Predchádzajúca milosť

Predchádzajúca milosť alebo predbežná milosť (angl. prevenient grace) je jeden z kľúčových pojmov teológie jedného z vodcov metodistického hnutia Johna Wesleyho. Vychádza z Augustínovej teológie.

Neschopnosť človeka konať dobro

Prirodzený človek podľa Wesleyho nie je schopný konať dobré skutky, pretože jeho existencia je poznamenaná „dedičným hriechom“ a ešte chýbajúcim ospravedlnením. Neschopnosť prirodzeného človeka konať dobro má dve príčiny: chýbajúcu schopnosť milovať a chýbajúcu známosť Boha. Inými slovami: skazenosť vôle a citov na jednej strane a úplne chýbajúcu známosť Božej vôle na druhej strane. Skazenosť človeka popisuje Wesley obrazom choroby, ktorá zasiahla celého človeka po jeho vzbure proti Bohu. Táto choroba má veľa prejavov – bezbožnosť, svojvoľnosť, láska k svetu namiesto k Stvoriteľovi, pomstychtivosť, sebectvo a i. Jej vlastná príčina však je v odcudzení vôle človeka a jeho citov. Preto sa Wesley nemôže uspokojiť s chápaním iba pririeknutého ospravedlnenia, ale kladie jasný dôraz na uzdravujúce pôsobenie milosti. Keďže skazenosť ľudskej prirodzenosti je bez Božieho pôsobenia nenapraviteľná, nemôže človek žiadnym vlastným úsilím, žiadnym náboženským alebo mravným konaním dosiahnuť premenu svojej bytosti. Slobodná vôľa prirodzeného človeka je slobodná iba pre hrešenie vo všetkom, čo robí. Wesley nepopiera existenciu mravne dobrých skutkov, avšak pred Bohom „všetka spravodlivosť, milosrdenstvo a pravdivosť, nevyplývajúce z viery v Ježiša Krista, vôbec nepomáhajú, nie sú dobré v kresťanskom zmysle.“ Je presvedčený, že „všetky skutky konané pred ospravedlnením majú povahu hriechu a že človek pred ospravedlnením nemá silu vykonať akýkoľvek skutok, ktorý by bol pred Bohom milý a prijateľný.“
Ďalší dôsledok pádu, ktorý pôsobí naďalej vo všetkých generáciách je úplné zatmenie poznania Boha a jeho vôle. Wesley opisuje stav prirodzeného človeka ako spánok. Pre duchovne spiaceho človeka je nemožné poznanie duchovných vecí. Prirodzený človek Boha absolútne nepozná. Dôsledok tejto slepoty potom nie je iba úplná neznalosť Božej vôle, ale tiež chýbajúce poznanie seba samého ako hriešnika. Človek žije v osudnej istote, ktorá si neuvedomuje priepasť, nad ktorou stojí. Nemôže poznať rozpor medzi Božím nárokom a jeho vlastným správaním, pretože mu je Božia vôľa ukrytá a na Božom súde prepadne.
Postoj, ktorý označuje prirodzeného človeka za neschopného, pokiaľ ide o konanie absolútneho dobra a neznalého, pokiaľ ide o Božiu vôľu zdanlivo vopred popiera základ pre akúkoľvek všeobecne platnú etiku. Ako možno vyžadovať a zdôvodňovať zodpovednosť človeka tam, kde chýba mravné povedomie a sila? Riešenie tohto základného etického problému sa Wesley snažil podať vo svojom učení o predchádzajúcej milosti.

Význam učenia o predchádzajúcej milosti

Učenie o predchádzajúcej milosti je dôležité vo vzťahu človek – dobré skutky. Na základe predbežnej milosti, človek môže konať dobré skutky a pomáhať svojmu blížnemu. Tieto skutky samozrejme nemajú záslužný, ani ospravedlňujúci charakter a v konečnom dôsledku nepomôžu človeku, ktorý neprijal vierou Ježiša Krista. Sú však dôležité pre existenciu sveta a pre medziľudské vzťahy. Dôležité sú aj Wesleyho výpovede o možnom zvyšku Božieho obrazu v človeku. Človek bol stvorený na Boží obraz. Hriechom bol tento obraz v človeku porušený. Človeku však naďalej zostáva svedomie. Človek sa riadi týmto svedomím, ktoré ho buď obviňuje alebo ospravedlňuje. Dobrých skutkov a mravného konania sú schopní aj ľudia, ktorí nie sú znovuzrodení.