Daktyloskopia

Daktyloskopia (z gr. daktylos – prst a skopeo – pozerať) je náuka o obrazcoch papilárnych línií na vnútornej strane článkov prstov (v širšom zmysle aj dlaní [cheiroskopia] a chodidiel) človeka. Tvary papilárnych línií, ich priebeh a smer sú u jednotlivých osôb veľmi odlišné. Podľa obrazcov, ktoré papilárne línie vytvárajú, je možné stanoviť niekoľko vzorov, ktoré slúžia k základnému roztriedeniu všetkých obrazcov.

História

S prvými poznatkami o daktyloskopii sa stretávame už v starom Grécku. Odtlačkom prsta označovali grécki výrobcovia svoje hlinené výrobky. Značné rozšírenie a uplatnenie nachádza daktyloskopia v 7. storočí v Číne a Japonsku. Odtlačky prstov ako identifikačný prostriedok sa používali v právnych vzťahoch na overovanie totožnosti osôb, potvrdzovanie listín a na iné ciele.
V Európe sa s daktyloskopiou stretávame až v druhej polovici 17. storočia. Roku 1668 taliansky lekár Marcello Malpishi upozornil na rozličnosť papilárnych línií na prstoch rúk. Až o 155 rokov neskôr kožnú sústavu na prstoch veľmi podrobne vedecky preskúmal český prírodovedec Jan Evangelista Purkyně. Vo svojej habilitačnej práci z roku 1823 ako jeden z prvých vedcov roztriedil obrazce papilárnych línií do 9 klasifikačných skupín, čím sa veľmi významne zaslúžil o rozvoj daktyloskopie. V tej dobe však jeho poznatky zostali prakticky nevyužité.
Ako identifikačný prostriedok sa daktyloskopia v Európe ujala až v druhej polovici 19. storočia. Pojem „daktyloskopia“ po prvý raz použil Juan Vucetich, policajný úradník z Buenos Aires v druhej polovici 19. storočia, kde založil aj daktyloskopickú registráciu.
V roku 1877 navrhol angličan Viliam Hershel vyžitie metódy daktyloskopie v súdnej praxi.
Z výsledkov vedeckého bádania J. E. Purkyňu vychádzal aj anglický prírodovedec Francis Galton, ktorý položil vedecké základy modernej klasifikácie daktyloskopie. Jeho zásluhou sa v roku 1892 stáva z daktyloskopie významná policajná identifikačná metóda.
Vďaka identifikačnej a dôkaznej hodnote, daktyloskopia má široké uplatnenie v dokazovaní totožnosti osôb, pravosti listín a predmetov. Nenahraditeľná je jej funkcia najmä v kriminalistike a súdnej praxi, pri vyšetrovaní trestných činov, zisťovaní a usvedčovaní ich páchateľov.
Momentálne sa používa, ako pomôcka pri kriminalizme, alebo pri zisťovaní údajov o obeti.

Použitie nielen v kriminalistike

V minulosti bola daktyloskopia ako presná metóda identifikácie využívaná takmer výhradne v kriminalistickej praxi. Samotnou témou je skúmanie neznámych daktyloskopických odtlačkov (stopy zaistené v súvistlosti s trestným činom).
Pokrok v informačných technológiách, v digitalizácii obrazu už dnes umožňuje využívať daktyloskopiu ako identifikačnú metódu aj mimo kriminalistickej praxe v komerčných civilných aplikáciach.

Daktyloskopický odtlačok

Tento obrázok je daktyloskopický odtlačok prsta vzor č. 3, slučka vpravo, jedna delta vľavo, s vyznačenými charakteristickými individuálnymi znakmi. Zhodnosť identifikujúceho odtlačku s identifikovaným odtlačkom nastáva vtedy, ak sa zhoduje vzor, tvar papilárnych línií a všetky vyznačené charakteristické znaky vo svojej vzájomne polohe. Teda napríklad medzi znakom č. 3 a 4 musia prebiehať tri línie.