Vitráže Katedrály svätého Martina v Bratislave

Vitráže Katedrály svätého Martina v Bratislave sú dôležitou umelecko-historickou pamiatkou najvýznamnejšej sakrálnej stavby Bratislavy.  
Dnešné vitrážové okná katedrály, pochádzajúce až z obdobia regotizácie chrámu v sedemdesiatych rokoch 19. storočia, predstavujú významný umelecko-historický doklad svojej doby a ako také tvoria tvoria významnú časť chrámovej výzdoby. 
Celkový počet vitráži radí Katedrálu svätého Martina medzi objekty s ich početne najbohatším zastúpením spomedzi sakrálnych objektov na Slovensku. Celkovo chrám presvetľuje dvadsaťtri vitrážových okien. Spomedzi jednotlivých priestorov je ich najviac vo svätyni a v oboch bočných lodiach – po deväť. Organová empora a južná predsieň majú po jednom okne a tri sa nachádzajú v kaplnke svätej Anny.
Vznik okenných vitráží v dóme má úzku spojitosť s obdobím puristickej prestavby chrámového interiéru v druhej polovici 19. storočia. Jej iniciátorom bol dómsky farár a kanonik Bratislavskej kapituly Karol Heiller (farárom v rokoch 1848 – 1889) a Spolok na reštaurovanie bratislavského Dómu (Pressburger Domrestaurirungsverein), ktorý vznikol v roku 1863 na Heillerov popud, a ktorému od počiatku jeho existencie predsedal. Za aktivitami spolku, ktorého poprednými členmi boli mnohé významné osobnosti súdobej Bratislavy, je nielen vznik historizujúcich vitráží ale aj radikálne zmeny vo výzdobe interiéru dómu. 
Dnešné vitráže nahradili pôvodné barokové výplne okien, ktoré tvorili šesťuholníkové sklené tabuľky, pochádzajúce podľa datovania z roku 1735. Ich zhotoviteľmi boli firmy Karola Geylinga z Viedne a Eduarda Kratzmanna z Budapešti. Všetky majú dôležitú výpovednú historickú hodnotu – informujú o dobe svojho vzniku ale predovšetkým o osobách svojich donátorov, ktorými boli významní cirkevní hodnostári, ale aj svetskí predstavitelia mesta, a ktorí sú na nich na početných textoch menovite uvedení. Okná bohaté na dekor i na figurálne námety sú veľmi zaujímavým svedectvom z hľadiska historického, heraldického a ikonografického.
Vitráže bratislavského dómu majú vysokú kvalitatívnu úroveň. Okrem ikonografickej hodnoty ich historicko-dokumentačná hodnota spočíva nielen v dedikačných nápisoch, ale aj v skutočnosti, že patria k minimu tých vitráží na Slovensku, kde máme preukázateľne identifikovaných ako autora návrhu tak aj jeho realizátora.

