google/wiki40b huggingface dataset:
Povodie Nitry

Povodie Nitry je čiastkovým povodím povodia Váhu. Zberná oblasť rieky leží výhradne na území Slovenska a predstavuje 4 501 km², čo je 28,3% z celkovej plochy povodia Váhu. Povodie rieky susedí zo severu a západu s povodím Váhu a z východu s povodím Hrona.

Tok rieky

Rieka Nitra pramení v južnej časti pohoria Malá Fatra, na južných svahoch vrchu Reváň (1 204 m n. m.). Hornonitrianskou kotlinou preteká južným smerom pomedzi pohoria Žiar, Vtáčnik a Tribeč z ľavej (východnej) strany toku a Strážovské vrchy z pravej (západnej) strany. Tok pokračuje pomedzi Tribeč a Považský Inovec do Podunajskej pahorkatiny, kde vytvára Nitriansku nivu a Podunajskou rovinou ku Komárnu, kde ústi do rieky Váh.

Hranice povodia

Na juhovýchode vedie hranica povodia súbežne s tokom Starej Nitry až po Martovce, kde sa vlieva Stará Žitava. Hranica povodia prechádza západným okrajom Hurbanova, z juhovýchodu obchádza obce Dulovce a Pribeta a pokračuje na sever k obci Semerovo, Dlhému vrchu (287 m n. m.) a Bašte (247 m n. m.). Vedie východným okrajom obce Iňa k vrchu Veľká Vápenná (350 m n. m.), motorestu Zubor, Čiernemu vrchu (454 m n. m.), Drienke (756 m n. m.) na Malý (870 m n. m.) a Veľký Inovec (901 m n. m.). Popri Veľkej Lehote pokračuje rozvodnica cez Vojšín (819 m n. m.), Sokolec (799 m n. m.) a sedlo Veľké Pole na vrch Stráž (857 m n. m.), kde začína hlavný hrebeň pohoria Vtáčnik, ktorým vedie rozvodie až po Biely kameň (1 135 m n. m.) nad Handlovou. Tu rozvodnica vedie východným smerom k Novej Lehote a pokračuje hrebeňom Kremnických vrchov cez Vysokú horu (909 m n. m.), Vysokú a Bralovú skalu na hrebeň južnej časti pohoria Žiar, ktorý končí vo Vyšehradskom sedle. Severovýchodná hranica povodia Nitry pokračuje po hrebeni k vrchu Závozy (912 m n. m.), kde sa stáča do Vríckeho sedla, hraničnému bodu Malej Fatry. Rozvodnica pokračuje západným smerom cez Vraniu skalu (1 004 m n. m.) a Reváň do Fačkovského sedla, najbližšiemu miestu k prameňu Nitry.
Zo sedla vedie hranica cez Homôľku, Úplaz (981 m n. m.), Javorinku, Strážov, Vápenicu (780 m n. m.) a Suchú horu k Homôľke. Cez sedlo hranica pokračuje cez Židov vrch (878 m n. m.), Baske (955 m n. m.), Machnáč, Ostrý vrch a Mackovú (681 m n. m.) do Jastrabského sedla na rozhraní Považského Inovca. Západná hranica pokračuje hrebeňom pohoria cez Inovec, Panskú javorinu, Bezovec, Marhát a Zlatý vrch (480 m n. m.) do sedla Havran. V tejto časti je rieka Váh od hranice povodia Nitry vzdialená len okolo 5 km a hranica vedie južným smerom pahorkatinou bez výraznejších vrchov. Pri Hlohovci sa hranica stáča na juhovýchod popri potoku Andač k obciam Veľké Zálužie a Hájske. Odtiaľ pokračuje Podunajskou rovinou medzi Váhom a Dlhým kanálom až po Andovce, kde hranicu povodia určuje nové koryto Nitry, privádzajúce vodu z celého povodia do Váhu. Ten svojím tokom tvorí posledný, najjužnejší úsek hranice svojho čiastkového povodia.
Slovenská florbalová extraliga žien 2005/06

Systém súťaže

Systém súťaže pozostával iba zo základnej časti, v ktorej sa stretol každý s každým dvojkolovo formou miniturnajov.
Štefan Rosival

