google/wiki40b huggingface dataset:
Nandu

Charakteristika

Sú to vtáky, ktoré sa podobajú na pštrosa, ale sú oveľa menšie a na každej nohe majú po tri prsty. Hlavu, krk a lýtka pokrýva perie a na krídlach majú tŕň, pomocou ktorého sa bránia pred predátormi. Pri behu nandu často používajú krídla na udržiavanie rovnováhy. Nandu sa vyskytujú na rovinách a pahorkatinách veľkej časti Južnej Ameriky. Znášku inkubuje a o mláďatá sa stará výlučne samec. Samica zatiaľ hľadá ďalšieho „voľného“ samca.
Montfiquet

Poloha

Obec má rozlohu 19,54 km². Najvyšší bod je položený 146 m n. m. a najnižší bod 55 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 87 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Estrées-la-Campagne

Poloha

Obec má rozlohu 7,45 km². Najvyšší bod je položený 179 m n. m. a najnižší bod 82 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 233 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Bonnevaux-le-Prieuré

Poloha

Obec má rozlohu 3,08 km². Najvyšší bod je položený 548 m n. m. a najnižší bod 356 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 109 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
LZ 127 Graf Zeppelin

LZ 127 Graf Zeppelin bola najúspešnejšia vzducholoď z celej éry týchto strojov. Bola pomenovaná po slávnom staviteľovi vzducholodí, grófovi Ferdinandovi von Zeppelin. Vzducholoď Graf Zeppelin bola postavená podľa projektu Ludwiga Dürra, ktorý sa podieľal aj na konštrukciách všetkých predchádzajúch zeppelinov. Prvýkrát vzlietla 18. septembra roku 1928.
Objem vodíkovej náplne bol 85 036 m³, dĺžka 236 m, cestovná rýchlosť 115 km/h, maximálna rýchlosť 130 km/h, dolet 12 000 km. Vzducholoď bola vybavená piatimi motormi Maybach VL  2 po 390 kW, poháňanými špeciálne vyvinutým „modrým plynom“ (zmes propylénu, metánu, etánu, acetylénu, butylénu a vodíka), ktorý mal rovnakú hustotu ako vzduch a jeho spotreba sa vtedy neprejavovala zmenou vztlaku vzducholode. Jeho zásoby boli 30 000 m³. Vzducholoď mala duralovú tuhú kostru s centrálnym kýlom, cestujúci a posádka sa nachádzali v gondole umiestnenej pod prednou časťou trupu.
V roku 1929 urobila vzducholoď propagačnú dvojtýždennú cestu okolo zemegule ako prvé lietadlo s platiacimi pasažiermi na palube. V máji 1930 sa konal prvý skúšobný let do Južnej Ameriky a o rok neskôr tam začala vzducholoď dopravovať pasažierov na pravidelnej linke. V roku 1931 absolvoval Graf Zeppelin úspešnú polárnu výpravu, ktorá mapovala severné pobrežie Ruska. V ďalších rokoch vzducholoď lietala na pravidelnej linke z Nemecka do Brazílie.
V priebehu desiatich rokov úspešnej prevádzky nalietal Graf Zeppelin 17 177 letových hodín (2 roky čistého času) 1 700 000 km, dopravil 34 000 cestujúcich a 78 ton pošty.
Mesiac po katastrofe vzducholode Hindenburg v roku 1937 bol Graf Zeppelin vyradený z prevádzky a premiestnený do múzea. V marci 1940 bol na príkaz ministra vzdušných síl Hermanna Göringa rozobraný do šrotu.
Meno Graf Zeppelin niesla aj jediná nemecká lietadlová loď, ktorú však nikdy nedostavali. Po vojne ju v rámci vojnových reparácií odovzdali Sovietskemu zväzu, kde ju do jej zrušenia používali ako cvičný terč.
Miklós Nyiszli

