Vekslák

Vekslák je slovenské a české (poľsky cinkciarz, rusky фарцовщик) slangové označenie človeka, ktorý sa v komunistickom Československu venoval nelegálnemu nákupu a predaju cudzích mien (valút) alebo bonov, ktorými bolo možné nakupovať aj v predajniach Tuzex. Samotné slovo veksl pochádza z nemeckého der Wechsel, čo znamená zmena a ako sloveso wechseln znamená meniť.

Príčiny a dôsledky

Dôvodom vekslovania bol nedostatok "tvrdej meny" v Česko-Slovensku (pozri devízový prísľub), čo spôsobovalo previs dopytu na trhu. Rozdiel medzi oficiálnym kurzovým lístkom a kurzom, za ktorý boli ľudia ochotní kupovať bol 4 až 5-násobný. Povinnosť pre cudzincov meniť určitú čiastku na každý deň pobytu v banke v nevýhodnom kurze ponúkala  pre vekslákov široké možnosti im ponúkať výhodnejší kurz. Obchodná marža vekslákov (rozdiel medzi predajnou a nákupnou cenou) bola stovky percent, čo vyplýva z toho, že oficiálna predajná cena valút bola vďaka prirážke na rozvoj cestovného ruchu skoro štvornásobok oficiálneho kurzu pri ich nákupe. Ich "podnikanie" bolo vo vtedajšej dobe nie len zakázané ale trestné. Hrozili im postihy za trestné činy porušovanie predpisov o obehu tovaru v styku s cudzinou (§ 124 tr. zák.) alebo ohrozenie devízového hospodárstva (§ 146 tr. zák.). Postihu za trestný čin príživníctva (ten kto nepracoval bol príživník) sa bránili tým, že oficiálne boli zamestnaní napríklad ako noční strážnici a pod. Napriek tomu, že v podstate okrádali štát, boli systémom vo všeobecnosti tolerovaní.

Predaj

Zákazníkov hľadali v blízkosti predajní Tuzex (v Bratislave na Gorkého ulici) a na miestach kde sa zdržiavali turisti ako sú historické a obchodné centrá (v Bratislave na Kamennom námestí), hotely, banky, letiská. Finančné transakcie s vyššími sumami nemuseli prebiehať priamo na ulici ale buď mal vekslák pomocníka, ktorý mal pri sebe väčšie množstvo peňazí (pre prípad policajnej razie, keď policajti kontrolovali tých, čo vekslovali aktívne) alebo ktorý po peniaze zašiel alebo bolo možné sa dohodnúť na výmene na inom mieste. Najčastejšie však výmena prebehla priamo na mieste s tým, že vekslák zatiahol zákazníka do najbližšieho (tmavého) podchodu a tam mu peniaze zamenil tak aby to nikto nevidel.

Riziká podvodov

Výmena bola spojená so značným rizikom, pretože vekslákom často nestačil zisk zo samotnej transakcie a používali rôzne triky ako podviesť zákazníka (ktorý sa tiež dopúšťal nelegálnej činnosti). Najčastejšie na konci transakcie si vekslák vypýtal bankovky nazad aby ich ešte raz akože prerátal a pri tom niektoré z bankoviek nepozorovane zobral alebo nahradil inými alebo papierom. Zákazníci, ktorí nepoznali bankovky, ktoré chceli získať od veksláka, naleteli na triky s falošnými bankovkami, bankovkami inej meny alebo bankovkami už stiahnutými z obehu. V Budapešti pracovali celé organizované skupiny, ktoré najprv zamenili peniaze a potom falošný policajt skonfiškoval všetku hotovosť ako pokutu za priestupok. 
"Čašníci, recepční, taxikári a veksláci, to boli zárodky organizovaného zločinu," tvrdil Jaroslav Ivor, vtedajší vyšetrovateľ ministerstva vnútra.

Zánik a ohlas

Po Nežnej revolúcii sa pre všetkých uvoľnilo obchodovanie so zahraničím a cudzími menami a vekslovanie prestalo byť atraktívne (registrované zmenárne mali menšiu maržu a museli platiť dane). Bony boli zrušené v roku 1992. Potvrdili sa tiež podozrenia, že veksláci v mnohých prípadoch spolupracovali s (tajnou) políciou. Niektorí veksláci a šmelinári využili peniaze a kontakty a stali sa významnými podnikateľmi, majiteľmi fabrík a vplyvnými osobami. Máloktorí z nich sa chvália svojou nelegálnou minulosťou verejne a politicky aktívni ju popierajú. 
Kultúrny fenomén veksláctva sa odrazil i v dobovej populárnej kultúre, napr. vo filmoch Bony a klid, Vekslák aneb Staré zlaté časy (1994) alebo v románe Rivers of Babylon.