Vasilij Ivanovič Čujkov

Raná kariéra

Pochádzal z roľníckej rodiny. V roku 1917 vstúpil do Červených gárd a v rokoch 1918-1920 bojoval na Ukrajine, južnom Rusku na Kaukaze a nakoniec v Poľsku. Na konci občianskej vojny velil pluku. V rokoch 1923-1931 rotoval medzi Frunzeho vojenskou akadémiou, kde absolvoval niektoré zvláštne kurzy špecializované na Ďaleký východ, a Ďalekým východom, kde striedavo pôsobil ako diplomatický kuriér v Číne a člen štábu Vasilija Bľuchera.
V rokoch 1932-1935 viedol kurzy pre vyšších dôstojníkov, potom bol preradený k bojovým jednotkám (postupne velil mechanizovanej brigáde, 5. streleckej armáde a nakoniec 4. armáde, s ktorou sa v septembri 1939 zúčastnil obsadenia východnej časti Poľska). Jeho dovtedajšie úspechy urobili dojem na jeho nadriadených a keďže voľných miest pre povyšovanie bolo po Stalinových čistkách v armáde dosť, bolo len logické, že sa mal zúčastniť aj prepadnutia Fínska.

Zimná vojna

Koncom roka bol vymenovaný za veliteľa 9. armády, ktorá mala viesť dôležitý úder naprieč severným Fínskom v oblastiach Lieksa, Kuhmo a Suomussalmi a rozseknúť Fínsko na dve časti. Čujkov to považoval za obrovskú príležitosť a je zrejmé, že rovnako ako ostatní sovietski velitelia očakával ľahké víťazstvo (veľa času venoval príprave prehliadky víťaznej armády v Oulu po dokončení hlavných operácií). Plán útoku na Fínsko pripravený Vorošilovom a Mereckovom bol od začiatku celkom nerealistický a Čujkov mal realizovať jednu z najpochybnejších častí plánu. Predpokladal slabý odpor nepriateľa a nedostatočne zabezpečil útočné jednotky pre nedostatok zásob. Čujkov navyše vo svojom rozhodovaní nemal úplne voľné ruky. Nemalú úlohu zohral i fakt, že jeho protivníkom bol muž, ktorý bol považovaný za najlepšieho z fínskych poľných veliteľov, plukovník Hjalmar „Sivu“ Siilasvuo. Faktom zostáva, že Čujkov preukázal neskúsenosť, neschopnosť a osobnú zbabelosť. 9. armáda utrpela po vpáde do Fínska ťažké straty. Za jeden a pol mesiaca od začatia bojov už zo štyroch jeho divízií reálne existovala iba jedna - 54. strelecká divízia obkľúčená v sektore Kuhmo. 163. divízia bola zničená v Suomussalmi, 44. modrá divízia bola spoločne s 21. tankovou brigádou zničená na tom istom mieste a zvyšky 155. streleckej divízie sa napriek jeho rozkazom prebíjali späť na sovietske územie od Lieksa.
Čujkov nielenže nedokázal v pravý čas zhodnotiť situáciu ale navyše vydával nerealistické rozkazy v dobe, kedy mu už malo byť jasné, že sa blíži katastrofa. Pravdepodobne zo strachu, aby nebol popravený za zradu alebo zbabelosť, nepovolil svojim jednotkám ústup a prebitie sa z obkľúčenia. Vďaka týmto jeho rozhodnutiam 9. armáda dopadla najhoršie zo všetkých zoskupení, ktoré sa zúčastnili zimnej vojny medzi ZSSR a Fínskom. Neskôr bol odsunutý na nižšie posty, pretože Stalin po utrpenom debakli zvažoval, že ho dá popraviť.

Veľká vlastenecká vojna

Navzdory tomu však Čujkov prežil a ani dopad na jeho kariéru nebol drastický. V roku 1940 bol už v hodnosti generálporučíka vyslaný do Číny ako vojenský atašé. V roku 1941 sa vrátil do Moskvy, pracoval v diplomacii, napriek jeho opakovaným žiadostiam o znovupriradenie k frontovým jednotkám. Neskôr bol ale menovaný za zástupcu veliteľa rezervného zboru dislokovaného v jeho rodisku, kde viedol výcvik vojakov, keďže však utrpel ťažké zranenia pri nehode, výcvik viedol väčšinu času iba formálne.
V júli 1942 dočasne velil 64. armáde priradenej k južnému frontu v oblasti Stalingradu. Neskôr ho nahradil generál M.S. Šumilov a Čujkov bol poverený velením nad ľavým krídlom 64. armády. Keďže sa osvedčil, 8. septembra podľa vlastných pamätí 12. septembra  bol vymenovaný za veliteľa 62. armády, hlavnej sily, ktorá bránila Stalingrad. Pri preberaní velenia, ktoré štáb frontu odňal generálplukovníkovi Lopatinovi Čujkov vyhlásil, že: „Buď mesto udržíme, alebo tam zahynieme.“ Svojou prítomnosťou v blízkosti frontu, ako aj faktom, že nikdy neevakuoval veliteľstvo armády na bezpečnejší východný breh Volgy podporoval morálku zverených vojsk. Počas bitky Čujkov úzko spolupracoval s náčelníkom štábu 62. armády N.I. Krylovom a komisárom K.A. Gurovom. Nemci počas celej bitky nikdy neuverili spravodajským informáciám o tom, že Čujkovovo veliteľstvo sa skutočne nachádza na pravom brehu.
Velenie nad 62. armádou si podržal až do konca bitky, v marci 1943 bola armáda preorganizovaná a premenovaná na 8. gardovú armádu. Do bojov bola nasadená pri prekračovaní Dnepra a neskôr bojovala na pomedzí Ukrajiny a Bieloruska. V polovici roka 1944 spadala pod velenie 1. bieloruského frontu, s ktorým oslobodzovala Bielorusko počas operácie Bagration a Poľsko pri visliansko-oderskej operácii a mala významnú úlohu v bitke o Berlín. 2. mája prevzal Čujkov v mene Vrchného veliteľstva Červenej armády kapituláciu berlínskej posádky.

Povojnové obdobie

Po vojne zostal Čujkov vo Východnom Nemecku - do apríla 1949 ako zástupca veliteľa sovietskych okupačných vojsk, potom v hodnosti armádneho generála do mája 1953 ako ich veliteľ.
V roku 1953 sa stal veliteľom Kyjevskej vojenskej oblasti, o dva roky neskôr získal hodnosť maršal ZSSR. V rokoch 1960-1964 bol vrchným veliteľom sovietskych pozemných síl. V roku 1972 odišiel do dôchodku.
Pomáhal navrhnúť pamätník stalingradskej bitky na Mamajovej mohyle, kde je aj pochovaný ako prvý maršal ZSSR, ktorého nepochovali v Moskve.
V rokoch 1950-1972 napísal mnoho kníh a článkov o svojej vojenskej kariére a skúsenostiach. Sú charakteristické zvýrazňovaním vlastných zásluh, skresľovaním historických udalostí v jeho prospech a silne protižukovovským nábojom. Vyhol sa v nich menej úspešným obdobiam svojej kariéry, najmä zimnej vojne.