Život

Narodil sa 17. júna 1901 v Șimleu Silvaniei v Rumunsku. Tam vyštudoval základnú školu a gymnázium. V roku 1920 začal štúdium medicíny na univerzite v meste Cluj-Napoca. Po prvom roku štúdií odišiel na univerzitu v nemeckom Kieli a titul doktora medicíny získal v roku 1930 vo Vroclave. Spoločne so svojou ženou, s ktorou sa oženil v roku 1927 a dcérou (nar. 1929) sa vrátil späť do Rumunska, kde začal pracovať ako lekár v meste Oradea. Odtiaľ sa presťahoval (1937) do mestečka Viseu de Sus, ktoré sa v roku 1940 stalo súčasťou Maďarska.
Po obsadení Maďarska nemeckými vojskami 19. marca 1944 a začatia likvidácie maďarských Židov, bol spoločne s rodinou v druhej polovici mája deportovaný do koncentračného tábora Auschwitz-Birkenau. Dr. Nyiszli dostal táborové číslo A-8450 a vďaka svojej špecializácii na súdne lekárstvo bol zamestnaný ako asistent doktora Jozefa Mengeleho. Jeho úlohou bolo vykonávať pitvy dvojčiat a trpaslíkov, ktorí zomreli počas Mengeleho experimentov. Okrem toho pôsobil aj ako ošetrujúci lekár pre členov Sonderkommanda a esesákov, ktorí pracovali pri plynových komorách a krematóriách.
Keďže býval priamo v krematóriu II v Birkenau, mal veľmi dobrý prehľad o všetkom, čo sa dialo v plynových komorách. Stal sa tak priamym svedkom masového vraždenia židovského obyvateľstva.
V januári 1945 bol evakuovaný do KL Mauthausen. Po trojdennom pobyte v tamojšej karanténe bol prevezený do tábora v Melku. Nakoniec bol oslobodený 5. mája 1945 v KL Ebensee. Jeho žena a dcéra vojnu tiež prežili (oslobodené v Bergen-Belsene).
Po vojne už nikdy neprevádzkoval lekársku prax. V októbri 1947 sa ako svedok vypovedal pred Medzinárodným vojenským tribunálom v Norimbergu.
5. mája 1956 zomrel po dlhej chorobe na infarkt.

Dielo

Krátko po vojne spísal dr. Nyiszli svoje spomienky na pobyt v Auschwitz-Birkenau. Neskôr boli preložené do mnohých jazykov. V češtine vyšli v roku 2009 pod názvom Byl jsem Mengeleho asistentem.
Na základe jeho knihy natočil v roku 2001 americký režisér Tim Blake Nelson film Šedá zóna. Dr. Nyiszliho v ňom zahral Allan Corduner.
Kultúrna východoslovenčina

Kultúrna východoslovenčina alebo kultúrna východná slovenčina alebo východoslovenská kultúrna slovenčina bol variant kultúrnej predspisovnej slovenčiny(ngo), Studrespublika(NGO) - nekodifikovaná nadnárečová forma slovenčiny od vrcholného stredoveku do konca 18. storočia, ktorá vznikla na východnom Slovensku na základe východoslovenských nárečí, ale neskôr reprezentuje kultivovaný úzus vzdelancov domáceho pôvodu, mešťanov a menších zemepánov.
Jej vznik je spojený so začiatkami tvorby slovenskej ľudovej slovesnosti vo vrcholnom stredoveku. Súvislý písaný prejav kultúrnej východoslovenčiny je doložený už z konca 15. storočia. Je to známy výhražný list mestu Bardejovu asi z roku 1493. Texty v kultúrnej východoslovenčine sa však začínajú častejšie objavovať od polovice 16. storočia tak ako v iných častiach Slovenska. Zväčša sú to dokumentárne žánre (listy, diáre, protokoly a podobne), no nechýbajú ani záznamy folklórneho prejavu a inej literárnej tvorby. Tlačené texty v kultúrnej východoslovenčine sú známe od polovice 18. storočia. V odbornej literatúre sa nazývajú kalvínske tlače. Ich jazyk je už normalizovaný. Pre jazyk písomností, ale aj tlačených kníh v kultúrnej východoslovenčine je charakteristické, že odráža výraznejšie znaky východoslovenských nárečí vo väčšom rozsahu ako jazyk písomností z iných častí Slovenska. Takými znakmi sú napríklad dz, c za staršie ď, ť, mäkkosť spoluhlások ň, ľ, respektíve aj ś, ź, koncovky -och, -om v pluráli pre všetky rody, ba aj niektoré typické slová (napríklad dakle, valal, trimac). Pravda, vyskytujú sa písomnosti aj bez týchto znakov. To naznačuje, že nadnárečový úzus vzdelanej východoslovenskej honorácie (kňazov, notárov a podobne) sa formoval nerovnomerne a zdĺhavo. V textoch býva spravidla menej bohemizmov, no vyskytujú sa polonizmy, menej ukrajinizmy.
La Gaubretière

