Doketizmus

História

Podľa väčšiny doktrín sa obyčajne definuje ako „gnostický“ taktiež odrážajúci doketický postoj. Doketizmus však vôbec nie je identický s gnosticizmom. V súčasnosti sa doketizmus chápe nie ako jasne definovateľná skupina, ale skôr ako postoj, zdieľaný rôznymi jednotlivcami a hnutiami pri vzniku kresťanstva. Prvýkrát sa slovo doketae vyskytuje v liste Serapiona, biskupa z Antiochie (190-203), kresťanskej obci v Rhossose, kde vznikli problémy okolo verejného čítania apokryfného Petrovho evanjelia. Serapion ho najprv povolil, pretože bolo údajne napísané Šimonom Petrom. Nepoznajúc charakter knihy predpokladal, že by bolo prijateľné, ak by ho Peter sám napísal. Skoro ho však zakázal, pretože na toto evanjelium boli uvrhnuté pochybnosti o autenticite spisu, čo viedlo Serapiona k tomu, aby si ho sám prečítal. Potom ako si „toto evanjelium vypožičal od tých, ktorí ho používali, totiž od nástupcov zakladateľov onej herézie, ktorých nazývame dokéti“ si uvedomil, že toto evanjelium bolo vnímané ako hereticky nesprávny výklad, konkrétne, že niektoré pasáže v evanjeliu mohli byť použité na podporu doketickej christológie(cit. Ehrman). Preto sa obidve, apoštolská cirkev a raná cirkev vyhýbali doketizmu pre jeho heretické popretie Ježišovej ľudskosti.

Druhy doketizmu

Doketizmus ako taký odmieta skutočnosť Kristovho utrpenia a smrti. Boli rozšírené dve formy presvedčenia. Niektorí doketisti tvrdili, že Kristus bol celkom božský, že nemohol byť človekom. Ako Boh nemohol mať materiálne telo ako ostatní z nás, ako božská bytosť nemohol v skutočnosti trpieť ani zomrieť. Z toho pochádza názor, že Ježiš nebol v skutočnosti človek z mäsa a kostí, ale sa tak len javil (dokeo). Pre týchto doketistov bol Kristus duch.
Iní doketisti sa odklonili trochu iným smerom. Pre nich bol Ježiš skutočný človek, z mäsa a kostí. Ale Kristus bola oddelená osoba, božská bytosť, ktorá ako Boh nemohla okúsiť bolesť a smrť. Božský Kristus vstúpil, v podobe holubice, do Ježiša pri krste, a potom mu dal moc robiť zázraky a šíriť učenie, až do konca. Predtým ako Ježiš zomrel (božská bytosť nemohla zomrieť), Kristus ho opustil navždy. To bol dôvod, prečo Ježiš na kríži vykríkol: „Bože môj, bože môj, prečo si ma opustil?“ (Marek 15:34) Pre týchto doketistov, Boh opustil Ježiša, opätovným vystúpením do nebies, nechajúc človeka Ježiša zomrieť na križi.

Ježišova ľudská prirodzenosť

Existuje množstvo tvrdení, ktoré hovoria o Ježišovej ľudskej prirodzenosti, začínajúc od jeho narodenia až po jeho pochovanie. Napríklad: Ježiš sa nachádzal v Máriinom lone, na rovnakom mieste ako ktorákoľvek iná ľudská bytosť (Lukáš 1:31). Počas detstva, Ježiš ako väčšina detí, „rástol a mocnel, plný múdrosti...“ (Lukáš 2:40). Ďalšie popisy v Ježišovej dospelosti potvrdzujú jeho ľudskosť: „po štyridsiatich dňoch a nociach vyhladol“ (Matúš 4:2). Na to isté poukazujú výjavy predchádzajúce jeho zatknutiu: „modlil sa, pričom mu pot stekal na zem ako kvapky krvi“ (Lukáš 22:44). Utrpenie Ježiša Krista vyvrcholilo jeho smrťou na kríži, tak sa naň odvolávajú všetky štyri kánonické evanjeliá.Neskoršia Ježišova smrť v tomto ponímaní len potvrdzuje jeho ľudskú prirodzenosť.

Nekresťanská literatúra obsahujúca doketické prvky

Korán, Súra 4: 157-158