Argentínska vojna za nezávislosť

Príčiny konfliktu

Územie súčasnej Argentíny bolo súčasťou Miestokráľovstva Río de la Plata, ktorého hlavným mestom bolo Buenos Aires. Tu sídlil španielsky miestokráľ, ktorý zastupoval záujmy španielskeho kráľa. Súčasťou tohto miestokráľovstva boli tiež územia súčasných štátov Uruguaj, Paraguaj a Bolívia. Práve argentínska vojna za nezávislosť výrazne pomohla aj rovnakým snahám v týchto krajinách.
Rozľahlosť územia a z toho vyplývajúca veľmi pomalá komunikačná sieť spôsobili značnú izolovanosť medzi jednotlivými časťami španielskych kolónií jednak medzi sebou a jednak aj s domovským Španielskom. Najbohatšie regióny miestokráľovstva sa nachádzali Hornom Peru (súčasná Bolívia). Mestá Salta a Córdoba mali bližšie k Hornému Peru, než k hlavnému mestu Buenos Aires. Podobne mesto Mendoza na západe malo bližšie ku Guvernerátu Čile napriek tomu, že pohorie Andy tvorí prirodzenú bariéru. Mestá Buenos Aires a Montevideo, ktoré sa obe nachádzajú v oblasti Río de la Plata, mali na druhej strane medzi sebou čulú námornú komunikáciu, čo im umožňovalo byť oveľa viac v kontakte s Európou, jej ideálmi a ekonomickým pokrokom, než tomu bolo v prípade vnútrozemských častí kolónie.
V rámci politických štruktúr boli najvýznamnejšie pozície obsadzované ľuďmi dosadenými španielskou monarchiou, predovšetkým ľuďmi priamo z Európy, ktorí boli známi pod označením "Peninsulares", teda niečo ako obyvatelia polostrova (Pyrenejský polostrov). Títo však nemali miestnu znalosť, neboli ochotní robiť kompromisy pri riešení miestnych problémov a záujmov. To vytvorilo veľkú rivalitu medzi tzv. "Criollos", teda potomkami bielych prisťahovalcov narodených v Latinskej Amerike a Peninsulares, teda Španielmi, ktorí dorazili z Európy. Napriek tomu, že všetci hovorili španielsky, neexistoval žiadny reálny rozdiel medzi Criollos a Peninsulares, väčšina Criollos usudzovala, že Peninsulares majú neprimerane veľký vplyv na politické záležitosti. Ideály americkej a francúzskej revolúcie a myšlienky osvietenstva podporovali myšlienky sociálnych zmien medzi Criollos. Úplný zákaz obchodu s inými štátmi, ktorý vydalo Španielsko, bol považovaný za hrozbu zničenia ekonomiky miestokráľovstva.
Z dôvodu nedávnych invázií Britov do oblasti Río de la Plata, bola populácia Buenos Aires veľmi militarizovaná. Buenos Aires bolo Britmi zabrané v roku 1806 a potom oslobodené jednotkami z Montevidea vedenými Santiagom de Liniers. Z dôvodu obáv z opakovania invázie sa obyvatelia Buenos Aires (vrátane otrokov) ozbrojili a začali sa organizovať do vojenských útvarov. Ďalší útok Britov v roku 1807 viedol k obsadeniu Montevidea, no v Buenos Aires boli Briti porazení, na základe čoho boli nútení opustiť územia miestokráľovstva. Počas konfliktu bol miestokráľ Rafael de Sobremonte úspešne zosadený ľuďmi z vrstvy Criollos. Vďaka tomu sa najvýznamnejšou silou v miestnej politike stal tzv. Regimiento de Patricios, čo bola vojenská jednotka tvorená práve Criollos.
Presun členov portugalskej kráľovskej rodiny do Brazílie v roku 1807 vyvolal v regióne vážne vojenské napätie. Existovali obavy z ďalšieho britského útoku (Briti boli v danom čase spojenci Portugalska). Konflikt však nastal z dôvodu Španielskej vojny za nezávislosť, kedy sa Británia a Portugalsko stali spojencami Španielska v boji proti Francúzsku. Keď bol španielsky kráľ Ferdinand VII. zajatý, o vládu nad americkými kolóniami sa v pozícií regenta usilovala jeho sestra Šarlota Španielska, no nenašla dostatočnú podporu v kolóniách ani u Britov. Francisco Javier de Elío vytvoril chuntu v Montevideu a Martín de Álzaga sa snažil o to isté pomocou vzbury v Buenos Aires, no miestne vojenské oddiely jeho pokus zmarili. Španielsko nakoniec vymenovalo miestokráľa Baltasara Hidalga de Cisnerosa.