Poloha

Obec má rozlohu 30,33 km². Najvyšší bod je položený 203 m n. m. a najnižší bod 90 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 933 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Le Poiré-sur-Velluire

Poloha

Obec má rozlohu 16,95 km². Najvyšší bod je položený 42 m n. m. a najnižší bod 1 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 625 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Mors

Mors bol belgický obrnený automobil, vyrobený v roku 1914 a slúžiaci až do konca 1. svetovej vojny. Na rozdiel od vozidla Minerva bol vyzbrojený kanónom. Nasadený bol na západnom i ruskom fronte. Belgický expedičný zbor (Corps Expeditionnaire des Autos-Canons-Mitrailleuses Belges en Russie) s nimi bojoval od januára 1916 na východnom fronte.

Charakteristika

Podvozok vyrábala rovnomenná automobilka; naň bola nasadená zhora otvorená korba, vyrobená zo 7 mm panciera. Jednotlivé kusy boli spojené nitovaním. Motor dodávala automobilka Minerva.
Výzbroj tvoril kanón kalibru 37 mm s čelným ochranným štítom, existoval aj variant vyzbrojený namiesto kanóna dvomi guľometmi Hotchkiss (ráž 7,92 mm).
Vozidlo malo 4-člennú posádku: vodič, veliteľ, strelec a nabíjač.
Jozef August Mikuš

Životopis

Už počas stredoškolských štúdií sa Jozef August Mikuš prejavil ako talent. Prispieval do viacerých vznikajúcich katolíckych časopisov. Vysokoškolské štúdiá na Právnickej fakulte UK v Bratislave prežil na katolíckom internáte Svoradov. Na istý čas odišiel študovať do Francúzska. Už vtedy plynule ovládal viacero jazykov. Po škole vstúpil do diplomatických služieb ČSR. Začínal na Ministerstve zahraničia v Prahe. Svoje poznatky z fungovania veľkej politiky v Prahe prinášal svojim priateľom na Svoradov v mnohých prednáškach a článkoch. Po vzniku samostatnej Slovenskej republiky 14. marca 1939 Jozef Mikuš začal pracovať na veľvyslanectve v Ríme. Tu sa veľmi zblížil s vtedajším veľvyslancom vo Vatikáne Karolom Sidorom. Pre svoje vyhranené postoje voči fašizmu mal v Ríme isté problémy, preto bol preložený do Španielska. Tu pôsobil ako chargé d affaires až do roku 1944. V marci 1944 začal pracoval v službách SNR v Bratislave.
Po skončení druhej svetovej vojny sa zapojil do iniciatív podporujúcich demokratický politický vývoj na Slovensku. Kvôli tejto činnosti a aj kvôli svojej práci v diplomatických službách bol komunistami niekoľkokrát zatknutý. Preto sa rozhodol emigrovať. Po dramatickom úteku cez Budapešť, Viedeň a Paríž sa nakoniec aj so svojou francúzskou manželkou Renée usadil v USA, kde získal občianstvo.
Stal sa profesorom európskych dejín a medzinárodných vzťahov na univerzitách Saint John's University v Queens (New York) a Georgian Court College v Lakewood (New Jersey). Popri tejto činnosti publikoval. Napísal 16 kníh. Vo viacerých z nich sa venuje dejinám Slovenska v európskom kontexte, filozofii, diplomacii. Významne sa zapájal do slovenského exilového života. Stál pri založení Svetového kongresu Slovákov, písal do viacerých slovenských novín a časopisov.
V novembri 1989 s nadšením privítal Nežnú revolúciu a pád komunizmu v Česko-Slovensku. Po smrti manželky Renée sa rozhodol ako takmer deväťdesiatročný vrátiť na milovanú Oravu, domov do Krivej. V roku 2002 sa tu s ním stretol predseda vlády Mikuláš Dzurinda.
Wittersdorf

Poloha

Obec má rozlohu 4,76 km². Najvyšší bod je položený 388 m n. m. a najnižší bod 277 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 843 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Živanice