Pravá loď

Do južného múru katedrály je zasadených šesť vitrážových okien. Pri pohľade smerom ku svätyni je prvým oknom vo východnej stene lode okno, ktorého donátorom bol kanonik Bratislavskej kapituly Jozef Danko. Okno je veľmi bohaté nielen svojou ornamentálnou ale aj figurálnou výzdobou. Jej ústrednou tematikou je obraz Piety. Nad obrazom Piety sedí na tróne uprostred gotickej architektúry uhorský kráľ Ladislav I.; v tympanóne nad ním je umiestnený erb Uhorska. Po oboch stranách trúchliacej Panny Márie s ukrižovaným Kristom stoja svätci – vľavo svätý Hieronym v červenom plášti sprevádzaný tradičným atribútom – levom a vpravo svätý Jozef, osobný patrón donátora. Medzi nimi stojí anjel držiaci stuhu s nápisom a letopočtom 1875. Celkom dolu čítame nápis Orate pro donatore Josepho Danko E. M. S. Canonico in hac Ecclesia renato, zaznamenávajúci meno donátora, ktorý sa na vitráži nechal spodobniť v póze večného adorátora, kľačiac po pravej strane anjela pod svätým Jozefom. Knihy pri jeho nohách odkazujú na Dankovu literárnu činnosť.
Jozef Danko (1829 – 1895) sa okrem cirkevnej kariéry (bol bratislavským a ostrihomským kanonikom, teológom a pedagógom na Imrichovom kolégiu) venoval aj histórii umenia a zberateľstvu umeleckých predmetov.
V poradí ďalším oknom je vitráž z roku 1874, ktorej ústredným motívom je výjav Zvestovanie Panne Márii. Výjav sa odohráva v malej miestnosti s otvoreným oknom s výhľadom do okolitej krajiny, kde archanjel Gabriel oznamuje Panne Márii, že sa stane Božou matkou. Udalosť z nebies sleduje Boh Otec, pod ktorým sa vznáša holubica – symbol Ducha svätého.
Tabuľky v spodenj časti trojdielnej vitráže informujú o donátoroch, roku vzniku okna – 1874 a roku renovácie – 1972. V záznamoch Bratislavskej kapituly sú ako donátori vitráže uvedení súrodenci Anton a Katarína Lindenmayerovci. Bližšie údaje o oboch osobách však nedostatočné (vie sa, že Anton Lindenmayer bol členom  Spolku na reštaurovanie bratislavského Dómu).
Obrazy svätých Petra a Pavla pod Svätou trojicou dominujú vitráži, ktorej donátorom bol Michal Gervay (1819 – 1896). Gervay bol uznávaným prestaviteľom uhorského poštovníctva a riaditeľom kráľovských pôšt. Okrem tejto vitráže Dómu venoval aj okno s motívom archanjela Michala v kaplnke svätej Anny.
Takmer priamo oproti hlavnému vchodu je umiestnená dvojica vitráží tvoriaca ideovú jednotu. Obe spája osoba mestského farára a hlavného iniciátora puristickej prestavby Dómu – Karola Heillera (1811 – 1889). Okno vľavo vypĺňa obraz svätého Karola Boromejského, Heillerovho osobného patróna, pri udeľovaní eucharistie počas morovej epidémie v Miláne v roku 1576. Letopočty na stuhe pod mestským znakom Bratislavy označujú dvadsaťpäťročné pôsobenie Karola Heillera vo funkcii mestského farára. Nemecký text v spodnej časti vitráže ozrejmuje Heillerove zásluhy na reštaurovaní Dómu. Okno pri príležitosti štvrťstoročnice Heillerovho pôsobenia v dóme vo funkcii farára v roku 1874 venovala Autonómna katolícka cirkevná obec.
Trojdielne okno vpravo má rovnako bohatú figurálnu výzdobu, ktorej dominuje postava svätej Cecílie držiacej v rukách tradičný atribút – organ, medzi dvojicou anjelov. Pod svätou Cecíliou je poprsie biblického kráľa Dávida s lýrou (Dávid je považovaný za patróna hudobníkov a spevákov). Z nemeckého textu v spodnej časti vitráže vyplýva, že okno dal Karolovi Heillerovi, ako svojmu predsedovi, opátovi, jubilujúcemu mestskému farárovi a veľkému podporovateľovi chrámovej hudby vyhotoviť Cirkevný hudobný spolok. 
Cirkevný hudobný spolok v Bratislave bol najstarším, najväčším a jedným z najdlhšie existujúcich hudobných spolkov v Uhorsku. Jeho účinkovanie je ohraničené rokmi 1828 – 1953. Medzi jeho členmi nachádzame mnohých významných mestských predstaviteľov, ktorých mená poznáme aj z ďalších vitráži v katedrále – okrem Karola Heillera, ktorý spolku svojho času predsedal, cirkevným protektorom bol ostrihomský arcibiskup Ján Simor, pokladníkom bol Teodor Edl st. Významný kapelníkom spolku v rokoch 1921 – 1948 bol Alexander Albrecht. Podľa historických záznamov mal spolok v roku 1873 štyristo sedemdesiatsedem členov.
Karolovi Heillerovi je venované aj posledné, dekoratívne zdobené rozetové okno na južnej strane kostola, pochádzajúce z roku 1874.

