google/wiki40b huggingface dataset:
Korozluky (zámok)

Vznik a premeny

Na mieste dnešného zámku stála stredoveká tvrdza spomínaná prvýkrát už v roku 1408, ktorá neskôr zanikla. Okolo roku 1775 dal na jej mieste František Václav Rajský z Dubnice, krajský hajtman litoměřického kraja vystavať neskoro barokový jednoposchodový kaštieľ. Stavba bola v roku 1786 súdne predaná na zaplatenie dlhov. Zámok v roku 1806 nechal vtedajší majiteľ rytier Václav Beníško z Dobroslavi prestavať do klasicistickej podoby ako jednoposchodovú dvojkrídlovú stavbu. V roku 1848 sa stali majiteľmi zámku pivovarskí podnikatelia z Mostu Alex a Josef Fleischeroví, ktorí ho v roku 1870 prestavali do dnešnej podoby. V roku 1887 kúpila zámok rodina Richterových a vlastnila ho až do konfiškácie v roku 1945.

Zámok po roku 1945

Po druhej svetovej vojne slúžil kaštieľ ako ubytovňa, potom sa jeho používateľom stalo družstvo Včela, krátko aj miestne JRD. V roku 1960 bolo na zámku zriadené odborné poľnohospodárske učilište, ktoré však bolo následne preložené do Podbořan. S plánovanou adaptáciou zámku na školu vrátane prístavby učební a telocvične sa síce započalo, ale nikdy nebola dokončená. Potom zámok slúžil ako administratívna budova Státního statku Bílina a nakoniec ako sklady civilnej obrany pre Okresný národný výbor v Moste. Po vyprataní bola stavba ponechaná osudu, až sa z nej stala ruina s obvodovými múrmi bez strechy. Rovnako poškodený bol aj priľahlý park a kaplnka. Na objekt bol preto vydaný demolačný výmer.

Obnova zámku

V roku 1994 získal torzo zámku architekt Miroslav Perout ako náhradnú reštitúciu za hračkársku továreň v Mělníku a začal jeho obnovu. Novému majiteľovi sa podarilo na záchranu získať jednak dotácie od okresného úradu a ďalej v rámci Programu záchrany architektonického dedičstva ČR Ministerstva kultúry bola vykonaná hrubá stavba. Potom prispel Ústecký kraj na opravu interiérov a priľahlého zámockého parku. Park sa dostal tiež do Programu na obnovu záhrad a parkov Ministerstva životného prostredia.

Zámocký park

Park vrátane obory nechali na konci 19. storočia zriadiť vtedajší majitelia Richterovi. Tí tiež nechali pri príjazdovej ceste vystavať kaplnku sv. Jozefa v podobe rotundy.
Devastácia sa nevyhla ani parku. Postupne zarastali náletovými drevinami a priestor slúžil ako skládka odpadu, predovšetkým popola a škvary z kotolne.
Regenerácia zámockého parku počíta s postupným vyčistením a vysadením parku novými stromy aj teplomilnými a suchomilnými rastlinami, ktoré sú typické pre neďaleké chránené územie - národnú prírodnú pamiatku na Jánskom vrchu. V parku už bola obnovená kaplnka sv. Jozefa, ktorú v roku 2004 znovu vysvätil litoměřický biskup Josef Koukl. Park bude doplnený lavičkami a sochami.

Súčasnosť

V súčasnosti sú na zámku dve pamiatkové expozície. V prízemí je sakrálne umenie z mobiliáru starých mostových kostolov, na poschodí potom zámocké interiéry z 18. a 19. storočia. Zámok je pre verejnosť prístupný po dohode s majiteľom zámku pánom Peroutom.
Celý areál zámku je už dnes využívaný aj k ďalším kultúrnym a spoločenským účelom. V roku 2008 sa v parku a zámku pre verejnosť uskutočnil spoločenský večer Veľká nočná hudba, ktorý má pokračovanie v roku 2009.
Divadlo u Rolanda

Divadlo u Rolanda je názov divadelného priestoru, ktorý bol v sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch domovskou scénou pre celý rad súborov malých foriem a v ktorom začínali mnohé výrazné osobnosti slovenského kultúrneho života.