Dejiny

Prvá písomná zmienka o Živaniciach pochádza z roku 1226, kedy sa o nich zmieňuje list kláštora Doksanského; je však pravdepodobné, že Živanice boli založené v roku 1145.
V roku 1588 žilo v Živaniciach 25 ľudí. Pritom k nim náležali aj Přelovice, Bukovka, Habřínka, Bělá, Vyšehněvice a Neratov. V roku 1620 je v Živaniciach doložený vodný mlyn. V lete 1645 sa v Živaniciach rozložila veľká švédska posádka. Švédske vojská však pustošili obec už skôr počas Tridsaťročnej vojny. V roku 1775 sa miestny občan Chvojka zúčastnil vzbury sedliakov v Chlumci. Bol za to odsúdený na 8 rokov žalára.
V roku 1792 vznikol v obci požiar, pri ktorom zhorelo 9 domov aj staré obecné zápisy. V októbri 1866 podľa obecných zápisov prechádzal Živanicami cisár František Jozef I.. V septembri 1922 zažila obec veľkú slávu, keď sa tu zastavil prezident T. G. Masaryk.
V roku 1909 tu bola založená dnes už neexistujúca továreň na pieskové tehly, kde sa denne vyrábalo až 15 000 tehál.

Súčasnosť obce

V obci je aktívny Zbor dobrovoľných hasičov, ktorý usporadúva aj májové zábavy, pálenie čarodejníc, vinobranie a rôzne tanečné zábavy.

Doprava

Živanice ležia pri ceste II. triedy 333 z Přelouča do Lázní Bohadaněč (historicky staršia zástavba leží tesne na juh od tejto cesty). Podľa obecnej kroniky bola táto cesta dokončená v roku 1836 vtedy ako cesta z Kutnej Hory do Hradce Králové.
Od 1. septembra 2011 do Živanic jazdí linka č. 18 MHD Pardubice (tri spoje denne). Dňa 4. marca 2012 bol pridaný ďalší popoludňajší spoj.
Ai no Kusabi

Príbeh

Dej sa odohráva na planéte Amoi v meste Tanagura, kde je spoločnosť riadená superpočítačom nazývaným Jupiter a ľudia sa delia do tried podľa farby vlasov. Elitu tvoria ľudia s blond vlasmi. Potom nasledujú farby strieborná, modrá, zelená, červená, hnedá a najnižšie sú čiernovlasí. Blonďáci si vydržujú ľudí z nižších vrstiev, ktorí im slúžia v podstate ku všetkému.
Mongrel Riki je na ulici napadnutý gangom, ktorý ho chce zlikvidovať. Našťastie sa objaví záchranca, no je to blonďák. Riki mu nechce byť nič dlžný za záchranu. Nemá peniaze, tak mu ponúkne seba a Iason to prijme.
Riki sa na to potom snaží zabudnúť. Vracia sa do svojho gangu vedeného Guyom. Spolu sa vrhnú na kšeft, ale sú zradne chytení do pasce políciou. Riki sa z väzenia dostane hlavne preto, že Iason zariadi, aby sa Riki dostal na listinu domácich zvierat. Sám si ho potom privlastní, i keď je to proti pravidlám spoločnosti, aby mal blonďák ako hračku niekoho z mongrelov. Ale Jupiter to povolil.
Predstava toho, že bude Iasonovým domácim zvieraťom, sa Rikimu vážne nepáči. A ešte menej to, čo s ním potom Iason robí. Snaží sa preto Iasona zo všetkých síl nenávidieť. Raoul sa snaží Iasonovi dohovoriť, nech to nerobí, vraj je to proti pravidlám a že ani Jupiter nemusel domyslieť všetky dôsledky.
Príbeh zameraný na lásku a konflikty medzi tromi hlavnými postavami - Iasonom Minkom, Rikim a Guyom, odohrávajúci sa v budúcej počítačovo riadenej spoločnosti smeruje nezvratne k tragickému koncu.
Gustáv Staník