Ozbrojený konflikt

Primera Junta poslala vojenské oddiely do rôznych častí miestokráľovstva, aby zabezpečila podporu nových vládnych orgánov a udržala autoritu hlavného mesta nad miestokráľovstvom. Víťazstvá a porážky v rámci vojenského konfliktu zmenšili oblasť vplyvu nových Spojených provincií La Platy. Vďaka paktu o neútočení uzavretého s Paraguajom na začiatku sa väčšina počiatočného konfliktu udiala na severe, predovšetkým v Horom Peru a na východe, na území nazývanom Banda Oriental (súčasný Uruguaj). Druhá polovica dekády bola poznačená obsadením Montevidea a remízou v Hornom Peru, konflikt sa presunul na západ do Čile.

Andská armáda (1814 – 1818)

V roku 1814 prevzal generál San Martín velenie nad severnou armádou a začal s prípravami na nové ťaženie do Horného Peru. Ale z príprav rýchlo ustúpil, nakoľko predvídal porážku. Namiesto toho vybral novú stratégiu útoku voči Miestokráľovstvu Peru cez Guvernerát Čile. Inšpiroval sa zápiskami sira Thomasa Maitlanda, ktorého citoval, keď povedal, že jediná cesta, ako poraziť Španielov v mestách Quito a Lima, je napadnúť najprv Čile.
San Martín požiadal, aby sa mohol stať guvernérom provincie Cuyo, kde začal pripravovať čilské ťaženie. Zostal v meste Mendoza, kde začal San Martín reorganizovať pluk granátnikov. Z tohto vytvoril tzv. Ejército de los Andes, teda Andskú Armádu, ktorá bola tvorená tak patriotmi zo Spojených provincií, ako aj z exulantov z Čile.
Na začiatku roka 1817 začal San Martín prekračovať Andy a vstúpil do Čile. Tu 17. februára 1817 vyhral hneď prvú bitku, keď porazil rojalistov pri osade Chacabuco neďaleko Santiaga. Následne obsadil Santiago, kde odmietol ponuku stať sa guvernérom Čile (konkrétne od Bernarda O'Higginsa), pretože sa nechcel odkloniť od svojho hlavného cieľa, obsadenia Limy. O'Higgins zriadil novú nezávislú vládu v Čile. V decembri 1817 sa uskutočnilo referendum, ktoré rozhodlo o nezávislosti Čile.
Ale rojalistický odpor stále existoval na juhu Čile, kde mal podporu domorodého kmeňa Mapuče. Dňa 4. apríla 1818 Andská armáda začala okupovať mesto Concepción, rojalisti tak ustúpili k mestu Talcahuano, ktoré sa nachádzalo neďaleko Concepciónu. Na začiatku roka 1818 však do oblasti dorazili posily z Miestokráľovstva Peru, ktoré viedol Mariano Osorio. Hneď začali postupovať smerom k Santiagu. San Martín sa tak vrátil k taktike spálenej zeme a nariadil evakuáciu Concepciónu, pretože bol presvedčený, že bolo nemožné ho ubrániť. Vo februári 1818 bolo prvé výročie vyhlásenia nezávislosti Čile od Španielska.
18. marca 1818 viedol Osorio prekvapivý útok na spojenú argentínsko-čilskú armádu, ktorá musela s veľkými stratami ustúpiť do Santiaga. Pri zmätkoch s tým spojených sa v armáde rozšíril nepravdivý chýr o smrti vodcu O'Higginsa, čo spôsobilo ešte väčšiu paniku v tábore patriotov. Keďže bol O'Higgins otrasený predchádzajúcou porážkou, prenechal velenie nad celou spojenou armádou San Martínovi. Dňa 5. apríla 1818 sa uskutočnila bitka pri Maipú, kde armáda vedená generálom San Martínom rozdrvila armádu rojalistov, keď z 5 000 mužov až 2 000 zabila a zvyšok zajala. Sila rojalistov tak bola úplne zničená a títo sa už nikdy viac nepokúsili o väčší útok proti Santiagu.
Čilské ťaženie je vo všeobecnosti považované za záver Argentínskej vojny za nezávislosť, keďže ďalšie vojenské aktivity patriotov do Peru boli vykonávané pod záštitou čilskej vlády a nie Spojených provincií. No obranné akcie sa naďalej uskutočňovali na severnej hranici Spojených provincií až do bitky pri Ayacucho (9. december 1824), po ktorej už neexistovala hrozba zo strany rojalistov v Hornom Peru.

Každoročné pripomínanie

Tzv. Día de la Revolución de Mayo, teda Deň Májovej revolúcie, je v Argentíne 25. mája oslavovaný každý rok. Je to štátny sviatok, ktorý pripomína prvú národnú vládu a vytvorenie prvej chunty, čo sú významné udalosti histórie Argentíny. Tieto a ďalšie udalosti týždňa, ktoré viedli k tomuto dňu, sa označujú ako "Semana de Mayo", teda týždeň Mája.