História

Divadlo u Rolanda sa nachádzalo v pivnici starého renesančného domu na niekdajšom Námestí 4. apríla (teraz Hlavné námestie) v Bratislave. Do priestoru sa vchádzalo strmým schodiskom cez divadelnú scénu veľkosti 4 x 3 m. Pre hľadisko boli charakteristické stoličky so zrezanými zadnými nohami: “Divák síce počas predstavenia sedel v permanentnom záklone, podobný štartu kozmonautov vo vesmírnych raketách, netradičným spôsobom sa však takto vyriešil problém videnia divákov v zadných radoch”.
Na prelome šesťdesiatych a sedemdesiatych rokov bola v tomto pivničnom priestore tzv. poetická vináreň. Skutočná maloformistická história autorského divadla sa začala písať až príchodom dvojice Peter Belan a Ivan Hudec, ktorí pod názvom Divadlo u Rolanda založili nielen jedno z najúspešnejších amatérskych súborov sedemdesiatych rokov, ale zároveň tu položili aj základy takmer dvadsať rokov trvajúcej tradície divadiel malých javiskových foriem (MJF). Tento priestor sa stal domovskou scénou pre mnohé významné MJF divadlá a folkových pesničkárov a vyrástol tu celý rad osobností slovenskej kultúrnej scény.
Súbor Divadlo u Rolanda tu debutoval v roku 1971 hrou Fascikeľ. Už v prvej polovici sedemdesiatych rokov sa v pivničnom priestore u Rolanda etablovali aj ďalšie MJF súbory, ktoré sa až na výnimky venovali predovšetkým pôvodnej autorskej tvorbe (Tzv. Lyrické divadlo, Malé satirické divadlo Mandragora, Divadielko F, Divadlo bez mena, Takmer poetické divadlo, Plusquamperfectum a i.). Počas krátkeho obdobia tu pôsobilo aj Radošinské naivné divadlo, ktoré U Rolanda zakotvilo po svojom nútenom odchode z A-Divadla. Na prelome sedemdesiatych a osemdesiatych rokov bolo Divadlo u Rolanda v znamení troch výrazných súborov – divadiel Divadlo Pegasník a Faust (neskôr Modré divadlo) a folkového pesničkárskeho združenia Slnovrat. 
Priestor Divadla u Rolanda bol jedným z významných tzv. ostrovov pozitívnej deviácie a počas svojej existencie viackrát čelil pokusom o zrušenie pod rôznymi zámienkami. Definitívny koniec tejto MJF scény prišiel začiatkom roku 1989 s odôvodnením, že v pivničných priestoroch sa majú začať archeologické práce. 
Po roku 1989 budova viackrát zmenila svojho majiteľa, v plánoch sa však už nikdy nepočítalo s obnovením divadelnej tradície. V súčasnosti je v priestoroch niekdajšieho divadla plynová kotolňa.
Lafeuillade-en-Vézie

Poloha

Obec má rozlohu 16,54 km². Najvyšší bod je položený 834 m n. m. a najnižší bod 660 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 580 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Vincenzo Lancia

Životopis

Narodil sa v horskej dedine Fobello, v rodinnej vile zámožného výrobcu konzerv z Turína, ako najmladší zo štyroch detí. Jeho otec zarobil najprv peniaze v Argentíne, potom založil továreň v Turíne. Želal si, aby sa z Vincenza stal právnik, ten sa ním však vďaka slabším školským výsledkom nestal.
Otec ho poslal ku Giovannimu Ceiranovi, dovozcovi bicyklov z Turína, u ktorého pracoval ako účtovník, ale rozvíjal si aj znalosti z konštrukcie a designu. Vo februári 1898 ho poslali ku grófovi Biscarettimu, ktorý vlastnil automobil Benz. Rýchlo sa spriatelili, a toto priateľstvo bolo v nasledujúcich rokoch dôležité pre Vincenzovu neskoršiu kariéru. Lancia sa ako devätnásťročný stal účtovníkom vo firme FIAT. Pretože sa ale viac zaujímal o techniku a autá, toto miesto v kancelárii onedlho zanechal a stal sa firemným mechanikom, hlavným kontrolórom a testovacím jazdcom továrne. Lanciov štýl jazdy ohromil vedenie Fiatu, a jeho predstavitelia ho vyzvali, aby pre továreň súťažne pretekal. Prvý úspech prišiel v roku 1900, kedy mal najrýchlejší čas v pretekoch Grand Prix Francúzska.
Patril medzi výnimočne rýchlych pilotov, často bol najrýchlejší zo všetkých, ale jeho stroj mal v priebehu pretekov opakovane nejakú technickú poruchu. Ďalším významným pretekom, na ktorom sa zúčastnil bol Paríž – Madrid v roku 1903. Najvýraznejším úspechom jeho pretekárskej kariéry bolo druhé miesto vo Vanderbilt Cupe v roku 1906.
Spoločne s bývalým testovacím jazdcom Claudiom Fogolinom založil v roku 1906 firmu Lancia, preto ho roku 1908 z Fiatu prepustili, ale ostal na výplatnej listine ako spolupracujúci pretekár až do roku 1910. Po mnohých neúspechoch v pretekoch sa v roku 1911 rozhodol, že sa bude naplno venovať vývoju a výrobe vlastných vozidiel. Chcel vyrábať predovšetkým rýchle, spoľahlivé a elegantné športové automobily na najvyššej technickej úrovni. V nasledujúcich rokoch prišiel vo výrobe automobilov s celým radom inovácií a mnohé z nich si dal aj patentovať. Značka Lancia sa v tom čase považovala za značku inžinierov. Osobne dohliadal na celý proces vývoja aj výroby a sám aj vozidlá testoval. Pod jeho vedením Lancia vyrábala nielen osobné automobily, ale aj nákladné automobily, autobusy, trolejbusy a vozidlá pre armádu.
Vincenzo Lancia zomrel na zlyhanie srdca v roku 1937 vo veku 56 rokov. Jeho syn Gianni Lancia prevzal vedenie firmy v marci 1937.
Saint-Huruge

Poloha

Obec má rozlohu 4,03 km². Najvyšší bod je položený 335 m n. m. a najnižší bod 218 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 67 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Marray

Poloha

Obec má rozlohu 23,81 km². Najvyšší bod je položený 182 m n. m. a najnižší bod 89 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 418 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Deathrock

Charakteristika

Termín "death rock" bol prvýkrát použití v 50. rokoch na popísanie tematicky podobného žánru rock and rollu, ktorý začal skladbou „Endless Sleep“ od Jody Reynolds v roku 1958 a skončil skladbou „Last Kiss“ od J. Franka Wilsona v roku 1964. Názov deathrock vznikol v roku 1979 kvôli popísaniu zvuku rôznych punk rockových skupín západného pobrežia USA.
Deathrockové skladby používajú jednoduché akordy opakujúce sa gitarové zvuky, basovú gitaru v popredí a bicie, ktoré zdôrazňujú opakované, post-punkové beaty v takte 4/4. Na vytvorenie atmosféry sú niekedy použité škrípajúce zvuky gitary. Texty môžu byť rozdielne, ale typické su introspektívne a surrealistické s podielom tmavých tém samoty, rozčarovania, straty, depresie, života, smrti atď.
Zemplínska šírava

Opis

Vodná plocha Zemplínskej šíravy zaberá rozlohu 33 km². Jej maximálna dĺžka je 11 km, maximálna šírka 3,5 km, priemerná hĺbka 3,5 m a maximálna hĺbka 14,7 m. Nádrž je vytvorená 6 – 8 (max. 12) metrovými hrádzami dlhými 7 346 m. Vodnú nádrž napájajú prevažne vody rieky Laborec prostredníctvom prívodného, tzv. Šíravského kanála, vodu odvádza tzv. Zalužický kanál (do Laborca), z priehrady tiež vyteká Čierna voda.
Súčasťou priehrady je aj suchá nádrž (tzv. polder) Beša. Šírava slúži na rekreačné účely, plavbu, ochranu pred povodňami, zavlažovanie Východoslovenskej nížiny a ako vodný zdroj pre priemysel (tepelná elektráreň Vojany).
Východná časť priehrady medzi obcami Kusín, Hnojné a Jovsa zarastá tŕstím, čo vyhovuje vodnému vtáctvu. Táto oblasť je vyhradená ornitológom ako chránená študijná plocha, vznikol tu chránený areál (pozri: CHA Zemplínska šírava) vyhlásený v roku 1968 na výmere 622 ha, ktorého účelom je ochrana ornitologickej lokality vo východnej časti umelej vodnej nádrže, so zaznamenaným výskytom 149 vtáčich foriem, z toho 37 vzácnych.

Prístup

Vodná nádrž začína cca 3 km severovýchodne od Michaloviec, z ktorých na severné brehy vedie cesta II/582, ktorá postupne spája všetky rekreačné strediská a obce Vinné, Kaluža, Klokočov, Kusín a Jovsa s mestom Sobrance. Južne od Zemplínskej šíravy prechádza dôležitá cestná spojnica s Ukrajinou, cesta I/19 (Michalovce – Zalužice – Lúčky – Závadka – Sobrance). Po východnom brehu vedie cesta III. triedy z Jovsy cez Hnojné do Závadky.

Možnosti turistiky v okolí

Pešia turistika sa ponúka v okolitých Vihorlatských vrchoch týčiacich sa nad Zemplínskou šíravou.

Z neďalekých obcí

Neďaleká obec Poruba pod Vihorlatom ponúka možnosť výstupu po  zelenej turistickej značke na najvyšší vrch Vihorlatských vrchov – Vihorlat (1 075,5 m n. m.), z ktorého sa naskytá doslova letecký pohľad na Zemplínsku šíravu.
Oplatí sa navštíviť i najväčšie zahradené sopečné jazero na Slovensku – Morské oko a obľúbený Sninský kameň (1 006,0 m n. m.), na ktoré sa dostaneme z obce Remetské Hámre (prípadne zo záchytného parkoviska Krivec pod Morským okom) po  modrej turistickej značke.
Najlepší futbalista 20. storočia

Najlepší futbalista 20. storočia je séria ankiet a rebríčkov na konci 20. storočia, ktoré sa pokúsili určiť najlepšieho futbalistu uplynulého storočia (a de facto všetkých čias).
Už roku 1999 zostavila rebríček Medzinárodná federácia futbalových historikov a štatistikov (IFFHS). Svoj vlastný rebríček potom publikovali aj najvýznamnejšie futbalové časopisy, britský World Soccer, francúzsky France Football a Planète Foot, taliansky Guerin Sportivo, brazílsky Placar, holandský Voetbal International. Najlepšieho futbalistu 20. storočia sa pokúsila vyhlásiť aj medzinárodná futbalová federácia FIFA. Tá najprv voľbu nechala na užívateľoch internetu, v tej zvíťazil Diego Maradona. Potom sa FIFA však rozhodla zostaviť ešte alternatívny rebríček, ktorý zostavili futbaloví odborníci, a v ňom dominoval Pelé.

Výber Planète Foot (bez poradia)

Gordon Banks, Franco Baresi, Franz Beckenbauer, Oleg Blochin, Bobby Charlton, Bobby Moore, Zbigniew Boniek, Paul Breitner, Johan Cruijff, Alfredo Di Stéfano, Eusébio, Just Fontaine, Enzo Francescoli, Garrincha, Francisco Gento, George Best, Gerd Müller, Gianni Rivera, Ruud Gullit, Jairzinho, Mario Kempes, Kevin Keegan, Sándor Kocsis, Raymond Kopa, Denis Law, Diego Maradona, Josef Masopust, Lothar Matthäus, Johan Neeskens, Paolo Maldini, Paolo Rossi, Pelé, Michel Platini, Ferenc Puskás, Rob Rensenbrink, Roberto Rivelino, Roberto Baggio, Romário, Karl-Heinz Rummenigge, Allan Simonsen, Omar Sivory, Josip Skoblar, Stanley Matthews, Chri sto Stoičkov, Marco van Basten, Paul Van Himst, George Weah, Lev Jašin, Zico, Dino Zoff

Výber Voetbal International (bez poradia)

Gordon Banks, Franco Baresi, Marco van Basten, Franz Beckenbauer, George Best, Jan van Beveren, Oleg Blochin, Eric Cantona, Carlos Alberto Torres, Jan Ceulemans, Bobby Charlton, Henri Coppens, Johan Cruijff, Kenny Dalglish, Eusébio, Garrincha, Eric Gerets, Ruud Gullit, Willem van Hanegem, Ernst Happel, Jairzinho, Jimmy Johnstone, Mario Kempes, Grzegorz Lato, Michael Laudrup, Denis Law, Diego Maradona, Stanley Matthews, Sandro Mazzola, Ladislao Mazurkiewicz, Bobby Moore, Gerd Müller, Johan Neeskens, Günter Netzer, Antonín Panenka, Daniel Passarella, Pelé, Jean-Marie Pfaff, Michel Platini, Ferenc Puskás, Roberto Rivelino, Frank Rijkaard, Uwe See ler, Sócrates, Alfredo Di Stéfano, Tostao, Lev Jašin, Zico, Dino Zoff, Andoni Zubizarreta
Cesta II. triedy 581 (Slovensko)

Priebeh

Cesta II/581 začína na križovatke s cestou I/51 pri obci Rohov a vedie cez Sobotište (križuje II/500) do Myjavy, kde križuje II/499. V okrese Myjava prechádza Rudníkom a Hrašným. 
V novomestskom okrese prechádza cez Starú Turú a za ňou sa križuje s III\1239 . Pred Bzincami  pod Javorinou, sa križuje s III\1240 a pred Novým Mestom nad Váhom sa križuje s III\1230 a končí na križovatke s cestou I/54.
Blet

Poloha

Obec má rozlohu 30,08 km². Najvyšší bod je položený 256 m n. m. a najnižší bod 170 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 651 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Prírodný park Třebíčsko

Geológia

Nadmorská výška sa pohybuje od 350 do 620 metrov nad morom a park leží primárne na podloží z hornín Třebíčského masívu, geologické podložie je tvorené hlbinnými vyvrelinami třebíčského žulosyenitového plutónu. Tento masív v prvohorách v malých hĺbkach stuhol a časom bol tektonickými pohybmi rozlámaný. Časť masívu severne od Třebíča bola neskôr vytlačená na povrch, plášť pokrývajúci žulosyenity bol rozrušený a žulosyenitové balvany boli obnažené v podobe veľkých guľových balvanov. Ostrovčeky týchto balvanov sú charakteristickým prvkom prírodného parku. U Bochoviciach a Hostákove sa vyskytujú kremenné žily.

Flóra a Fauna

Pôvodne bola plocha parku zalesnená acidofilnými bučinami a v nižších polohách acidofilnými dubovými lesmi. Postupne však došlo k odlesňovaniu a lesy boli nahradené lúkami, poľami a pasienkami. V súčasnosti však sú v parku prítomné len menšie zmiešané lesíky s borovicovými, dubovými či smrekovými stromami. Na terasách medzi poľami sa nachádzajú remízky s brezami a ďalšími stromami.
Okolo rybníkov a vodných tokov sa nachádzajú mokré lúky s porastom fialky močiarnej, záružlia močiarneho a kukučky lúčnej, po odlesňovaní zostali na niektorých miestach parku fragmenty kostravových pastvín s porastom ponikleca veľkokvetého.
Súčasťou krajiny sú drobné rybníky, kedy na zarastených malých rybníkoch hniezdia lyska čierna alebo chochlačka sivá.

Vodstvo

V prírodnom parku sa nachádza aj niekoľko zaujímavých rybníkov. Medzi najzaujímavejšie patria rybníky Velký a Malý Bor, rybník Buršík pri Přeckove a potok Březinka. Významné sú výskytom bobra európskeho. Dôkazom sú ohlodané stromy a malé hrádze postavené bobrom na potoku Brezinka.

PP Kobylinec

Kobylinec je prírodná pamiatka ležiaca asi pol kilometra východne od obce Trnava. Ide o územie kostravovej pastviny (náhradné porasty po pôvodných lesoch udržiavané spásaním a kosením). Rozloha pamiatky je 0,44 ha. Kobylinec je zaujímavý predovšetkým výskytom ponikleca veľkokvetého, ktorý je pomerne vzácny. Pamiatkou bol kobylinec vyhlásený v roku 1982.

PP Ptáčovský kopeček

Poniklec veľkokvetý (Pulsatilla grandis) rastie aj na Ptáčovskom kopečku. Ten je taktiež prírodnou pamiatkou ležiacou v tesnej blízkosti miestnej časti Třebíča Ptáčova. Obe prírodné pamiatky bývajú v čase, keď poniklec kvitne, hojne navštevovanými miestami.

PP Syenitové skály u Pocoucova

Syenitové skály u Pocoucova sú jednou zo známych lokalít v prírodnom parku. Rozloha rezervácie je 0,7 ha. Zaujímavé sú výskytom žulosyenitových balvanov. Niektoré z nich zaujmú svojou polohou, pretože sa vyskytujú napríklad meter vysoko na úzkom podstavci. Tento zaujímavý úkaz vnikol tak, že okolo žulosyenitového balvanu bola menej odolná rula, ktorú postupne odpratali vonkajšie činitele (voda, piesok, vietor).

PP Pazderna

Prírodná pamiatka Pazderna bola zriadená z dôvodu zachovania prirodzenej mokrej lúky s výskytom vstavača májového (Dactylorhiza majalis).

Pamätný strom - Veľký javor

Veľký javor je pamätný strom nachádzajúci sa južne od obce Věstoňovice. So svojím vekom asi 600 rokov patrí medzi najstaršie stromy v Česku. Obvod jeho kmeňa činí 750 cm.
Beaupréau (obec)

Poloha

Obec má rozlohu 35,79 km². Najvyšší bod je položený 117 m n. m. a najnižší bod 32 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 6 856 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Rakovskí

Rakovskí je starý turčiansky šľachtický rod so stredovekými koreňmi. 
Rakovskí neboli potomkami pôvodných rakovských zemanov, pretože tí v priebehu 15. storočia postupne vymreli. Na základe nového kráľovského darovania pripadlo Rakovo Ondrejovi Čerňanskému z Veľkej Čiernej. Proti tejto donácii sa ohradilo všetko príbuzenstvo. Nedlho potom získal v roku 1479 polovičný podiel v Rakove turčiansky podžupan Matej Jesenský z Dolného Jasena († 1496). Ďalší podiel v Rakove vyženil sobášom s Annou, dcérou Juraja z Rakova. Donáciu na majetky od Mateja Korvína získal v roku 1483. Podľa získaného majetku začali jeho potomkovia používať priezvisko v tvare Rakovský seu(=inak) Jesenský de Parva Jesen. Rakovskí preniesli svoje sídlo do Kaľamenovej, ktorú získali v polovici 16. storočia. Nedlho potom dostalo sa im obnovenia erbového listu (1561), ktorý dali zapísať do stoličnej zápisnice až v roku 1774. Z Rakova sa celkom nevysťahovali a časť rodiny ostala navždy v Rakove. Pôvodné zemianske majetky sa udržali v majetku rodu až do konca 19. storočia.

Rodový erb

Rakovskí používali od konca stredoveku až do polovice 16. storočia jednoduchý erb s rakom. Erb je hovoriaci a vyjadruje názov lokality, odkiaľ rod pochádzal. Za pôvodnú podobu erbu Rakovských sa všeobecne považuje červený vodorovne položený rak v zlatom poli. Rak by mal byť aj v klenote. Farebnosť erbu sa odvodzuje od farebnosti armálesu z roku 1561. Staršiu podobu rodového erbu spred udelenia armálesu poznáme z pečatí Juraja Rakovského. V štíte sa nachádza rak. V roku 1561 získali Rakovskí od Ferdinanda I. armálnu listinu. Listina bola vydaná 16. augusta 1561 vo Viedni. Zachovala sa až dodnes v ich rodovom archíve uloženom v Maďarskom krajinskom archíve v Budapešti. Adresátmi armálesu boli Martin a Ján Rakovskí a Albert, Matej a Ondrej Rakovskí. Erbovou listinou bol udelený nasledovný erb. Erb je modrý so zlatou pätou. Na deliacej čiare je v modrom poli položená zlatá koruna. Z nej vyrastá medzi dvojicou k zemi sklonených ľalií doprava otočený obrnený rytier držiaci v pravej ruke meč, ktorý má položený na pleci a v ľavici drží olivovú ratolesť. V pravom hornom rohu štítu sa nachádza zlaté žiariace slnce a v ľavom hviezdička. V dolnom zlatom poli sa nachádza pôvodný rodový erb – červený vodorovný rak. Klenotom je rytier zo štítu vyrastajúci medzi sklonenými ľaliami z koruny. Prikrývadlá sú červeno – strieborné a zlato – modré.
Aristeus z Argosu