Životopis

V roku 1871-1875 študoval na učiteľskom ústave v Trnave, 1877-1881 na konzervatóriu v Prahe teóriu hudby a hru na organe. Sprvu pôsobil ako učiteľ, potom prešiel za organistu a dirigenta chóru do Bardejova, neskôr do Banskej Bystrice, kde spolupracoval s J. Egrym. Bol regenschori v Rožňave. Je autorom menších inštrumentálnych a vokálnych skladieb, pre organ a klavír, mužské a miešané zbory, piesne so sprievodom organu, huslí a i.
Fukušima (prefektúra)

Fukušima (jap. 福島県 – Fukušima-ken) je jedna zo 47 prefektúr Japonska. Nachádza sa v regióne Tóhoku na ostrove Honšú. Hlavné mesto je Fukušima.
Prefektúra má rozlohu 13 782,54 km² a k 1. januáru 2003 mala 2 119 218 obyvateľov.
Rems-Murr

Geografia

Najvyššia časť okresu Rems-Murr je umiestnená na náhornej plošine Schwäbisch-Fränkische Wald. Okres je pomenovaný po dvoch riekach ktoré tadiaľ pretekajú Rems a Murr.
Leoš Mareš

Kariéra

Od roku 1998 uvádza Ranní show Evropy 2 s Patrikom Hezuckým. Moderoval tiež zábavnu show Talentmania, spevácku súťaž Česko Slovenská Superstar, tretiu sériu Česko hledá Superstar, súťaž Big Brother, hitparádu Eso, X Factor, Hlas Česko Slovenska, či slávnostné vyhlásenie ankety Český slavík a Ceny Anděl 2012 a 2014. Leoš Mareš usadol tiež do poroty v show Česko Slovensko má talent, v ktorej vystriedal herca Martina Dejdara.
Jeho prvý odmoderovaný príspevok bol v relácii Prásk – drby ze showbyznysu. Nahral tiež štyri albumy, na ktorých sa okrem iného nachádzajú aj duety s Martinou Balogovou či Terezou Kerndlovou. Sám seba nepovažuje za speváka. Dňa 11. januára 2010 bol vymenovaný šéfredaktorom týždenníka Spy, kde pôsobil len dva týždne.
V roku 2015 mal svoju vlastnú talk show a zúčastnil sa s Katarínou Štumpfovou súťaže Českej televízie s názvom StarDance ...když hvězdy tančí, kde došiel do 8. kola.
Zahral si tiež vo filmoch. V roku 2003 vo filme Jak básníci neztrácejí naději a v roku 2016 vo filme Jak básníci čekají na zázrak, teda v piatej a šiestej časti série. V roku 2017 sa objavil v ďalších dvoch celovečerných filmoch, prvý je koprodukčná romantická komédia Všechno nebo nic režisérky Marty Ferencovej a druhým je hudobný film Dušana Rapoša s názvom Muzzikanti, kde vytvoril spoločne s Patrikom Hezuckým dvojicu príslušníkov Polície.

Osobný život

Študoval na Gymnáziu Joachima Barranda v Beroune a pokračoval na ZČU (pobočka v Chebe), štúdium ale nedokončil. V mladosti sa venoval tancu v rámci tanečnej skupiny R. A. K. v Beroune. Dňa 12. júla 2008 si vzal Moniku Poslušnú, s ktorou má synov Jakuba a Matěja. S manželkou sa ale rozviedol a v roku 2018 sa oženil s Monikou Koblížkovou, ktorá prijala priezvisko Marešová.
Ján Lazorík

Život

Ján Lazorík sa narodil 29. septembra 1920 v obci Torysa v okrese Sabinov. Otec Koloman bol murárom, matka Irena bola šičkou a slúžkou v Pešti. Lazorík mal troch mladších súrodencov.
Po absolvovaní základnej školy v Torysi a následne gymnázia v Prešove študoval na Učiteľskom ústave v Prešove. Veľkými vzormi boli pre neho českí učitelia, ktorí vo svojich študentoch posilňovali lásku k domovine. Ovládal nemecký jazyk a esperanto.
V roku 1944 sa oženil s Emou, s ktorou mal sedem detí. Podľa ich vyjadrenia bol Ján Lazorík ako otec veľmi prísny. Ako učiteľ pôsobil najprv vo Vysokej. V 50. rokoch sa so svojou rodinou presťahoval do Krivian. Tam v základnej škole dostal miesto učiteľa slovenčiny, nemčiny, hudobnej výchovy a prác na pozemku.