Ľavá loď

Počtom skromnejšie zastúpenie vitráží v severnej lodi katedrály reprezentujú tri okná; v smere od svätyne je to okno venované barónom Františkom Horeczkým, okno venované učiteľmi bratislavskej školy – normálky a okno Jozefa Pantocseka.
Prvé okno (nachádzajúce sa tesne pri kaplnke svätého Jána Almužníka), podľa torza erbu v spodnej časti stredného poľa, Dómu venoval kanonik Bratislavskej kapituly František Horeczký, ktorého meno sa objavuje aj na zozname kanonikov-magistrov kapituly na jednej z vitráží v presbytériu. Prvá tabuľka okna obsahuje logo Československej obchodnej banky, jedného zo sponzorov reštaurátorských prác v chráme v 90-tych rokoch 20. storočia, tretia tabuľka má na štíte zachovanú časť pôvodného votívneho nápisu s datovaním 1874.
Z hľadiska dejín školstva a školských zariadení na území mesta je zaujímavé okno, ktoré v roku 1874 vzniklo z podpory bratislavskej školy – normálky – a jej učiteľov. Na štyroch textových tabuľkách vitráže, umiestnenej nad oltárom svätého Ondreja, je okrem votívneho nápisu uvedený abecedne usporiadaný zoznam dvadsiatich ôsmich osôb – učiteľov vzdelávacieho ústavu, ktorý pripravoval budúcich učiteľov na nižšom stupni škôl. V Bratislave v druhej polovici 19. storočia popri cirkevných ľudových školách pôsobila škola, tzv. normálka (Normalhauptschule) s nižšou reálkou (Realschule) pri svätom Martinovi, tri hlavné školy (pri svätom Ladislavovi, Imrichovi a Štefanovi), dve chlapčenské ľudové školy a dve dievčenské ľudové školy na predmestiach (Nové mesto a Mesto Márie Terézie).
Spomedzi osôb uvedených na zozname okennej vitráže sú najvýznamnejšie prvé dve mená – Ján Bolla a Anton Brandl. Ján Bolla (1806 – 1881), pochádzajúci zo zemianskej rodiny, sa okrem pedagogickej činnosti významne zaslúžil o výskum flóry okolia Bratislavy. Bol spoluzakladateľom Bratislavského lekársko-prírodovedného spolku a neskôr predsedom jeho botanickej sekcie. Anton Normann Brandl (1817 – 1893) pôvodom z českého Litomyšlu sa v roku 1845 usadil v Bratislave a prežil tu zvyšok života. Bol sochárom a reštauratérom, patril k významným pedagógom výtvarného umenia na niekoľkých bratislavských školách. Dodnes z jeho prác možno obdivovať napr. sochu Štefana I., umiestnenú v priečelnej nike kapucínskeho kostola svätého Štefana na Kapucínskej ulici v Bratislave.

Južná predsieň

Trojdielna vitráž v južnej predsieni je jediným oknom presvetľujúcim tento priestor. Stredná časť obsahuje postavu žehnajúceho Krista, pod ktorým je latinský citát z Biblie: „Pacem religio vobis, pacem meam do vobis, non guomodo mundus dat, ego do vobis. Joan. XIV. 27“ (Jn 14,27). Obe krajné tabuľky obsahujú úryvky v maďarčine z Matúšovho evanjelia.

Kaplnka svätej Anny

Severná kaplnka svätej Anny obsahuje tri vitrážové okná. Kým dve vitráže v jej závere majú iba jednoduchú ornamentálny výzdobu, na najväčšom okne priamo oproti vchodu je vyobrazený archanjel Michal v zbroji, zadupávajúci draka do pekelného ohňa. V ľavej ruke drží štít, na ktorom čítame latinský nápis, ktorý je prekladom hebrejskej pôvodiny archanjelovho mena QUIS ET DEUS? (Kto je Boh?).
Donátorom okna bol Michal Gervay, ktorý v postave archanjela Michala nechal vyobraziť svojho osobného patróna.

Veža

Za protipól vitráže v závere presbytéria sa považuje okno vo veži umiestnen za chorom. Jeho tri polia obsahujú ako ornamentálnu tak aj figurálnu výzdobu. V strednej časti je žehnajúci Kristus, držiaci v ľavej ruke otvorenú knihu na stránkach s písmenami gréckej abecedy ? (alfa) a ? (omega), t. j. počiatok a koniec (slová zo Zjavenia svätého Jána: „Ja som Alfa i Omega, počiatok i koniec, prvé i posledné“ (Zj 22,13)). Pod jeho nohami je text zo 115. žalmu: NON NOBIS DOMINE, NON NOBIS SED NOMINI TUO DA GLORIAM (Nie pre nás Pane, nie pre nás, ale pre slávu Tvoju a Tvojho mena).
Na krajných tabuľkách vitráže dominujú dve postavy kľačiacich kňazov s biskupskými insígniami doplnené rodovým erbom, patriacim donátorovi vitráže. Bol ním biskup Arnold Ipoly-Stummer (1823 – 1886), pochádzajúci z Kosíh nad Ipľom, ktorý sa okrem duchovnej kariéry (pôsobil na viacerých miestach Slovenska, na sklonku života bol biskupom v Veľkom Varadíne, kde aj zomrel) venoval histórii výtvarného umenia a archeológii. Bol známy svojím angažovaním sa vo veciach ochrany pamiatok a pamiatkovej starostlivosti; jeho zásluhou vzniklo viacero múzeí, bol autorom odborných publikácií o dejinách stredovekých kráľovských miest, bol aktívnym členom Uhorskej akadémie vied. Svojimi cennými radami prispel aj pri regotizácii Dómu svätého Martina.