Životopis

Gymnaziálne štúdium absolvoval v Ostrihome a Trnave. Teológiu absolvoval v Budapešti. Za kňaza bol vysvätený 2. augusta 1868. V roku 1877 získal titul doktora teológie. Pôsobil ako kaplán v Stupave, od roku 1870 ako zastupujúci a od roku 1873 ako riadny farár v Záhorskej Bystrici. Následne pôsobil ako farár v Pribete a od roku 1888 v Tvrdošovciach. 20. decembra 1889 bol menovaný za kanonika ostrihomskej kapituly. V roku 1890 ho poverili funkciou diecézneho dozorcu škôl. V roku 1891 ho vymenovali za titulárneho opáta pécsváradského. Od roku 1893 bol rektorom kňazského seminára v Ostrihome. V roku 1900 sa stal nitrianskym archidiakonom a v roku 1908 katedrálnym archidiakonom.
Bol členom bratislavského župného zastupiteľstva. V rokoch 1881 a 1892 bol zvolený za stupavský obvod a v roku 1898 za varínsky obvod za poslanca uhorského snemu. Pri voľbách v roku 1898 na predvolebnom zhromaždení v Záhorskej Bystrici podporil liberálny politický program, čo malo za následok verejný spor so špirituálom seminára a neskorším biskupom v Stoličnom Belehrade (Székesfehérvár) Ottokárom Prohászkom. Tento spor sa ukončil Rosivalovým odchodom z funkcie rektora seminára.
Umrel 1. septembra 1916 v Ostrihome a pochovaný bol vo svojom rodisku, v Nitrianskom Hrádku.

Zaujímavosť

Na zasadaní mestského zastupiteľstva hlavného mesta SR Bratislavy 31. mája 2014 bolo prijaté všeobecne záväzné nariadenie č. 5/2012, ktorým sa v mestskej časti Záhorská Bystrica pomenúva v lokalite „Rodinné domy - Gbelská ulica“ časť ulice po Štefanovi Rosivalovi.
Randan (obec)

Poloha

Obec má rozlohu 15,65 km². Najvyšší bod je položený 404 m n. m. a najnižší bod 298 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 562 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Kaplnka svätej Anny (Mšeno nad Nisou)

Kaplnka svätej Anny je rímskokatolícka baroková kaplnka vo Mšene nad Nisou. Patrí do dekanstva Jablonec nad Nisou. Je od 3. mája 1958 chránená ako kultúrna pamiatka Českej republiky. Je hodnotnou ukážkou drobnej vidieckej sakrálnej pamiatky, ktorá je zároveň dokladom ľudovej zbožnosti v barokovom období.
Bola postavená pravdepodobne medzi rokmi 1780 – 1782, nad vchodom je uvedený letopočet 1782.
Svetový fond na ochranu prírody

Svetový fond na ochranu prírody (angl. The World Wide Fund for Nature, skr. WWF) je medzinárodná mimovládna organizácia podporujúca ochranu, výskum a obnovu životného prostredia. Bola založená v roku 1961 a dnes je najväčšou nezávislou ochranárskou organizáciou na svete, s viac ako 5 miliónmi podporovateľov v celom svete. Jej aktivity sú realizované vo viac ako 100 krajinách sveta, v ktorých podporuje viac ako 1300 ochranárskych a environmentálnych projektov.
Jej heslom je „Nehovor, že nemôžeš, keď nechceš. Pretože prídu veľmi skoro dni, kedy to bude ďaleko horšie: budeš pre zmenu chcieť a potom už nebudeš môcť!“
Miroslav Kusý