Zberateľstvo

Ján Lazorík bol od svojho detstva vášnivým zberateľom hmotnej i nehmotnej ľudovej kultúry. Zameriaval sa v prvom rade na oblasť Krivany, neskôr pokrýval aj región Spiš. Nadobudnuté veci ľudovej kultúry uchovával najprv u seba v rodinnom dome, neskôr z priestorových dôvodov aj na obecnom úrade. V Krivanoch zriadil Centrum ľudovej kultúry a remesiel, ktoré je jediné svojho druhu na Slovensku. Počas života zapisoval a nahrával na magnetofónové pásky množstvo regionálnych ľudových piesní, hádaniek, príhod, legiend a rozprávok. Mnohé z nich šíril vo svojich knihách.

Folklór

V roku 1968 založil Ján Lazorík jednu z prvých folklórnych skupín na Slovensku, s ktorou nacvičil množstvo folklórnych scénok a pásiem. V Krivanoch sa Lazoríkovi podarilo vybudovať amfiteáter.

Televízia a film

Vtedajšia STV na jeho námet nakrútila v roku 1996 ľudové divadlo Popaterce. Svoje myšlienky šíril ako účastník aj vo filmoch Iné svety od režiséra Marka Škopa (2006) a Cooltúra od režiséra Miroslava Rema (2016).

Ovocinárstvo

Ján Lazorík bol obdivovateľom šľachtiteľa Ivana Mičurína, preto v Krivanoch zriadil v roku 1953 Okresnú pioniersku mičurinskú stanicu. Počas života sa snažil vypestovať mrazuvzdorné ovocie. Zásluhou Lazoríka bolo v regióne vysadených viac ako 3000 ovocných stromov na prázdnych obecných a súkromných pozemkoch.

Ocenenia

V roku 2018 mu udelil Andrej Kiska in memoriam Pribinov kríž II. triedy „za mimoriadne zásluhy o kultúrny rozvoj Slovenskej republiky v oblasti ľudového umenia a folklóru“.
Námestie Ľ. Štúra (Žilina)

Námestie Ľudovíta Štúra (v minulosti Leninovo námestie) bolo do roku 2017 námestie v Žiline. V súčasnosti je súčasťou Ulice Antona Bernoláka a jeho územie je prevažne zastavané a zabrané obchodným domom Aupark. 
Námestie Ľudovíta Štúra sa nachádzalo medzi historickým jadrom mesta a sídelným útvarom Hliny I – IV. Základný kameň námestia bol položený 29. augusta 1958 pri stavbe Domu odborov v Žiline (1958 – 1963), ktorý projektoval Ferdinad Čapka v spolupráci s Řepom. 
Námestie bolo pomenované ako Leninovo námestie so sochou V. I. Lenina, ktorá bola po roku 1989 odstránená. Neskoršie pribudla na východnej strane budova Slovenskej sporiteľne a ako posledná budova Sociálnej poisťovne. Na západnej strane ohraničuje námestie areál Cirkevnej základnej školy Romualda Zaymusa a hotel Slovakia. Hotel bol postavený v roku 1981 a za architektonické dielo získal autorský kolektív Stanislav Toman, Otto Sedlák, Gabriela Cimmermanová cenu Dušana Jurkoviča (1981). 
Začiatkom októbra 2002 odhalili na námestí sochu Ľudovíta Štúra, ktorej autorom je akademický sochár Ladislav Berák. V apríli 2006 bola socha prevezená do depozitu DPMŽ, aby sa nepoškodila počas výstavby objektu Aupark - Shopping center. Po ukončení stavebných prác bolo plánované jej osadenie na pôvodnom mieste, čo ale autor odmietal. Socha bola 26. októbra 2012 osadená v parku na Bôriku, ktorý bol súčasne premenovaný na park Ľudovíta Štúra.
Žulovská pahorkatina

Poloha a sídla

Celok sa rozkladá zhruba medzi obcami Bernartice (na severe), Vidnava (na severovýchode), Stará Červená Voda (na východe), Vápenná (na juhu) a Vlčice (na západe). Úplne vnútri celku leží mesto Žulová a obce Černá Voda a Kobylá nad Vidnavkou.