Aristeus (starogr. Ἀριστεὺς – Aristeus) bol olympijský víťaz v dolichu v 5. stor. pred Kr.
Aristeus, syn olympionika Cheimóna z Argosu, zvíťazil v dolichu, t. j. v dlhom behu na 90. olympijských hrách v roku 420 pred Kr.. V Olympii zaradili dolichos do programu súťažných disciplín na 15. hrách v roku 720 pred Kr.. Spočiatku sa bežal len na sedem stadií (napokon až na 24 stadií) Prvým víťazom tejto disciplíny bol Akanthos zo Sparty.
Staroveký grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias videl v olympijskej Altide sochy Aristea a jeho otca Cheimóna. Pausanias o tom uvádza: „Argejský Aristeus získal víťazstvo za dolichos, Aristeov otec Cheimón za zápasenie. Stojí v tesnej blízkosti; sochu jedného vytvoril chijský Pantias, ktorý sa vyučil u otca Sóstrata, sochy Cheimóna sú dielom Naukyda, jedného z najlepších, a to jedna v Olympii, druhá dopravená z Argosu do svätyne Eirény v Ríme."
Svätyňu bohyne Mieru (lat. Pax) dal v Ríme postaviť cisár Vespazián východne od Augustovho námestia. Chrám bol naplnený umeleckými dielami a bol do neho prenesený i zlatý poklad z dobytého jeruzalemského chrámu.
La Chapelle-Laurent

Poloha

Obec má rozlohu 26,09 km². Najvyšší bod je položený 1 060 m n. m. a najnižší bod 623 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 341 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Tiszavasvársky okres

Tiszavasvársky okres je okres v župe Szabolcs-Szatmár-Bereg v Maďarsku. Okresným mestom je od roku 2013 mesto Tiszavasvári.

Popis

Rozloha okresu je 381,61 km². Nadmorská výška územia okresu je zhruba 92 m. Nachádza sa v nížine rieky Tisa v západnej časti župy v severovýchodnej časti Maďarska. Severnú hranicu okresu tvorí rieka Tisa. Na rieke je malá priehrada s vodnou elektrárňou. Od rieky Tisa vedie smerom na juh vodný kanál Keleti-főcsatorna.

Doprava

Okresom od západu k východu prechádza hlavná cesta č. 36. V blízkosti južnej hranice okresu potom vedie diaľnica M3. Územím okresu tiež prechádza železničná trať z Polgáru do Níreďházy.
Peter Fedor

Život

Narodil sa v Čadci. V rokoch 1994 – 1999 absolvoval magisterské štúdium na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave v odbore environmentalistika.
Svoju pozornosť sústreďuje na výskum semiautomatizovaných umelo inteligentných systémov pre promptnú detekciu inváznych druhov s patogénnym a karanténnym potenciálom na poľnohospodársku krajinu, s osobitným zreteľom na rad Thysanoptera, ako aktuálny problém dopadu klimatickej zmeny v synergii s globalizáciou obchodu s biologickými komoditami.
Jeho pozornosť sa koncentruje aj na výskum vo viacerých „centrách endemizmu“ a „biodiversity hotspots“, v súčasnom období predovšetkým na región rovníkovej Afriky (Kamerun) a juhoamerických stolových hôr (Venezuela), v rámci ktorých sa podieľal na opise viacerých nových druhov pre vedu.
K najzaujímavejším patrí opis Hydrolutos breweri, ktorý sa ako zástupca fylogeneticky starobylej čeľade Anostostomatidae sekundárne adaptoval na troglobiontný a (semi)akvatický spôsob života v jaskynnom systéme Churí-tepui (Venezuela) prostredníctvom špecificky formovaného sternálneho plastrónu. Objav vzbudil pozornosť svetovej vedy, keď bol v roku 2011 oficiálne označený ako zoologický unikát v rámci Bio-fresh Cabinet of Freshwater Curiosities.

Publikácie

Je autorom vyše 100 vedeckých článkov, 11 vedeckých monografií, 9 vysokoškolských učebníc a učebných textov a 200 iných publikácií.

Mimo univerzitné pôsobenie

Je členom Linnean Society in London, expertnej skupiny International Society for Pest Information a podpredsedom Slovenskej entomologickej spoločnosti.