Katedrála svätého Martina (Bratislava)

Dejiny katedrály

Archeologický výskum dokázal, že najstaršie osídlenie na mieste dnešného Dómu pochádza z neskorej kamennej doby – eneolitu. Patrilo ľudu badenskej kultúry. Pomerne intenzívne bolo osídlenie v období 1. storočia pred Kr., keď sa na tunajšom území usídlili Kelti a priestor, na ktorom dnešný chrám stojí bol v tesnej blízkosti ich oppida.
Stavba chrámu prešla počas svojej stáročnej existencie zložitým stavebným vývojom. Miesto, na ktorom súčasný chrám stojí, bolo od nepamäti centrom spoločenského a cirkevného diania v meste. Podľa dochovaných správ a archeologických nálezov sa dá na tomto území predpokladať jadro vznikajúceho mesta na prelome 12. a 13. storočia. Existovala tu osada, ktorej obyvatelia tu okrem svetských stavieb a trhu (prvý záznam o konaní trhu pochádza z roku 1151) postavili v 11. storočí menší kostol – rotundu – s kruhovým pôdorysom, okolo ktorého pochovávali. Rotunda bola v 12. storočí prestavaná na kaplnku zasvätenú svätému Martinovi a jej spodná časť slúžila ako karner. Potrebám veriacich sprvu plne postačovala.
Duchovným predchodcom dnešnej katedrály bolo prepoštstvo s kolegiálnou kapitulou na hradnej akropole. Jeho zriadenie potvrdzuje listina z roku 1114, v ktorej sa uvádza, že pre ňu (t. j. kapitulu) bol postavený kostol zasvätený najsvätejšiemu Spasiteľovi (svätému Salvátorovi). Podľa archeologického výskumu stál tento kostol na mieste veľkomoravskej baziliky, na východnej terase hradu. Bratislavské prepoštstvo s kapitulou bolo oficiálne uznávaným tzv. hodnoverným miestom (loca credibila): malo právo vlastniť pečať, ktorou sa potvrdzovala hodnovernosť listín. Z druhej tretiny 13. storočia pochádza pečať bratislavskej kapituly s kruhopisom S:ECLESIE SALVATORIS I POSO (Sigilium Ecclesiae Salvatoris in Poson, t. j. Pečať farnosti Najsvätejšieho Spasiteľa v Prešporku).

Kostol Najsvätejšieho Spasiteľa

Dôležitým rokom z hľadiska stavebnej histórie dnešnej katedrály bol rok 1221, kedy sa po predchádzajúcom presťahovaní prepoštstva (v roku 1204) z hradu, presťahoval na základe súhlasu pápeža Honoria III. (In burgum eiusdem castri) do podhradia i kostol. Dôvodom bol neustále sa zvyšujúci počet veriacich na bohoslužbách v kostole na hrade a tým ohrozenie bezpečnosti hradu.
Vzhľadom na postupné narastanie počtu obyvateľov mesta však už kaplnka svätého Martina nestačila, a tak vyrástla čoskoro (koncom 12. alebo na začiatku 13. storočia) po presťahovaní na jej mieste stavba kostola v románskom slohu, zasväteného v kontinuite s hradným kostolom najsvätejšiemu Spasiteľovi (Salvátorovi). Kostol bol postavený z lomového kameňa. Dodnes sa z neho zachovalo len malé torzo, ale architektonické zvyšky svedčia o jeho vybavení na úrovni vyspelej architektúry bežnej vo vyspelej Európe. O novom kapitulsko-farskom chráme v podhradí sa prvý raz objavila zmienka v roku 1234. V takejto podobe vydržala stavba takmer jedno storočie. 
Z hľadiska historického vývoja ranostredovekého mesta bolo dôležitou udalosťou udelenie mestských privilégií kráľom Ondrejom III. v decembri 1291, ktoré mali veľký význam pre ozvoj mesta a života v ňom. Privilégium dávalo mestu právo slobodne voliť richtára a dvanásť prísažných, no nepovoľovalo právo slobodnej voľby farára, čo patrilo medzi hlavné práva slobodných kráľovských miest. Preto zástupcovia mesta a prepošt, i zástupcovia kapituly uzavreli niekoľko dohôd (v rokoch 1302, 1344 a 1348) o voľbe prešporského farára.
Privilégiá boli veľkým prínosom pre ďalší vývoj mesta. Na ich základe sa mesto začalo rozvíjať, no v dôsledku geografických daností iba východným smerom. Vzhľadom na to sa niekdajšie jadro mesta razom dostalo na jeho okraj na úpätí hradného vrchu. Táto skutočnosť mala pre neskorší farský chrám, najmä pre jeho stavebnú zložku, rozhodujúci význam. Nový kostol sa totiž stal súčasťou mestského opevnenia; západná časť trojlodia bola priamo začlenená do mestských hradieb a kostolná veža slúžila ako bašta.