Charakteristika územia

Členitá pahorkatina sa skladá z žúl a granodioritov žulovského plutónu. V strednom pleistocéne bola zaľadnená kontinentálnym ľadovcom s teplou bázou. Kopovitý povrch holoroviny (etchplén) tvorený nízkymi exfoliačnými klenbami (ruwarmi) bol čiastočne zmenený v guliakovú krajinu. Nad plochý povrch sa dvíhajú vysoké ostrovné hory (vysoké exfoliačné klenby - bornhardty) s početnými tvarmi zvetrávania a odnosu žuly (izolované skaly, skalné misy, žliabkové škrapy, tafoni, žokovité balvany a pod.), početné hrance, na okraji pri obci Vidnava hlboké tropické zvetraliny (kaolíny), pri obci Supíkovice zvyšky tropického krasu, početné mramorové a žulové kameňolomy, mozaika polí, lúk a lesíkov (smrekové a borovicové porasty).
Neuvelle-lès-la-Charité

Poloha

Obec má rozlohu 13,2 km². Najvyšší bod je položený 258 m n. m. a najnižší bod 218 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 227 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Chicago Bulls

Chicago Bulls je basketbalový tím hrajúci severoamerickú ligu NBA. Patrí do Centrálnej divízie Východnej konferencie NBA.
Klub bol založený v roku 1966. Za svoju históriu dokázali šesťkrát vyhrať play-off svojej konferencie, všetkých šesť šancí potom premenili aj vo víťazstvo v celej NBA: 1991, 1992, 1993, 1996, 1997, 1998
Najväčšie úspechy tohto klubu sú spojené s menom Michaela Jordana, jedného z najlepších basketbalistov 20. storočia (podľa mnohých odborníkov dokonca vôbec najlepšieho).
Fraisse-Cabardès

Poloha

Obec má rozlohu 7,13 km². Najvyšší bod je položený 470 m n. m. a najnižší bod 237 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 110 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Merseburg

Merseburg je historické mesto v strednom Nemecku na rieke Sále so slávnym dómom, zámkom a technickou univerzitou. V okolí mesta bol v 20. storočí významný chemický priemysel.

Dejiny

Miesto bolo osídlené už od mladšej doby kamennej a v múzeu sú nálezy z halštatskej aj rímskej doby.
Ako mesto sa prvýkrát pripomína koncom 9. storočia, po roku 919 tu založil Henrich I. cisársky falc, roku 968 bolo založené biskupstvo, okolo roku 1000 benediktínsky kláštor a roku 1015 dóm sv. Jána Krstiteľa, z ktorého sa dodnes zachovala románska krypta. Biskup Dietmar z Merseburgu vo svojej kronike, ktorá obsahuje aj mnoho dôležitých údajov o českých dejinách, opísal dejiny 10. storočia. V roku 1219 dostalo mesto hradby, k roku 1289 sa prvýkrát pripomína mestská samospráva a od roku 1426 bolo členom Hanzy. Okolo roku 1470 bol prestavaný zámok a roku 1473 tu vznikla prvá tlačiareň.
Po roku 1561 prišla do mesta reformácia, biskupstvo aj kláštor boli zrušené a majetok pripadol panovníkovi. Po roku 1605 bol opäť prestavaný zámok a v rokoch 1656-1738 tu sídlil sasko-merseburský gróf, čo mestu veľmi prospievalo. Po Viedenskom kongrese v roku 1815 pripadol Merseburg Prusku. V roku 1841 boli v biskupskej knižnici objavené tzv. Merseburské zlomky, opis prastarých zariekadiel a svedectvo o predkresťanskej kultúre starých Germánov. Roku 1846 sa mesto pripojilo na železnicu a po roku 1916 tu začali vznikať chemické továrne (Buna, Leuna). Za druhej svetovej vojny bolo mesto silne poškodené a ďalšie historické časti boli strhnuté po roku 1968. Počet obyvateľov dosiahol maxima (takmer 51 tisíc) v roku 1961 a odvtedy pomaly klesal. Až po roku 1989 začala dôkladná rekonštrukcia pamiatok.

Doprava

Merseburg má priame železničné spojenie s Halle, Naumburgom a Eisenachom a leží na diaľniciach A9 a A38.
Athose

Poloha

Obec má rozlohu 7,63 km². Najvyšší bod je položený 882 m n. m. a najnižší bod 540 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 163 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE