Alternatívne teórie o polohe Veľkej Moravy

Alternatívne teórie o polohe Veľkej Moravy predpokladajú, že jadro Veľkej Moravy sa nenachádzalo na území súčasnej Moravy a západného Slovenska. Prvý známy pokus o prehodnotenie polohy Veľkej Moravy vykonal ešte 18. storočí slovenský historik, stúpenec slovenského národného hnutia Juraj Sklenár. V 70. rokoch 20. storočia túto tému opäť otvoril americký historik maďarsko-poľského pôvodu Imre Boba, nasledovaný maďarským historikom a politickým aktivistom Pétrom Püspöky-Nagyom a v Maďarsku žijúcim japonským historikom Toru Sengom. V 90. rokoch téma ožila aj mimo maďarského prostredia v dielach amerického historika Charlesa Bowlusa a nemeckého historika Martina Eggersa, vďaka ktorým sa tieto pôvodne okrajové teórie dostali aj do renomovaných edičných rád a stali sa predmetom diskusie v odborných časopisoch. Tieto teórie väčšina stredoeurópskych historikov odmietla.

Dve Moravy (Péter Püspöky-Nagy, Toru Senga)

Teóriu o južnom umiestnení Veľkej Moravy koncom 70. rokov rozvinul Péter Püspöky-Nagy, podľa ktorého existovali dve Moravy. Centrum „Veľkej“ Moravy hľadal podobne ako Sklenár a Boba v Sirmiu. Na juhu údajne siahala k srbskej rieke Morave a na severe zaberala južnú časť priestoru medzi Dunajom a Tisou. „Malá“ Morava bola totožná s Moravou v dnešnom Česku a neskôr bola Svätoplukom pripojená k „Veľkej Morave“. Podobné názory prezentoval aj významný maďarský historik Gyula Kristó, ktorý rozlišoval medzi severnou (nepokrstenou) a južnou (pokrstnenou) Moravou.
Toru Senga v roku 1983 navrhol rozlišovať medzi Moravou (Morabia) a Veľkou Moravou (Megalé Morabia). Jadro Megalé Morabie umiestnil priamo do maďarskej pusty medzi Dunaj a Tisu, Morabiu stotožňoval s českou Moravou (prípadne aj s Ponitrím). Ich spojenie opäť súviselo so Svätoplukovými výbojmi. Jedným zo slabých miest teórie je veľmi riedke osídlenie tohoto územia v danom čase, ktoré tak mohlo iba ťažko poskytnúť dostatočný hospodársky potenciál na následnú rozsiahlu expanziu.

Morava v Bosne a uhorskej puste (Martin Eggers)

V roku 1995 publikoval nemecký historik Martin Eggers svoju pôvodne dizertačnú prácu Das „Großmährische Reich“ Realität oder Fiktion? [„Veľkomoravská ríša“ – skutočnosť alebo fikcia?]. Podľa Eggersa Avari aj po rozpade kaganátu zohrávali dôležitú úlohu na územiach severne od Dunaja, ale pod inými menami. Nálezy na Morave prisudzuje podobne ako Boba etnickej skupine s avarskou tradíciou. Dnešné Slovensko malo byť v 9. storočí obývané „zvyškovými skupinami Avarov“ (Vulgarii – Bulhari), pričom Pribinova Nitra nemusela byť totožná so slovenskou.
Po páde Avarského kaganátu sa na východe Karpatskej kotliny usídlil kmeň Moravanov (Moravljanov) a usadil sa okolo centra nazvaného Morava (Marosvár, dnešný Čanád). Títo Moravania chránili Franskú ríšu pred útokmi z východu a pod jej ochranu vybudovali vlastné panstvo. Ich vládcovia, Mojmír a Rastislav, pochádzali z rovnakého bosniansko-slavónskeho rodu ako Svätopluk a s ďalšími južnými Slovanmi zdieľali aj materiálnu kultúru doloženú náleziskami belobrdského typu. V roku 871 sa k moci v Čanáde dostal Svätopluk, čím sa spojilo bosniansko-slavónske kniežatsvo s moravským. Týmto spôsobom vznikla „Veľkomoravská“ ríša, ktorá však pretrvala iba jednu generáciu. Svätoplukov vplyv sa potom rozšíril do Chorvátska (879), ovládol Nitriansko obývané pohanskými Avarmi/Bulharmi (874 – 880), pripojil Panóniu (884) a bol korunovaný za kráľa (885). Od Arnulfa získal darom Čechy (890), ktoré už predtým boli v úzkom zväzku s (českou) Moravou. Až po páde Veľkej Moravy sa prenáša názov Morava na územie v dnešného Česka a šíri sa nesprávne povedomie o jej histórii.
Eggersova práca bola prijatá do renomovanej edičnej rady a stala sa prvou, ktorá vyvolala rozsiahlejšiu kritiku prominentných stredoeurópskych historikov a archeológov (Wolfram, Bláhová, Měřínský, Třeštík, Marsina a ďalší). Ako upozornili viacerí z nich, autor svoje spochybnenie archeologických nálezov na územiach tradične spájaných s jadrom Veľkej Moravy dostatočne nepodložil a miesto toho sa odvolal na nepublikovanú časť svojej práce. Kultúra belobrdského typu, ktorá mala spájať jeho Moravanov s ďalšími južnými Slovanmi je datovaná o takmer 200 rokov neskôr.
Avarské osídlenie Slovenska, tak ako ho predpokladá, nie je archeologicky doložené a podľa súčasných poznatkov ani v čase najväčšieho vzrastu Avarského kaganátu nepresiahlo cca 15% územia. Cieľom kritiky oponentov sa stala aj Eggersova práca s prameňmi. Ako prvý voči jeho interpretácii prameňov vystúpil Herwig Wolfram (riaditeľ Institut für Österreichische Geschichtsforschung), ktorý mal prístup k rukopisu práce, upozornil na metodické nedostatky a potvrdil tradičnú lokalizáciu. Podľa oponentov, autor v mnohých prípadoch vychádza z málo dôveryhodných a neskorých zdrojov (napr. Letopis Dukljana), pričom ignoruje spoľahlivejšie zdroje. Eggersove interpretácie vzťahov medzi Čechami a Moravou v 9. storočí českých historikov prekvapili a považujú ich vzhľadom na súčasný stav výskumu za problematické.