Gotický chrám

Vzrastajúca prosperita mesta, ktoré sa stalo jedným z najvýznamnejších centier Horného Uhorska našla odraz aj vo výstavbe objektov, reprezentujúcich mesto navonok. 
K významným činom patrila prestavba starého farského kostola. Jestvujúci Kostol Najsvätejšieho Spasiteľa sa totiž čoskoro stal primalým, a preto mesto potrebovalo nový, reprezentačnejší a väčší chrám. Kapitula i mestská rada sa rozhodli postaviť nový prepoštský chrám v novom gotickom slohu. Je zrejmé, že všetky vhodné pozemky, na ktorých by mohla vyrásť stavba nového farského chrámu, boli začiatkom 14. storočia už obsadené. Preto sa jediným možným riešením ukázala prestavba jestvujúceho kostola. Aby aj počas stavebných prác malo mesto kostol, chrám začali (v rokoch 1311 – 1314) stavať okolo jestvujúceho románskeho kostolíka. Najskôr postavili presbytérium a potom trojlodie. Nový kostol mal byť bazilikou (s najvyššou strednou loďou), neskôr sa rozhodli pre halovú (sieňovú) stavbu s rovnakou výškou lodí.
Pozostatkom starého románskeho kostola sú na južnej strane lode zachované zlomky kameňov s nápismi z prvej polovice 13. storočia, ktoré stavitelia použili v exteriéri ako stavebný materiál.

Prehliadka Dómu

Katedrála svätého Martina je trojloďová stavba halového typu s centrálnou loďou, dvoma postrannými loďami a predstavaným polygonálne uzavretým presbytériom. Stavba je orientovaná v smere západ-východ. Na západnej strane je stavba ukončená vstavanou hranolovitou vežou. Z pôdorysu stavby vystupujú tri prístavby – na severnej strane kaplnka svätého Jána Almužníka a kaplnka svätej Anny, na južnej strane tzv. južná predsieň. Halová stavba i svätyňa sú zastrešené sedlovými strechami pokrytými škridlou.

Exteriér

Dominantným architektonickým prvkom chrámu je západná vstavaná veža. Ukončená je neobarokovou helmicou s modelom uhorskej kráľovskej koruny. Na fasáde zvonice je nad lomenými oknami umiestnená štvorica hodinových ciferníkov (každý s priemerom dvestopäťdesiat centimetrov).
Dóm svätého Martina má tri vchody: jeden z južnej a dva zo severnej strany. Hlavný neogotický segmentový portál z rokov 1893 – 1895 sa nachádza na severnej strane kostola. Druhým severným vchodom je malý portál vedúci do svätyne. Tento vstup prebúrali v roku 1825 v rámci príprav korunovácie štvrtej manželky cisára Františka II. Karolíny Augusty. Portál zaujme kovovými dverami, ktoré sú však omnoho mladšie – pochádzajú až z konca 19. storočia. Nad dverami na vrchole tympanónu je pod krížom, doplneným štylizovanými ľaliami a nápisom ihs, dvojriadkový latinský text s mementóznym posolstvom: CRUX REGAT INTRANTES SIC REGAT EGREDIENTES (Nech kríž usmerňuje rovnako vchádzajúcich ako aj vychádzajúcich).
Západné priečelie chrámu s vežou sa nachádzali za mestskými hradbami. Veža tak bola súčasťou mestského opevnenia a teda musela spĺňať fortifikačnú funkciu: nesmela mať portál, ktorým by prípadný nepriateľ mohol cez kostol vniknúť do mesta, ani okná. Na posilnenie obrany západného priečelia slúžila dvojica malých postranných vežičiek s vretenovými schodiskami, pristavaných k bočným lodiam v priestore podvežia v prvej tretine 15. storočia.
Pred južný portál z prvého desaťročia 15. storočia (kedysi hlavný vchod do kostola) medzi rokmi 1510 – 1520 predstavali tzv. južnú predsieň, výškovo oddelenú schodiskom od okolitého terénu. Nad širokým renesančným portálom v zúženom štíte je dodnes zachovaný pôvodný kamenný reliéf z konca 14. storočia, na ktorom dvaja anjeli nesú šatku svätej Veroniky s odtlačkom Kristovej tváre. V tympanóne nad portálom je umiestnená soška kľačiaceho anjela držiaceho stuhu s nápisom VENITE ADOREMUS DOMINUM (Poďte a klaňajme sa Pánovi; ide o úryvok šiesteho verša 95. žalmu: „Poďte, skloňme sa, v úcte sa pokloňme, pokľaknime pred Hospodinom, svojím Pánom“) od neznámeho viedenského sochára. Inštalovanie skulptúry anjela do tympanónu prišlo za regotizácie Dómu v 70-tych rokoch 19. storočia.
Portál, ako aj predsieň okolo roku 1879 nevhodne prestavali. Predsieň zakryli plochou plechovou strechou. Sochársku výzdobu predsiene (zo starších skulptúr sa zachovala len socha Panny Márie s Ježiškom z obdobia okolo roku 1650 umiestnená na mušľovej konzole) predstavuje dvojica svätcov pod baldachýnom na opornom pilieri – (svätého Ondreja, ktorému bola zasvätená jedna z kaplniek na Dómskom cintoríne, a svätej Terézie). 
Exteriér chrámu upúta aj zaujímavou sochárskou a reliéfnou výzdobou. Na múre kaplnky svätej Anny sa v baldachýnových výklenkoch nachádzajú sochy svätého Jozefa, svätej Alžbety a svätej Heleny. Pôvodne tu boli umiestnené tri drevené skulptúry – svätej Anny, svätého Joachima a svätého Jozefa. V polovici 19. storočia všetky sochy odstránili a miesto nich tu umiestnili nové, kamenné sochy (svätú Annu a svätého Joachima pritom nahradili skulptúrami svätej Heleny a svätej Alžbety).
Vzácnou heraldickou pamiatkou je dvojica erbov uhorského kráľa Mateja Korvína osadených na opornom pilieri na južnej strane presbytéria. 

