-am-Hochrhein, Llívia atď.), alebo ako suverénne mikroštáty (Monako, San Maríno, Vatikán). Dôsledky vytvárania predvestfálskych štátnych celkov bolo možné pozorovať na politickej mape Európy do konca 19. storočia. Do súčasnosti pretrvalo len niekoľko nepatrných území na subnárodnej úrovni.

Druhá vlna

Druhá vlna vzniku enkláv nastala v súvislosti so vznikom európskych koloniálnych mocností (Portugalsko, Španielsko, Veľká Británia, Francúzsko, Holandsko, neskôr aj Nemecko), ktoré sa rozpínali aj v zámorí. Teoreticky, väčšina zámorských kolónií v 16. až 20. storočí, s výnimkou tých, ktoré boli lokalizované na ostrovoch, môže byť definovaná ako exkláva vo vzťahu k príslušnej metropole. Prevažná väčšina enkláv druhej vlny zmizla z politickej mapy po rozpade koloniálnej moci.

Tretia vlna

Tretia vlna je spojená s procesom rozpadu európskych koloniálnych ríš. V tomto období vznikali predovšetkým také enklávy európskych štátov, ktoré zostali ako pozostatky zámorských impérií vo forme závislých území (napr. britský Hongkong, portugalské Macao, či španielska Ceuta a Melilla). Na druhej strane vznikali nezávislé štáty-enklávy, ktoré boli vytvorené po stanovení hraníc medzi bývalými kolóniami. Tak vznikli suverénne štáty Lesotho a Gambia v Afrike a Brunej v Ázii. Okrem toho sa utvorilo aj niekoľko závislých enkláv v prípadoch, keď sa novovzniknuté štáty nedohodli na výmene území. Ide napríklad o skupinu 92 bangladéšskych enkláv v indickom Koch Bihar a Temburong (najvýchodnejší dištrikt Bruneja).

Štvrtá vlna

Štvrtá vlna súvisí s rozpadom sovietskeho mocenského bloku, čo spôsobilo, že na politickej mape pribudlo v rokoch 1990-91 približne dvadsať nových enkláv. Prevažná väčšina týchto území sa objavila v roku 1991, len Kaliningradská oblasť a Dubki zostali exklávami už v roku 1990, potom, ako Litva a Estónsko vyhlásili nezávislosť. Podobne ako u postsovietskych enkláv, rozpad ďalšieho socialistického multietnického štátneho zväzku, Juhoslávie, podmienil vznik dvoch exkláv – Sastavci a časti územia Dubrovnícko-neretvianskej župy. 
Enklávy tretej a štvrtej vlny, t. j. enklávy moderného postvestfálskeho obdobia, postkoloniálneho obdobia samostatných štátov a postsocialistických štátov zostávajú v popredí záujmu teórie enkláv. Ale teória enkláv by nemohla vzniknúť bez typických príkladov z histórie, bez príkladov území, ktoré už neexistujú. Ide predovšetkým o mimoeurópske teritóriá – Hongkong a Macao, ako aj európske územia – Západný Berlín, Východné Prusko.
Dôležitou podmienkou je rozlíšenie tzv. „enkláv-de jure“, ktoré sú formálne uznané medzinárodným právom a tzv. „enkláv-de facto“. Existuje len málo prípadov, kedy existencia enklávy nebola doteraz formálne uznaná, hoci tieto enklávy existovali „de facto“ počas dlhšieho obdobia. V tejto súvislosti je faktická enklavita spoločne s politickými vzťahmi k materskému štátu a susednému štátu kľúčovým faktorom vedúcim k identifikácii enkláv. Napríklad Nemecká demokratická republika (NDR) a Spolková republika Nemecka (SRN) neboli uznané ako samostatné štáty až do roku 1949. Dokonca aj po tomto roku SRN neuznalo NDR až do konca 60. rokov 20. storočia. Napriek tomu, Západný Berlín predstavoval enklávu vo vnútri sovietskej okupačnej zóny v období rokov 1945–49. Potom bol uznaný ako exkláva SRN v rámci NDR a to aj napriek nepriznanému statusu samostatného štátu v tom období.

Kategorizácia enkláv/exkláv

Prvotné rozdelenie enkláv do základných kategórií kombinuje kritérium legálnosti s kritériom vzťahu enklávy/exklávy k príslušnému materskému štátu a susednému štátu. Z hľadiska kritéria legálnosti delíme teritóriá na suverénne štáty a na závislé územia.

Kvázi-enklávy

Kvázi-enklávy sú definované ako územia, ktoré síce nie sú oddelené od materského územia štátu, prakticky sú však dostupné len cez územie iného štátu. Kvázi-enklávy sú podobné klasickým enklávam v niektorých charakteristikách a problémoch, s ktorými sa ich obyvatelia stretávajú. Aj napriek tomu, že nie sú zahrňované vo všeobecnej kategorizácii enkláv, je nutné sa nimi zaoberať. Tieto entity nazýva Rolf Palmberg pene-enklávy a Jan Krogh praktické enklávy. Patria sem európske územia Jungholz, Kleinwalsertal, americký Point Roberts a iné.

Faktické enklávy

V súčasnosti existujú mnohé územia, ktoré nie je možné z rôznych príčin kategorizovať. Na jednej strane nespĺňajú požiadavky danej kategórie a na druhej strane vykazujú určité charakteristiky podobné enklávam. Takéto entity nazývame faktické enklávy. Ako príklad môže poslúžiť Svazijsko. Nie je síce enklávou v pravom zmysle slova, nakoľko hraničí s dvomi štátmi, ale ekonomicky je napojená výhradne na Juhoafrickú republiku. V tomto prípade teda ide o kvantitatívnu politickú a ekonomickú závislosť. Iným prípadom je exkláva Strovilla, nepatrné územie na Cypre. Je situované medzi Britskou vojenskou základňou Dhekelia a tureckou časťou ostrova. Pozícia tohto územia ako pravej exklávy by mohla byť diskutabilná, kvôli statusu vojenskej základne. Vojenská základňa Dhekelia nie je teritóriom spadajúcim pod úplnú suverenitu Spojeného kráľovstva a podľa medzinárodného práva je považované za súčasť územia Cypru.

Enklávy pod priamou jurisdikciou

Zámorské vojenské základne predstavujú typ enklávy pod jurisdikciou príslušného štátu. Najznámejšími príkladmi sú americká Námorná základňa Guantánamo na Kube a Britské vojenské základne Akrotiri a Dhekelia na Cypre. Okrem toho aj zahraničné ambasády predstavujú tento typ území. Najpozoruhodnejším prípadom zostáva pravdepodobne izba číslo 212 v hoteli Claridge's v centre Londýna. 17. júla 1945 sa tu počas exilu juhoslovanskej kráľovskej rodiny narodil priamy následník juhoslovanského trónu. Nakoľko však juhoslovanský právny systém stanovoval, že následník trónu musel byť narodený na juhoslovanskom území, bolo vydané špeciálne rozhodnutie britskej vlády Winstona Churchilla, ktorým sa táto jediná izba vyhlásila za súčasť štátneho územia Juhoslávie.

Subnárodné (administratívne) enklávy

Doteraz uvádzané definície zatrieďovali enklávy, ktoré možno charakterizovať ako externé, čiže národné enklávy. Tie sú buď suverénnymi štátmi, alebo závislými entitami ležiacimi mimo materského územia daného štátu. V súčasnosti ale existuje aj množstvo enkláv na subnárodnej úrovni. Sú to predovšetkým administratívne enklávy a tiež enklávy ekonomickej, sociálnej, kultúrnej, religióznej, či lingvistickej povahy. Tieto územia nie sú vo vzťahu k štátu, časť ktorého konštituujú, ani politicky nezávislé, ani priestorovo exteritoriálne. Príklady subnárodných enkláv v Európe: Comines-Warneton a Voeren v Belgicku, Východné Tirolsko v Rakúsku, San Colombano al Lambro v Taliansku, prípadne 29 administratívnych enkláv vo Švajčiarsku.

Skupina doposiaľ neidentifikovaných enkláv

Stále existuje niekoľko prípadov, kedy je pre nedostatok informácií zložité ich bližšie klasifikovať. V Európe ide predovšetkým o určenie statusu bosnianskej železničnej trate prechádzajúcej územím Chorvátska a status cesty, ktorá vedie cez mesto Palanca vo východnom Moldavsku. Keďže územie, na ktorom je diaľnica vybudovaná, bolo požadované Ukrajinou, došlo k výmene za územie s rovnakou rozlohou, čo podmienilo vznik enklávy okolo spomenutého mesta.

Enklávy na súčasnej politickej mape Európy

Súčasná politická mapa Európy je odrazom dlhodobého historického vývoja, ktorý podmienil proces formovania štátnych celkov. Štáty v západnej Európe, tak ako ich poznáme v súčasnosti, majú zväčša svoje základy už v období teritoriálnej nestability v stredoveku. V neskoršom období postupne dochádzalo k ich konsolidácii a spájaniu do väčších celkov. Naopak, štáty vo východnej Európe vo všeobecnosti vznikli rozpadom väčších štátnych celkov, jednak na začiatku 20. storočia (Rakúska monarchia) a potom začiatkom 90. rokov 20. storočia (Sovietsky zväz, Juhoslávia, Česko-Slovensko). Napokon sa počet štátov ustálil na čísle 44 (začiatok roka 2007).
Okrem suverénnych štátnych celkov dotvárajú celkový obraz Európy aj ďalšie teritóriá. Predovšetkým ide o separatistické územia a autonómne územia národnostných menšín (Baskicko, Gagauzsko, Podnestersko, Kosovo a iné), ktoré prejavujú tendencie k odtrhnutiu sa od materských štátov. Svoje miesto na politickej mape majú aj enklávy, exklávy a im podobné územia. Podobne ako samostatné štáty, aj enklávy je možné podľa genézy vyčleniť na skupinu enkláv v západnej Európe, ktoré sú pozostatkom stredovekej územnej roztrieštenosti, a skupinu enkláv vo východnej Európe, ktorých existencia sa odvíja od vzniku postkomunistických štátov.
Odhliadnuc od troch samostatných štátov-enkláv, resp. jedného štátu-semienklávy, existuje skupina 9 závislých enkláv (tzv. pravých enkláv), z nich tri ležia vo východnej Európe a zvyšok v západnej Európe. Skupina štyroch závislých semienkláv je súčasťou západoeurópskych štátov, kým dve pravé exklávy východoeurópskych štátov. Ďalším typom enkláv sú tzv. subnárodné enklávy, z nich približne 120 je lokalizovaných na území západoeurópskych štátov a približne 20 na území východoeurópskych štátov. 
Rozmanitú skupinu enkláv dopĺňajú aj tzv. ekonomické enklávy (Samnaun vo Švajčiarsku, Livigno v Taliansku, arrondisement Gex a časť Horného Savojska vo Francúzsku a ďalšie), etnické enklávy (enkláva nemeckej národnostnej menšiny vo východnom Belgicku, etnické enklávy v Bosne a Hercegovine), religiózne enklávy (napr. v Severnom Írsku) a podobne.

Prehľad enkláv podľa príslušnosti k materskému štátu

Hlavným kritériom v tomto prehľade sú materské štáty, ku ktorým územia patria, a to bez ohľadu na kategóriu enkláv/exkláv.