Disociatívna porucha

Etiológia

Disociatívne poruchy sú spojené s ťažkým psychickým stresom v detstve, najčastejšie s rituálnym sexuálnym alebo fyzickým zneužívaním.

Disociácia

Disociácia je obranný psychický mechanizmus, ktorý jedinec nevedome použije, keď jeho psychika nie je schopná sa vyrovnať s určitým psychickým obsahom. Daná osoba tento obsah preto odštiepi - disociuje od vedomej oblasti psychiky a následne nie je nútená sa s ňou vyrovnávať, čo však má často dôsledky vo forme ovplyvnenia celkovej stability psychiky s následnou tvorbou rôznych príznakov. Disociácia môže nastať aj u relatívne zrelého a psychicky vyrovnaného jedinca v situácii neúnosnej traumaizácie, napríklad keď sa stane obäťou znásilnenia, prepadnutia, havárie a pod. Túto traumu potom dočasne alebo trvalo emočne neprežíva, prípadne na ňu má amnéziu. Udáva sa, že mechanizmus disociácie si stabilnejšie osvojujú ako egosyntonnú stratégiu predovšetkým jednici, ktorí boli v detstve vystavení opakovanej traumatizácii, napr. obete sexuálneho zneužívania, psychického týrania a pod. Mechanizmus disociácie potom nevedome využívajú k vyrovnávniu sa s nepríjemnými zážitkami a psychickými problémami aj v dospelosti.

Disociatívne kŕče (konvulzie) - psychogénne neepileptické záchvaty (PNES) (F44.5)

Môžu veľmi pripomínať epileptické záchvaty charakterom pohybov, ale zriedkavo sú pri nich prítomné pohryzenie jazyka, podliatiny zavinené pádom a neudržanie moču. Strata vedomia zvyčajne nenastáva, alebo ju nahrádza stupor alebo tranz.
Z hľadiska početnosti a klinického významu táto skupina predstavuje najvýznamnejšiu oblasť disociatívnych porúch na neuropsychiatrickom pomedzí. V súvislosti s rozvojom video-EEG monitorovania v posledných cca 20 rokoch sa zistilo, že až 20% osôb, ktoré boli liečené dlhodobo pre epilepsiu, touto chorobou netrpia, záchvatové stavy, ktoré boli liečené, boli disociatívneho pôvodu (1; Hovorkaet al., 2003). 
Prognóza vývoja pacientov s PNES: Z metaanalýz štúdií vyplýva, že pri stanovení správnej diagnózy disociatívneho pôvodu záchvatových príznakov a zavedení adekvátnej kombinácie psychoterapie a farmakoterapie je zhruba 33% chorých úplne bez záchvatov po jednom rokuod stanovenia diagnózy, 48% po 2 rokoch, 57%po 3 a 4 rokoch a 39% po 5 rokoch. Za prognosticky nepriaznivé faktory pre terapiu sa pokladá zneužívanie (sexuálne, emočné, telesné) v anamnéze, prítomnosť periodickej depresívnej poruchy, hlbšia porucha osobnosti a komorbidita s iným typom disociatívne poruchy, ako sú neepileptické záchvaty.

Zmiešané disociatívne (konverzné) poruchy (F44.7)

kombinácia porúch špecifikovaných pod F44.0 - F44.6

Ganserov syndróm (F44.80)

Pomerne zriedkavá porucha, prejavujúca sa regresívnym správaním predovšetkým u väzňov vo vyšetrovacej väzbe a vo výkone trestu, charakterizovaná je "približnými odpoveďami" (napríklad 1 + 1 = 3) a ďalšími disociativními príznakmi - amnézia, parézy. Väčšinou po vynesení rozsudku odznieva.

Disociatívna porucha identity (F44.81)

Často citovaná, opakovane literárne a filmovo spracovaná, avšak veľmi zriedkavá porucha predstavuje najkomplexnejšiu disociatívnu poruchu. Základným rysom je prítomnosť dvoch alebo viacerých odlišných identít či osobností v jednom jedincovi, ktoré striedavo riadia jeho správanie. Každá osobnosť má obvykle svoje meno, svoj vek, vlastné spomienky a vzorce jednania. Vo väčšine prípadov je pre jedinca typická jedna primárna identita, ktorá nesie jedincovo meno, je pasívna, závislá a depresívna. Obvykle sú postoje a správanie striedajúcich sa osobností značne odlišné od primárnej identity, napríklad sú hostilní, autoritatívni a sebadeštruktívni. V niektorých prípadoch sa osobnosti líšia dokonca aj v rukopise, umeleckých či pohybových schopnostiach a vo vedomostiach cudzieho jazyka. Primárna identita si väčšinou nie je vedomá ostatných identít a jednotlivé osobnosti nemajú prístup ku spomienkam a zručnostiam druhých identít. Alternácia jednotlivých osobností nastáva väčšinou vo špecifických situáciách a po zážitku novej traumy. Hypotetickou príčinou pre vznik oddelených identít je ochrana jedinca pred neúnosnou traumatizáciou, predovšetkým v detstve. Traumatického zážitku si je následne vedomá iba jedna z osobností.