Život

V roku 1954 vyštudoval Filozofickú fakultu Karlovej univerzity a v roku 1956 tamtiež dokončil postgraduálne štúdium. Potom sa vrátil do Bratislavy, kde pôsobil na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského, najprv ako odborný asistent, potom docent a nakoniec v rokoch 1967 – 1970 profesor marxistickej filozofie. V rokoch 1968 – 69 bol členom Ústredného výboru Komunistickej strany Slovenska. Viedol ideologické oddelenie.
Po roku 1969 a po vylúčení zo strany mu zakázali pedagogickú činnosť a počas normalizácie pracoval ako knihovník na Univerzite Komenského.
Vo februári 1977 sa stal v poradí tretím slovenským signatárom Charty 77, ktorá požadovala, aby česko-slovenská vláda dodržiavala ľudské práva, ako sa k tomu zaviazala. Následne bol prepustený z univerzity a živil sa mnoho rokov ako robotník. Neskôr pracoval v Štátnom inštitúte urbanizmu a územného plánovania (URBION).
Pravidelne ho kontrolovala Štátna bezpečnosť a príležitostne bol preventívne zadržaný a sledovaný pod kódovým menom „RENEGÁT“. Pripojil sa k spisovateľom okolo Edice Petlice Ludvíka Vaculíka a Edice Expedice Václava Havla. V roku 1989 strávil desať týždňov vo väzení, kde čakal na súdny proces za zradu a podvracanie republiky. Prepustili ho tesne pred Nežnou revolúciou v novembri 1989.
Počas Nežnej revolúcie sa stal podpredsedom VPN, 10. decembra bol vymenovaný za riaditeľa Federálneho úradu pre tlač a informácie (čo bolo na úrovni ministerstva). Neskôr sa stal rektorom Univerzity Komenského.
Miroslav Kusý bol zakladateľom Slovenského helsinského výboru, Nadácie Milana Šimečku a predsedom komisie UNESCO pre ľudské práva na Slovensku. Bol členom orgánov rôznych organizácií na ochranu ľudských práv a vyučuje ľudské práva na Univerzite Komenského. Písal pre periodiká SME, Denník N a bol autorom jedenástich kníh.
Miroslav Kusý 3. januára 2013 verejne kritizoval prezidenta Ivana Gašparoviča, keď pre denník SME uviedol: „Dávam ti svoje ultimátum z tej ulice, ktorou tak pohŕdaš: buď konečne vymenuješ Jozefa Čentéša za generálneho prokurátora SR, alebo okamžite odstúpiš! Pokiaľ nesplníš jednu z týchto podmienok, vyhlasujem ti občiansku neposlušnosť a nebudem ťa uznávať za svojho prezidenta.“
Kusý potvrdil, že pred parlamentnými voľbami v roku 2016 niekoľkokrát radil predsedovi SNS Andrejovi Dankovi.
S manželkou Jolanou, rodenou Vargovou, mal dcéry Alexandru a Dagmar.
Emil Jannings

Životopis

Narodil sa v meste Rorschach vo švajčiarskom kantóne Sankt Gallen. Pokrstený bol ako Theodor Friedrich Emil Janenz. Jeho matka bola rusko-nemeckého, židovského pôvodu a otec amerického pôvodu. V 16 rokoch odišiel z domova, aby dva roky pôsobil ako námorník. Potom sa vrátil do Görlitzu, kam sa jeho rodina presťahovala. Začal pôsobiť v miestnom divadle a neskôr hrával v Brémach a v Lipsku.

Kariéra

Divadelnú kariéru rozvíjal, keď bol súčasťou súboru Maxa Reinhardta v Berlíne. Vo filme sa objavil už v roku 1919, keď hral v dráme Madame DuBarry režiséra Ernsta Lubitscha. V snímke Der Letzte Mann (1924), ktorú režíroval Friedrich Wilhelm Murnau, stvárnil Jannings starnúceho hotelového kuriéra, ktorý je už na pokraji svojich síl a riaditeľ ho preto preradil na miesto upratovača toaliet. Jannings s Murnauom spolupracoval ešte dvakrát.
V roku 1927 odišiel na pozvanie štúdia Paramount Pictures do Hollywoodu. Natočil pre nich päť filmov, všetky boli nemé. Vo filme The Last Command stvárnil postavu bývalého generála Ruskej ríše, ktorý je osudom degradovaný do úlohy hollywoodskeho štatistu. Za tento výkon bol ako prvý človek ocenený novovzniknutou Cenou Akadémie. Keďže sa udeľovania v máji 1928 zúčastniť nemohol, akademici mu ocenenie udelili mesiac dopredu. Jannings túto cenu získal aj za výkon vo filme The Way of All Flesh (1927).
Po Hollywoodskom úspechu sa vrátil späť do Nemecka. Jeho hrubému hlasu s nemeckým prízvukom nebolo jednoduché rozumieť, a tak po vzniku zvukového filmu začal pôsobiť v Európe. S režisérom Josefom von Sternbergom natočil dramatický film Der Blaue Engel, v ktorom si zahral po boku zvodnej Marlene Dietrichovej.

Osobný život

Po návrate do Nemecka a po vzniku Tretej ríše sa Jannings venoval filmom aj naďalej, hoci to boli filmy podporujúce a propagujúce nacistickú ideológiu. Jeho spolupráca s ministrom propagandy Josephom Goebbelsom sa mu stala po druhej svetovej vojne osudná a k filmu sa už nedostal. Presťahoval sa do rakúskeho mestečka Strobl, kde 2. januára 1950 zomrel na rakovinu pečene. Pochovaný je na tamojšom cintoríne.
Jannings bol ženatý celkovo štyrikrát.

Zaujímavosti

Soška Oscara, ktorú Jannings v roku 1928 získal, je dodnes uchovaná vo Filmovom múzeu v Berlíne.
Rakúske občianstvo získal v roku 1947.
Od roku 1960 má hviezdu na Hollywoodskom chodníku slávy.
Jannings natočil v Los Angeles celkovo päť snímok, všetky boli nemé a všetky pre štúdio Paramount. Do dneška zostal nepoškodený iba film The Last Command. Z filmov The Patriot a The Way of All Flesh sa zachovali iba čiastočné fragmenty. Zvyšné dva filmy, Street of Sin a Betrayal, sú považované za stratené úplne.
Oscar sa vo svojich začiatkoch udeľoval za viacero hereckých výkonov v tom istom časovom rozpätí, preto je uvádzané, že Jannings získal cenu za oba filmy (The Last Command a The Way of All Flesh). To, že film už dnes neexistuje, z neho robí jediný záber, ktorý bol ocenený Oscarom za herecký výkon, a ktorý je stratený.
Vianočný stromček

Vianočný stromček (iné názvy: vianočný strom, pre ruské prostredie: jolka, nárečovo: jezuľan, polazník, kriskindl, kriskindel, kriskindla, podľažnik, krispán, strom(č)ek, májik, na Dolnej zemi aj kračúnski strom, drevo, borovka, na severných Kysuciach aj polažnička aj vianočná jedlička) je ozdobený strom ako jeden zo symbolov Vianoc. Zdobí sa na Štedrý deň. Je to novodobá forma prastarého všeľudského symbolu života a prosperity, zelene. Od 20. storočia sa pod stromček kladú aj vianočné darčeky. Pod stromčekom je vždy položený tradičný betlehem s jezuliatkom, pastiermi, ovečkami v maštaľke, ktorý je vyrobený tradične z papiera, v bohatších rodinách bol aj vyrezavaný celý z dreva či s keramickými soškami.

Vianočné stromčeky vo svete

Ozdobené vetvičky rozdávali aj koledníci. V niektorých krajinách sa zavesoval nad štedrovečerný stôl malý stromček, zavesený špičkou dolu.
V mestách mal vianočný stromček estetickú funkciu, v roľníckej kultúre v zmysle celkového charakteru štedrovečernej obradovosti prosperitnú a ochrannú funkciu (napr. sa ihličie podkladalo pod sliepky a podobne).
Tradícia ozdobovania stromčekov pochádza z nemeckých miest. Stromček sa najprv nezdobil sviečkami. Jedna z prvých správ o ozdobenom a osvetlenom vianočnom stromčeku v miestnosti je v brémskej kronike z roku 1570. Ozdobené vianočné stromčeky sa najskôr nachádzali v cechovných a remeselníckych domoch. Do súkromných priestorov začali prenikať až v polovici 17. storočia. V 18. a 19. storočí sa rozšírili aj do iných štátov. Najprv sa ujali v mestách, neskôr na vidieku. 
Zdobenie vianočných stromčekov spočiatku prijímali viac protestanti ako katolíci. Katolícka cirkev považovala tento zvyk za pohanský. Toto tvrdenie bolo čiastočne založené na pravde. Germánske kmene vraj tak kedysi pri zimnom slnovrate týmto spôsobom uctievali boha Wotana. Podobne aj Kelti ozdobenými stromčekmi alebo vetvami uctievali boha Slnka a jeho večný život.

Vianočné stromčeky na Slovensku

Na Slovensko (kde nadviazali na starší zvyk ozdobovať budovy zelenými vetvičkami a prútmi) začali vianočné stromčeky prenikať do miest koncom 18. storočia z Nemecka a Rakúska, do roľníckej kultúry od konca 19. do 30. rokov 20. storočia, na severovýchodné Slovensko neskôr. Začiatkom 20. stor. sa pod stromček začali dávať darčeky pre členov rodiny. Okrem  vianočného stromčeka  sa do polovice 20. stor. zachovali v tradícii aj staršie obradové predmety, napríklad posledný snop, slamený stromček a podobne.  Vianočný stromček sa v súčasnosti ponecháva v dome obyčajne do Troch kráľov.
Na vianočný stromček sa tradične  priväzovali červené jabĺčka (ku kmeňu na najhrubšie konáre) a zdobil sa vlašskými orechmi obalenými v ligotavom papieri.
Na vianočný stromček sa nakoniec vždy tradične vešal  ligotavý staniol nastrihaný na tenké dlhé prúžky, ako pripomienka betlehemskej slamy.
Autarkia (filozofia)

Autarkia (niekedy prekladaná ako sebestačnosť) je vo všeobecnosti mravná samostatnosť, obmedzenie sa na seba samého. Konkrétne v kynickej škole je to pokojná vyrovnanosť v dôsledku popretia individuálnych záujmov a potrieb; u stoikov zas duševný pokoj v dôsledku ovládnutia vášní, postačiteľnosť cnosti pre blažený život.
Autarkia (αυταρκεια) sa dá chápať aj v širšom význame ako sebestačnosť, samobytnosť obce – polis. Autarkia bola cieľom polis tak u Platóna, ako aj u Aristotela. Keďže cieľom ľudského života je blaženosť a tá sa dá dosiahnuť len v rámci občianskej spoločnosti, táto musí byť nevyhnutne závislá len na vlastných občanoch, a nie na dovoze a vývoze, teda na iných. Od čias Peloponézskej vojny sa však táto kategória vzťahuje výlučne na etiku, a nie na sociálnu a politickú filozofiu a právo, pretože od čias helenizmu už uzavretosť pred svetom nebola v politike žiaduca, ostáva už len v etickej rovine viazaná na kategóriu mudrca ako človeka autarkickému nielen voči vášňam, ale voči všetkému, čo nie je v súlade s rozumom.
Salavas

Poloha

Salavas má rozlohu 17,11 km². Najvyšší bod je položený 522 m n. m. a najnižší bod 80 m n. m.

Obyvateľstvo

Salavas má 530 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Antiklos

Antiklos (starogr. Ἄντικλος – Antiklos) je v gréckej mytológii syn Ortyka, achájsky bojovník v trójskej vojne.
Antiklos bol podľa niektorých antických zdrojov manželom Laodameie a v závere trójskej vojny patril medzi achájskych bojovníkov, ktorí sa ukrytí v trójskom koni chystali na prekvapivý útok proti Tróji.
Trójska Helena so svojim manželom Déifobom dreveného koňa pozorne prezreli, niekoľkokrát ho obišli a Helena, aby odhalila možných achájskych hrdinov ukrytých v ňom, napodobnila hlasy ich manželiek a volala ich po mene. Achájci len veľmi ťažko odolali pokušeniu, aby sa neozvali. Jediný Antiklos nedokázal mlčať, ale Odyseus mu v poslednej chvíli rukou zakryl ústa a družinu tak zachránil.
Saint-Jean-de-la-Haize

Poloha

Obec má rozlohu 8,95 km². Najvyšší bod je položený 128 m n. m. a najnižší bod 7 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 498 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Matthias Settele

Životopis

Matthias Settele študoval nemeckú literatúru a históriu na Viedenskej univerzite. Svoju kariéru začal v roku 1991 ako miestny rozhlasový a televízny novinár. Potom pracoval v rakúskej verejnoprávnej televíznej stanice ORF vo Viedni. Prednášal na vysokých školách vo Viedni a v Kolíne nad Rýnom a vydal tri knihy.
Settele je od septembra 2013 generálnym riaditeľom TV Markíza. Pred nástupom do spoločnosti CME bol generálnym riaditeľom spoločnosti Turner Nordic a Baltic a senior konzultant pre verejnoprávnu televíznu stanicu ORF v Rakúsku. Predtým, v roku 2007 založil firmu SetTele Entertainment, v ktorej pôsobil ako poradca tvorby televízneho programu a poradca v oblasti produkcie, ktorý podporoval medzinárodné televízne skupiny vrátane skupiny RTL, MTG/Viasat a Turner Broadcasting International, ako aj televíznych staníc, produkčných domov a univerzít v Európe. Pred poradenstvom od roku 1999 pracoval Settele ako Senior Vice President (SVP) obchodných záležitostí RTL v Nemecku.
Za jeho pôsobenia TV Markíza ukončila bezplatné šírenie svojich kanálov v roku 2016.
Rovienkové pleso

Rovienkové pleso, Rovienkové plieska (poľ. Rówienkowe Stawky) sú premenlivou skupinou drobných jazierok v prednej časti Rovienok vo Vysokých Tatrách. Ak sú na mapách zakreslené, tvoria trojčlennú skupinu s názvom Rovienkové plieska alebo len jediné Rovienkove pleso, ktoré má stály charakter.
Ich vodná hladina závisí od množstva zrážok. Menšie vplyvom teplého počasia vysychajú. Na mapách je vyznačené jedno nevysychajúce pleso. Je vo výške 1 795 m n. m..

Názov

Pomenované je (sú) podľa ich polohy v Rovienkach, ktoré za svoje pomenovanie vďačia charakteristickým dolinným plochám, rovinkám. Staršia literatúra sa o nich nezmieňuje.
Bousbach

Poloha

Obec má rozlohu 5,91 km². Najvyšší bod je položený 365 m n. m. a najnižší bod 246 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 129 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Gershwinova cena

Gershwinova cena Kongresovej knižnice za populárnu hudbu (skrátene Gershwinova cena) je ocenenie udeľované skladateľovi alebo interpretovi za celoživotný prínos v populárnej hudbe. Cenu začala v roku 2007 udeľovať Kongresová knižnica a pomenovaná je po bratoch Georgeovi a Irovi Gershwinovcoch, ktorí ako skladatelia a textári výrazne prispeli do klasickej aj populárnej hudby. Prvým oceneným umelcom sa stal Paul Simon.

História

Cenu vytvorili bratia Peter a Bob Kaminskí spolu s Cappym McGarrom, Markom Krantzom a Daltonom Delanom, ktorí sú aj autormi ocenenia Marka Twaina. Cena sa udeľuje za „hlboký a pozitívny vplyv populárnej hudby vo svetovej kultúre“ ako súčasť poslania Kongresovej knižnice v uznaní a oslave kreativity. Držitelia Gershwinovej ceny sú „etalónom najvyššej kvality podobne ako bratia Gershwinovci“. Na výbere ocenených sa podieľajú pracovníci hudobného oddelenia Kongresovej knižnice spolu hudobnou komunitou.
1. marca 2007 oznámili, že prvým oceneným touto novou cenou sa stane Paul Simon, ktorý je držiteľom cien ako Žijúca legenda či Klugeho cena. Simonovi bolo ocenenie odovzdané počas Gala koncertu vo Warnerovom divadle vo Washingtone 23. mája 2007. Ceremónia bola 27. júna 2007 odvysielaná aj na kanáli PBS (Public Broadcasting Service). Zúčastnilo sa ho mnoho významných a známych umelcov, napríklad Yolanda Adamsová, Marc Anthony, Shawn Colvin, Jerry Douglas, Philip Glass, Lyle Lovett, Stephen Marley, Dianne Reeves, James Taylor či Stevie Wonder, ale aj Simonov dlhoročný kolega z dua „Simon a Garfunkel“, Art Garfunkel.
3. septembra 2008 Kongresová knižnica oznámila, že druhým oceneným sa stane Stevie Wonder. Prezident Barack Obama odovzdal Wonderovi cenu pri ceremónii v Bielom dome 25. februára 2009. Zúčastnili sa jej interpreti ako India.Arie, Tony Bennett, Wayne Brady, Diana Krall, Mary Mary, Martina McBride, Paul Simon, Esperanza Spalding či will.i.am.
O približne rok neskôr, 18. novembra 2009, knižnica oznámila, kto bude tretím oceneným umelcom. Stal sa ním Sir Paul McCartney. Ceremónia pre McCartneyho bola v tzv. Východnej izbe Bieleho domu 2. júna 2010 za účasti prezidenta Obamy a jeho manželky. Tejto ceremónie sa zúčastnili aj Stevie Wonder, Elvis Costello, Jonas Brothers, Herbie Hancock, Corinne Bailey Rae, Dave Grohl, Faith Hill, Emmylou Harris, pianista Lang Lang a Jack White.
Nantillé

Poloha

Obec má rozlohu 10,78 km². Najvyšší bod je položený 74 m n. m. a najnižší bod 31 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 341 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saint-Cassin

Poloha

Obec má rozlohu 14,79 km². Najvyšší bod je položený 1 540 m n. m. a najnižší bod 310 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 767 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Granodiorit

Vlastnosti

Granodiority sú zväčša rovnomerne zrnité. Má hypidiomorfnú štruktúru. Porfýrickou štruktúrou sa vyznačuje granodioritový porfýr, alebo tiež granodiority zo Škótska, s väčšími výrastlicami draselných živcov.

Minerálne zloženie

Obsahuje plagioklas, draselný živec a kremeň. Plagioklas, resp. oligoklas a andezín tvorí asi 50 % a kremeň asi 30 % minerálov. Priemerný obsah SiO₂ v granodiorite sa pohybuje od 66 do 67 %, čo zodpovedá asi 22 % voľného kremeňa. Draselné živce (ortoklas, mikroklín) je spolu s bázickými minerálmi zastúpený menej významne. Z tmavých minerálov je najčastejší biotit, menej amfibol. Akcesorické minerály tvorí apatit, titanit, zirkón a magnetit.
Granodiority bez K-živcov sa označujú ako trondhjemit. Výlevným ekvivalentom granodioritov je dacit.

Vo svete

Tvoria podstatnú časť batolitov v Kalifornii, či Donegalského masívu v Spojenom kráľovstve. V Českom masíve je rozšírený v stredočeskom plutóne (sázavský a blatenský typ), aj v brnianskom plutóne a žulovskom masíve.

Na Slovensku

V Západných Karpatoch sa granodiority vyskytujú spolu so žulou. Granodiority budujú podstatné časti kryštalinika vystupujúceho v Západných Karpatoch. V oblasti tatrika je rozšírený prašivský a ďumbiersky granodiorit, ktoré sa podieľajú na stavbe jadra Ďumbierských Nízkych Tatier. Vyskytuje sa tiež v oblasti modranského masívu v Malých Karpatoch. Vo veporiku sa vyskytuje sihliansky granodiorit s titanitom. Terciérne subvulkanické granodioritové porfýry tvoria výplň Štiavnického stratovulkánu.

Použitie

Slovenské granodiority, keďže sú značne tektonicky porušené, sa hodia len na výrobu kameniva, ako lomový kameň, do betónov atď. Podobne ako ostatné granitoidy môže byť využívaný ako obkladový a dekoračný kameň. Z granodioritu je vytesaná napríklad Rosettská doska.
Hans Adolf Krebs

Životopis

Narodil sa v Hildesheime v Nemecku, Alme a Georgovi Krebsovým. Jeho otec, Georg, bol ušný, nosný a krčný chirurg. Hans študoval medicínu na univerzite v Göttingene a tiež na univerzite vo Freiburgu v rokoch 1918 – 1923. V roku 1925 získal titul PhD. na univerzite v Hamburgu. Potom odišiel do Berlína, kde jeden rok študoval chémiu a stal sa asistentom Otta Warburga v biologickom ústavu Kaiser Willhelm Institute do roku 1930. Potom sa vrátil k lekárstvu do nemocnice v Altone a neskôr na lekársku kliniku na univerzite vo Freiburgu, kde viedol výskum a objavil močovinový cyklus.
Pretože bol židovského pôvodu, bolo mu zakázané prevádzkovať lekársku prax a v roku 1933 bol nútený emigrovať do Anglicka. Tu bol pozvaný do Cambridge, kde pracoval v biochemickom laboratóriu pod vedením Sira Fredericka Gowlanda Hopkinsa (1861 – 1947). Krebs sa stal profesorom biochémie na univerzite v Sheffielde v roku 1945. Krebsov záujem o medziprodukty metabolizmu vyústil v roku 1932 k objaveniu močovinového cyklu a v roku 1937 k objaveniu citrátového cyklu.
V roku 1953 bol ocenený Nobelovou cenou za fyziológiu alebo medicínu za „objavenie citrátového cyklu“.
Bol tiež ocenený čestným členstvom na Girton College na University of Cambridge v roku 1979.
Krebs zomrel v Oxforde roku 1981. Jeho syn, Sir John Krebs, je tiež významný vedec.