V Dóme svätého Martina sa zachovala najväčšia skupina renesančných a barokových náhrobkov spomedzi bratislavských kostolov, no v porovnaní s archívnymi údajmi a opismi Dómu je to len malý zlomok z niekdajšieho bohatstva renesančnej a barokovej sepulkrálnej plastiky, ktorej rapídny úbytok sposobili najmä jozefínske reformy a Heillerova regotizácia Dómu. Medzi epitafy, ktoré môžeme dnes obdivovať pri prehliadke exteriéru chrámu patrí predovšetkým kovový renesančný bohato zdobený epitaf Barbory Widmanovej z roku 1549, druhotne osadený na konci 19. storočia na juhovýchodnom opornom pilieri, ktorý obsahuje motív Bolestného Krista s nástrojmi jeho utrpenia. Ďalšími, z historického pohľadu významnými náhrobnými doskami, je skupina piatich epitafov osadených do bočného výklenku južnej lode kostola. Z nich zrejme najzaujímavejší ale aj najzáhadnejší je epitaf prešporského kanonika, humanistu, lekára a filológa Nicasia Hectora Ellebodia.
 Náhrobník pochádzajúci zo sedemdesiatych rokov 16. storočia obsahuje okrem oslavného nápisu reliéfne stvárnenú hlavu boha Jánusa, jedného z najstarších rímskych božstiev. Jeho dve tváre, mladistvá a fúzatá, symbolizujú dva protipoly – život a smrť, začiatok i koniec, božskosť i ľudskosť, časnosť i večnosť. Ďalšími sú epitaf dvorného radcu a diplomata baróna Wolfganga von Sarau z roku 1563, náhrobník mestského radcu Juraja (Georga) Gruebmillera z roku 1576 a mramorový epitaf dekana prešporských kanonikov Gašpara Rómera z roku 1517.
Epitafy sa až do sedemdesiatych rokov 19. storočia nachádzali v interiéri Dómu. Dnes sú však, vzhľadom na ich umiestnenie, prehliadané bežnými návštevníkmi. 
Jeden z najobdivovanejších epitafov je umiestnený nad kryptou Pálfiovcov pri severnom múre katedrály. Nástenný epitaf z roku 1613 patrí chorvátskemu bánovi a bojovníkovi proti Turkom Jánovi Draškovičovi. Predlohou pre jeho zhotovenie bola stredná, figurálna časť mramorového epitafu uhorského palatína Štefana Ilešházyho z roku 1609, umiestneného vo farskom Kostole Nanebovzatia Panny Márie v Pezinku. Bratislavský Draškovičov epitaf je však z umeleckého hľadiska iba priemernou kamenárskou prácou.
Vľavo od hlavného portálu vztýčili na konci 19. storočia mohutný travertínový kríž. Bol postavený pri príležitosti prechodu z 19. do 20. storočia a slávnostne posvätený 28. októbra 1900. Pri svojej inštalácii dostal pomenovanie jubilejný, pretože ho postavili pri príležitosti dvoch jubileí, O ktoré výročia ide, ozrejmujú nápisy na samotnom kríži – nápis na vrchnej časti zvislého brvna pripomína, že bol osadený 1900 rokov od Kristovho narodenia (ANNO CHRISTI MUNDO NATI 1900), v dolnej časti stojí, že bol vztýčený 900 rokov od znovuzrodenia domoviny v Kristovi (ANNO PATRIAE CHRISTO RENATAE 900). Priečne rameno obsahuje iba jednoduchý no veľavýznamný nápis JESUS CHRISTUS – DEUS HOMO (Ježiš Kristus – Boh a Človek) pokračujúci druhou časťou vytesanou pod spojnicou zvislého a priečneho ramena: VIVIT REGNAT IMPERAT (..., ktorý žije, kraľuje a vládne. ). Kríž zhotovila kamenárska firma Rumpelmayer podľa predlohy mestského farára Edmunda Zandta.

Interiér

Po vstupe cez hlavný portál sa návštevník ocitne v podveží chrámu. Interiérová výzdoba pochádza, okrem malých výnimiek, z obdobia regotizačnej prestavby v druhej polovici 19. storočia.

Hlavná loď

Hlavná loď je od bočných lodí vizuálne oddelená ôsmimi podpernými stĺpmi (po štyroch na oboch stranách). Z hlavíc pilierov vybieha rebrová klenba pochádzajúca z prvej polovice 15. storočia. Do stredu stropu hlavnej lode umiestnili stavitelia prstencový svorník s otvorom do nebies prikrytý terčom so symbolom Ducha svätého.
K druhému severnému pilieru je pristavaná neogotická kazateľnica zakončená zvukovou strieškou.

Pravá loď

Dominantou pravej (južnej) lode je oltár Sedembolestnej Panny Márie (oltár Piety). Dominuje mu v strede osadená socha Panny Márie, držiacej v náručí ukrižovaného Krista, ktorej vznik sa spája s „duchárskou“ legendou. Jej hlavnou predstaviteľkou bola istá Regina Fischerová, 19-ročná dievčina, pochádzajúca z Hallstattu a bývajúca v Prešporku. Od pondelka 24. júna 1641 do nedele 29. júna 1642 sa jej spolu stokrát zjavil duch, ktorý sa predstavil ako niekdajší richtár prešporského predmestia Hans Klement Zwespenbauer. Ziadal Reginu, aby od jeho vdovy vyžiadala dvesto zlatých, ktoré počas svojho života získal pri lúpežnej vražde. Pripomenul ešte, že napriek nesmiernemu pokániu, ktoré vykonal, nevie sa vyslobodiť z očistcového utrpenia. Stane sa vraj až potom, ako sa naplní sľub, ktorý dal ešte pred smrťou, že z ulúpených peňazí dá pre hlavný mestský kostol vyhotoviť sochu Bolestnej Matky, držiacu v lone svojho ukrižovaného Syna. Na dôkaz svojej autentickosti duch vypaľoval odtlačok dlane alebo kríža na truhlicu, súkno alebo papier.
Na soche Panny Márie zaujme honosná strieborná koruna, ktorú podľa návrhu J. Lipperta odliali z votívnych srdiečok a na spodnom okraji ozdobili radom drahokamov. „Spoločnosť“ Panne Márii robia sochy ďalších svätíc usporiadaných v dvoch registroch: v spodnom je to zľava svätá Apolónia, svätá Agnesa, svätá Helena a svätá Cecília. Vo vrchnom registri sú sochy svätej Lucie (vľavo) a svätej Filomény. Najvyššie umiestnenou sochou je postava anjela držiaceho veraikon.
Súčasťou oltára sú reliéfne výjavy zo života Ježiša Krista: vľavo výjavy z Kristovho detstva (Útek do Egypta, Ježiš v chráme, Obetovanie v chráme) a vpravo z konca jeho života (Nesenie kríža, Ukrižovanie a Ukladanie do hrobu).
Desať metrov vysoký a štyri metre široký oltár je v poradí štvrtým oltárom s týmto zasvätením v kostole a spomedzi všetkých jeho skulptúr je súsošie Piety úplne pôvodným; pochádza z roku 1642 a jeho autorom je sochár Juraj Scheibele. Terajší oltár, dielo firmy tirolského drevorezbára Ferdinanda Prinotha zo St. Ulrichu, kostolu venoval Dómsky kanonik a blumentálsky farár Evarist Czaykowszki. 30. mája 1911 ho posvätil ostrihomský biskup Medard Kohl.
Na čelnej stene lode sa na podstavci nachádza skvost barokového sochárstva – bronzové súsošie Svätý Martin so žobrákom od Georga Rafaela Donnera z roku 1734. 
Pred súsoším je cez sklenený priezor v podlahe možno vidieť archeologickým výskumom objavené pozostatky cintorína z 11. storočia a juhovýchodný roh ranogotickej sakrálnej stavby datovanej do konca 13. storočia.
Vľavo od súsošia, na pozadí konsekračného kríža, je postavená gotická krstiteľnica z roku 1409. Jej dve časti vznikli v nerovnakých obdobiach. Spodná časť – kalich – je najstarším a pôvodným artefaktom Dómu: pochádza zo začiatku 15. storočia. Vrchnák je o päť storočí mladší; podľa kruhopisu na jeho spodnom okraji vznikol za pôsobenia farára Karola Heillera v roku 1878. Nápis na hornej strane kalicha, prerušovaný symbolmi štyroch evanjelistov, pripomína, že „v utorok, pred dňom mučeníka svätého Víta roku Pána 1409 darovalo mesto toto dielo chrámu prostredníctvom richtára Ulricha Rauchenwartera.“ 
Po pravej strane vchodu do južnej predsiene visí tapiséria od akademického maliara Mikuláša Klimčáka s námetom slovanských vierozvestcov Cyrila a Metoda.
Múr pravej lode má najbohatšie zastúpenie vitráží (šesť okien) spomedzi všetkých obvodových stien katedrály. V smere od svätyne je prvým okno biskupa Jozefa Danka (1829 – 1895). Mariánska tematika dominuje ďalšiemu oknu so Zvestovaním; nasleduje okno so Svätou Trojicou. Posledné tri okná, dvojica vysokých a jedno rozetové nad emporou, sú venované farárovi Karolovi Heillerovi. Jeho meno obsahuje dedikačný text v spodnej časti dvojice štvordielnych vitráži, ktoré otcovi myšlienky puristickej prestavby chrámu venovali pri príležitosti štvrťstoročnice Heillerovho pôsobenia v Dóme vo funkcii farára v roku 1874 Autonómna katolícka cirkevná obec a domsky Cirkevný hudobný spolok.

Ľavá loď

Ľavá (severná) chrámová loď obsahuje dva bočné oltáre. V smere od svätyne je prvým neogotický krídlový oltár Kríža, zvaný aj oltár Kalvárie, pochádzajúci rovnako ako oltár Piety z dielne Ferdinanda Prinotha. V jeho centre je umiestnené súsošie s ukrižovaným Kristom po stranách s Pannou Máriou a apoštolom Jánom. Výjavy na bočných krídlach zachytávajú scény z Ježišových posledných chvíľ: vľavo hore Korunovanie tŕňovou korunou, dole Ježišovo stretnutie s matkou cestou na Golgotu, vpravo hore Bičovanie Krista a pod ním Kalich utrpenia, ktorý Ježiš prijíma z anjelových rúk.
V roku 1917 v atmosfére udalostí prebiehajúcej prvej svetovej vojny však spomínané reliéfne výjavy nahradili reliéfmi s vojnovými scénami a samotný oltár dostal nové pomenovanie – Vojnový. Na troch z reliéfov bol návštevníkom chrámu predstavený akýsi mini-príbeh mladého uhorského husára. Začínal prvou scénou, na ktorej sa mladý vojak lúči so svojou rodinou, pokračoval priamou frontovou scénou a končil na treťom výjave, kde mladý husár zomiera a pred smrťou prijíma posledné pomazanie a eucharistiu od mladého kňaza. Celý príbeh mal svoje ideové vyvrcholenie na štvrtom reliéfe, na ktorom pred Božským srdcom (bolo zjednocujúcim prvkom všetkých výjavov) kľačí v modlitbe najvyšší veliteľ vojsk, samotný cisár František Jozef I. odetý v slávnostnej uniforme poľného maršala. Oltár, ktorý sa v rámci rakúsko-uhorskej monarchie stal prvým z radu tzv. vojnových oltárov, v takejto podobe mohli návštevníci Dómu obdivovať až do roku 1920. V období vrcholiacich protiuhorských a protimonarchistických nálad v uvedenom roku reliéfy odstránili, najmä keď predtým boli niekoľkokrát poškodené vandalmi.
V oltárnych fiálových nadstavcoch sú umiestnené štyri sochy – uprostred Božské srdce Ježišovo po stranách so sochami svätého Vavrinca (vľavo) a prvého mučeníka svätého Štefana (vpravo). Oboch svätcov poznáme podľa ich tradičných atribútov – symbolov ich mučeníckej smrti: svätého Vavrinca podľa roštu a svätého Štefana podľa kameňa v ruke. Oltár završuje socha anjela so zloženými rukami.
Predela oltára obsahuje reliéfne stvárnenie Poslednej večere, ktoré nápadne pripomína slávnu Leonardovu Poslednú večeru v milánskom Kostole Santa Maria delle Grazie.
Za istú paralelu s niekdajšou funkciou chrámu ako miesta korunovačných aktov možno považovať uloženie relikvie posledného rakúskeho cisára a uhorského kráľa bl. Karola I. do oltára Kalvárie 21. októbra 2011.
Druhým oltárom je oltár svätého Ondreja vytvorený dielňou Jozefa Lipperta. Nepomerne skromnejší oltár obsahuje v ústrednej nike sochu svätého Ondreja po stranách doplnenú sochami svätého Alojza v odeve jezuitského novica a svätého Imricha.
Z trojice vitrážových okien v severnej lodi je najzaujímavejšie dvojdielne okno nad oltárom svätého Ondreja. Nápisy na oboch tabuľkách v spodných častiach objasňujú, že okno vzniklo v roku 1874 prispením učiteľov bratislavskej školy, tzv. normálky. Išlo o ľudovú školu zaradenú do siete vzdelávacích ústavov, ktorá pripravovala hlavne nových pedagógov. V Bratislave v druhej polovici 19. storočia existovala pri sv. Martinovi normálka (Normalhauptschule) s nižšou reálkou (Realschule).
V ľavej lodi sa nachádzajú vchody do oboch bočných kaplniek – svätého Jána Almužníka a svätej Anny.

