Anatolij Kralickyj

Životopis

Anatolij Kralickyj sa narodil 12. februára 1835 v obci Vyšné Čabiny ako tretie z deviatich detí (3 synovia a 6 dcér) v rodine diakona a učiteľa. Jeho otec Fedor sa narodil v Haliči a ako mladík prišiel do monastierskej školy v Krásnom Brode, aby sa vyučil za kantora a učiteľa. Základné vzdelanie najskôr získal od svojho otca a potom v susednej obci Krásny Brod. V roku 1850 sa ako 15-ročný dostal do Krásnobrodského monastiera. V roku 1854 sa dostal ako kandidát do monastiera v Mukačeve na odporučanie od Alexandra Duchnoviča, ktorý si všimol jeho nadanie k dejinám a literatúre. V rokoch 1854 – 56 študuje za kantora a učiteľa v Máriapovčanskom monastieri a v rokoch 1856 – 58 v Krásnobrodskom monastieri.
Na jar v roku 1858 ho v Prešove prešovský biskup Jozef Gaganec vysvätil za mnícha a prijal rehoľné meno – Anatolij. Za necelý polrok bol prijatý ako profesor cirkevnej histórie a kanonického práva v Máriapovčanskom monastieri. Tam sa naučil nemčinu, čo mu pomohlo pri štúdiu nemeckej literatúry. Od roku 1863 bol profesorom, neskôr tajomníkom igumena a od roku 1869 do smrti igumenom v Monastieri svätého Nikolaja v Mukačeve, ktorý bol od svojho začiatku hlavným strediskom náboženského, národného i kultúrneho života v Podkarpatskej oblasti.
Anatolij Kralickyj zomrel 11. februára 1894 v Mukačevskom monastieri a pochovali ho do krypty na cintoríne tohto monastiera.