Kaplnka svätej Anny

Druhou samostatne stojacou kaplnkou je kaplnka svätej Anny pri severnom múre chrámu. Vznikla v roku 1514 (vročenie vyryté nad jej vchodom) kedy ju pristavali medzi druhý a štvrtý oporný pilier severnej lode. Zvonku prekryla severný portál spred polovice 14. storočia so vzácnou kamenárskou výzdobou, ktorý sa aj napriek viacerým prestavbám zachoval dodnes. Tympanón nad portálom obsahuje motív Najsvätejšej Trojice – Boha Otca so stromom života a Krista – symbolu nového života, nad ktorými sa vznáša holubica – symbol Ducha svätého. Zobrazenie v podobe tzv. Trónu milosti je najdokonalejším spôsobom, aký stredovek na zobrazenie teologicky mimoriadne komplikovanej a abstraktnej trojičnej problematiky poznal. Všetky tri Božské osoby umelec umiestnil v jednej osi. Po stranách výjav adoruje dvojica anjelov. Reliéf je doplnený dvoma tzv. prefiguráciami Krista (symbolickými odkazmi na Kristovu obeť a zmŕtvychvstanie: pelikán živiaci svoje mláďatá vlastným mäsom a krvou na pravej strane a levica oživujúca svoje mŕtvo narodené mláďa na strane ľavej).
Interiérové vybavenie kaplnky je pomerne skromné. V jej závere je na podstavci umiestnené súsošie svätej Anny vyučujúcej Pannu Máriu, ktoré objednal Karol Heiller u miestneho umeleckého stolára Ľudovíta Staudingera. Pri pravej stene je pristavaný pieskovcový náhrobok bratislavského prepošta a vicekancelára Academie Istropolitana Juraja Schomberga z roku 1470.
Na oboch bočných stenách sú oproti sebe vo výške očí umiestnené dva epitafy – na pravej epitaf bratislavského prepošta a správcu kaplnky (v rokoch 1629 – 1632) Juraja Nagya z roku 1636, dielo neznámeho bratislavského sochára. Podľa nápisu na epitafnej doske, náhrobok dal zhotoviť Lukáš Vatay, radca Uhorskej komory, s manželkou Zuzanou. Na ľavej stene visí epitaf jágerského prepošta, opáta Michala Maurovitiusa z roku 1638.
Pri ľavej stene stojí mramorový epitaf spisovateľa a kanonika Jozefa Ignáca Bajzu, ktorý je pochovaný v podzemí Dómu (náhrobok vytvoril v roku 1933 akademický sochár Jozef Pospíšil, autorom spisovateľovho portrétneho medailónu na náhrobku na základe Pospíšilovho návrhu je Alojz Rigele).
Z umeleckej výzdoby kaplnky zaujme ornamentálna výmaľba stropu, pochádzajúca z čias regotizácie chrámového interiéru, zakomponovaná do pôvodnej sieťovej klenby. Centrálne pole obsahuje podobizeň žehnajúceho Ježiša Krista držiaceho v ľavej ruke otvorenú knihu na stránkach s gréckymi písmenami Α (alfa) a Ω (omega), t. j. počiatok a koniec (slová zo Zjavenia svätého Jána: „Ja som Alfa i Omega, počiatok i koniec, prvé i posledné“ (Zj 22,13)). Susediace polia obsahujú medailóny štyroch evanjelistov. Autorom výmaľby je maliar Carl Jobst.
Presvetlenie kaplnky zabezpečuje trojica vitrážových okien, z ktorých je umelecky aj ikonograficky najzaujímavejšie okno priamo oproti vchodu do kaplnky. Jeho ústredným motívom je zápas svätého archanjela Michala s drakom. Na vitráži z roku 1877 je znázornený v póze ako zadupáva draka, symbol satana, do pekelného ohňa. Na Michalovom štíte čítame latinský nápis, ktorý je prekladom hebrejskej pôvodiny archanjelovho mena QUIS ET DEUS? (Kto je Boh?).
Z kaplnky svätej Anny sa vstupuje do chrámového podzemia s hrobkami umiestnenými pod kostolom a v priestore severne od chrámu.

Podvežie a organová empora

Podvežie katedrály je vnútornými múrmi rozdelené na tri časti: južnú časť zaberá tzv. kaplnka kráľovnej Žofie, strednú časť sakristia a severnú tzv. kaplnka kanonikov.
Kaplnka kráľovnej Žofie (zvaná aj kaplnka svätého Jozefa podľa rovnomenného oltára, ktorý tu stával) je pomenovaná po českej kráľovnej Žofii Bavorskej, manželke kráľa Václava IV. Luxemburského, ktorá sa po manželovej smrti v roku 1419 uchýlila do Prešporku pod ochranu svojho švagra, uhorského kráľa Žigmunda. Tu, v kláštore klarisiek, prežila posledných šesť rokov svojho života a po smrti bola pod touto kaplnkou pochovaná. Dedikáciu kaplnky dokladajú dva erby na vitráži – luxemburský lev a erb s bavorskými modro-bielymi kosodĺžnikmi.
Po vretenovom schodisku sa vystupuje do priestoru na druhom podlaží, ktorý sa v dávnej minulosti využíval ako bibliotheca, t. j. kapitulská knižnica. Išlo o najstaršiu knižnicu na území mesta, ktorej začiatky siahali až do 12. storočia. V časoch najväčšieho rozmachu jej knižničný fond (dnes uložený v Slovenskom národnom archíve), obsahoval tritisíc päťsto kníh. K jeho najvzácnejším exponátom patrili Bratislavský notovaný misál z prvej polovice 14. storočia, štyri antifonáre z 15. storočia a tzv. Prayov kódex pochádzajúci z 12. storočia. Za svoje pomenovanie kódex vďačí svojmu objaviteľovi, jezuitskému historikovi Jurajovi Prayovi, ktorý dielo písané po maďarsky (ide o doteraz najstaršiu známu písomnú pamiatku v maďarskom jazyku) objavil v roku 1770.
Stredná časť dómskeho podvežia, sakristia, sa spolu s miestnosťou na druhom podlaží využíva ako klenotnica. Do jej interiéru sa vstupuje honosným portálom, nad ktorým dominujú barokové hodiny, dielo prešporského majstra Lorentza Brüdera. Po oboch stranách vstupu sa nachádzajú dve drevené lavice, pochádzajúce z pôvodného interiérového vybavenia.
Klenotnica bola zriadená v rokoch 2006 – 2008 na podnet magistra umenia Romana Bajzíka. Jej kolekciu tvorí vyše štyridsať kalichov, dvadsaťštyri relikviárov, desať monštrancií a niekoľko desiatok ďalších liturgických predmetov (berly, cibóriá, kazuly, svietniky a i.) ako aj vynikajúce ukážky kostolného nábytku. Najskvostnejším artefaktom je stošesť centimetrov vysoká zlatá, bohato zdobená gotická monštrancia a strieborný pozlátený, dvadsaťpäť centimetrov vysoký kalich zo začiatku 15. storočia. Medzi exponátmi sa nachádzajú aj dve vzácne tabuľové maľby z obdobia okolo roku 1480 od Majstra Winklerovho epitafu – Ukrižovanie svätého Filipa a Martýrium svätého Mateja. Súčasťou dómskeho pokladu je aj replika svätoštefanskej kráľovskej koruny (dielo Romana Bajzíka), umiestnená vo vitríne v pravej lodi katedrály.