Tvorba

Anatolij Kralickyj je autorom viac ako 400 vedeckých, publicistických a literárnych titulov. Svoje diela publikoval aj pod rôznymi pseudonymami a kryptonymami (Askoľd, Ivan Noď, I. Vasylevyč, Foma Fomyč, A. Fedorovyč...). Napísal veľa poviedok, povestí, noviel, čŕt, prekladov, publicistických článkov, etnografických a vlastivedných štúdií (Сiверо-восточная Угорщина, Топографiческо-географiческое опiсанiе, Русiни Лаборскiе в Угорщiне, Cвадϵбниї обряди у Лаборских Русiнов, Народниї песнi iз околiци Мiстiчевской в Угрii, Народная етнографiя, Етнографи-ческие мысли из быта Угорских Словаков, О современном положении русских в Угрии). Jeho diela neboli za jeho života vydané knižne.
Práce a diela Anatolija Kralického boli publikované v rozličných publikáciách v Moskve, Sankt-Peterburgu, Budapešti, Viedni, Kyjeve, Ľvove a Užhorode. V rokoch 1856 – 59 písal do prvých novín na Podkarpatskej Rusi – Церковная газета (Cirkevné noviny). Prispieval taktiež do užhorodských novín – Світ (Svet), Листок (Lístok) a haličských časopisov – Слово (Slovo, Ľvov), Життя і слово (Život a slovo), Сокол (Sokol), Сова (Sova), Зоря галицькая, яко альбум на год 1860, Галичанин, Новый пролом, Новый галичанин, Беседа, Науковый сборник, Вестник, Отечественный сборник.
Prispel tiež k vytvoreniu zbierky informácií o slovanských národoch – Славянский сборник (Slovanský zborník), ktorý bol vydaný v Sankt-Peterburgu. V svojej tvorbe sa venoval aj histórii podkarpatských monastierov. Kralickyj v roku 1874 publikoval úryvok z Mukačevskej kroniky z 15. storočia (nebola dosiaľ nájdená) a článok Північно-Східна Угорщина (Severovýchodné Uhorsko), v ktorom uviedol topograficko-geografický opis vtedajších 4 zakarpatských komitátov s charakteristikou miest, obcí, národnostnej štruktúry a postavenia tunajšieho obyvateľstva.
Vytvoril sériu článkov Науковий сборник галицко-руской матiци (r. 1866, I. – IV.) (Vedecký zborník Halíčšsko-ruskej matice), v ktorých vo forme reportáží napísal sériu biografií významných predstaviteľov rusínskej kultúry – Alexandra Duchnoviča, Arsenija Kocaka, Vasyľa Jurijovyča Popoviča, Michala Baluďanského a ďalších. Je autorom mnohých poviedok a rozprávaní zo života rodného kraja, podkarpatských Lemkov (Rusínov). Tie sa neskôr stali podkladmi pre diela Alexandra Vasiljoviča Duchnoviča, Arsenija Kocaka, Vasyľa Jurijovyča Popoviča.
V svojej tvorbe a národno-uvedomovacom procese nasledoval svojich veľkých predchodcov – Andrija Bačinského, Ioannikija Bazylovyča, Vasyľa Dovhovyča, Mychala Lučkaja, Alexandra Duchnoviča, Alexandra Pavlovyča, keď bránil kultúru svojho národa v období silnej maďarizácie. Považoval sa za stúpenca a pokračovateľa buditeľskej činnosti Alexandra Duchnoviča. Záchranu proti maďarizácii Rusínov videl rovnako ako Alexander Duchnovič v šírení idey slovanstva a slovanskej vzájomnosti.
Zostavil veľkú knižnicu vďaka dávnym archívom. Mnoho kníh mu daroval ukrajinský vedec Michail Petrovič Drahomanov, ktorý mu posielal etnografické a folklórne materiály a zbierky. Medzi nimi boli Maloruské národné piesne (Малоруські народні пісні) a Maloruské národné povesti (Малоруські народні перекази). Anatolij Kralickyj si dopisoval s Jakovom Fjodorovičom  Holovackým a Ivanom Jakovyč Frankom. Ivan Jakovyč Franko publikoval niektoré Kralického zápisy v časopise Život a slovo (Життя і слово). Kralickyj udržiaval vzťahy s mnohými osobnosťami vedy a kultúry, napríklad s Antonom Semjonovičom Budilovičom, Bohdanom Andrijovyčom Didyckym, Andrijom Petrovyčom Deškom, Mychajlom Drahomanovom, F. Jezberovym, A. Petrovym, Kornylom Suškevyčom, Izmailom Ivanovičom Sreznevskim, Michailom Fjodorovičom Rajevskim.
Mnohí z nich využili materiály o folklóre, ktoré zozbieral Anatolij Kralickyj (zápisy folklóru a etnografické články v niekoľkých číslach, publikácie dávnych písomných pamiatok ako sú napríklad články o histórii monastierov – Псалтирь a Лiтопись z 15. storočia). Napríklad: Jakov Fjodorovič Holovackyj – štvordielna práca Ľudové piesne Halíčškej a Uhorskej Rusi (Народные песни Галицкой й Угорской Руси, 1878), Michail Petrovič Drahomanov – zbierky Maloruské národné piesne (Малоруські народні пісні) a Maloruské národné povesti (Малоруські народні перекази), Ivan Jakovyč Franko v časopise Život a slovo (Життя і слово).
Prekladal z nemčiny, slovenčiny, češtiny, ruštiny, maďarčiny a francúzštiny.
Svoju literárnu tvorbu začal v 60. rokoch 19. storočia. Pôsobil v období romantizmu a realizmu. Patril k slovanofilom a usiloval sa o presadenie myšlienky slovanskej vzájomnosti, ktorá ovplyvňovala spoločensko-politický život inteligencie v tomto čase.

Pamiatka

Na počesť Anatolija Kralyckého boli v mestách Užhorod a Mukačevo pomenované ulice a v rodnej obci Čabiny stojí jeho pamätník. V Čabinách bola otvorená aj prvá škola s vyučovacím jazykom rusínskym na Slovensku.