Severnú časť podvežia zaberá miestnosť zvaná locus consistorii, v ktorej sa konal obrad inštalácie nového kapitulského kanonika (preto miestnosť niesla pomenovanie kaplnka kanonikov). Jej význam však svojho času ďaleko presahoval hranice mesta. V tejto sieni sa totiž vybavovali záležitosti súvisiace s činnosťou tzv. hodnoverného miesta.
Nad touto miestnosťou sa nachádzal priestor, ktorý slúžil ako kapitulský archív. Vystupovalo sa doň po točitom schodisku. O dôležitosti archívu svedčil počet dokumentov, ktoré sa tu v priebehu stáročí nazhromaždili. V jednej jeho časti, tzv. súkromnom srchíve, bolo uložených osemsto šestnásť stredovekých listín, sedemdesiattri zväzkov indexov a protokolov a tridsaťosem máp a plánov. V druhej časti, tzv. Archíve hodnoverného miesta, bolo v priebehu rokov 1240 – 1866 uchovávaných dvetisíc dvestotridsať stredovekých listín a stodevätnásť zväzkov úradných kníh.
Podobne ako v prípade knižnice aj fond kapitulského archívu skončil v roku 1958 v depozitároch Slovenského národného archívu.
Vstupný priestor chrámu za hlavným vchodom je prekrytý organovou emporou, obnovenou v roku 1878 vďaka finančnej pomoci kardinála Jána Simora, ktoré erb je pripevnený v strede chórovej balustrády. V roku 2010 bol na emporu inštalovaný nový organ. Jeho autorom je nemecký organár Gerald Woehl, ktorý ho pomenoval po svätej Alžbete. Okrem akustickej stránky je organ zaujímavý aj technicky. Je vyrobený z kvalitných druhov dreva, ako materiál na jeho štyritisíc píšťal (najmenšia má päť milimetrov, najväčia desať metrov) boli použité olovo a cín. Slávnostná vysviacka organu, ktorý nahradil pôvodný organ z roku 1880, sa konala 27. júna 2010.

Dómsky cintorín

Južne od terajšieho Dómu svätého Martina sa od samých počiatkov existencie kostola rozprestieralo námestie zvané Dómske. Smerom na juh sa zvažovalo a siahalo až k niekdajšej Vydrickej bráne. Na jeho južnom svahu sa rozkladal Dómsky cintorín. Bol jediným miestom na pochovávanie mŕtvych vnútri mestských hradieb. Mnohí zo zámožných obyvateľov mesta si želali po svojej smrti byť pochovaní, ak nie priamo v Dóme, tak aspoň na tomto mieste, a nie na niektorom z cintorínov za hradbami mesta. Na cintoríne existovalo i niekoľko pohrebných kaplniek (napr. kaplnka svätého  Ondreja z rokov 1320 – 1330 či kaplnka svätého Egídia). Tu sa nachádzal aj karner, kostnica s oltárom, pred ktorým sa odbavovali zádušné omše. Cintorín však bol neveľký a časom svojou kapacitou nestačil. Keď sa k tomu pridružil i nezáujem oň zo strany mestskej rady, v roku 1735 ho úradne zatvorili a pochovávať sa mohlo iba za mestskými hradbami. Napriek tomu tu bohatších mešťanov výnimočne pochovávali aj neskôr, až do polovice 18. storočia. V rámci osvietenských zdravotníckych reforiem Márie Terézie však cintorín v roku 1778 zrušili úplne, priestor (dnešné Rudnayovo námestie) upravili a prispôsobili pre potreby návštevníkov kostola.