Pavel Horváth (historik)

Život a dielo

Narodil sa 10. novembra 1926 v obci Šišov, ktorá sa nachádza v okrese Bánovce nad Bebravou, zomrel roku 1999. V rokoch 1938 – 1946 študoval na štátnom gymnáziu v Nitre. Po skončení študoval históriu a slavistiku na Filozofickej fakulte univerzity Komenského v Bratislave. Roku 1951 bol promovaný na doktora filozofie. Po skončení vysokoškolského štúdia nastúpil do Historického ústavu SAV, kde pracoval až do svojho odchodu do dôchodku. Roku 1960 dosiahol titul kandidáta historických vied a stal sa vedeckým pracovníkom, dlhé roky bol vedeckým tajomníkom SAV a v rokoch 1967-1972 vedúcim oddelenia dejín feudalizmu.
Vo vedecko-výskumnej práci sa orientoval na Slovenské dejiny v období novoveku. Venoval sa najmä štúdiu hospodárskeho a sociálneho postavenia poddanského obyvateľstva, problematike protitureckých bojov a protihabsburských povstaní, tiež otázkam starších kultúrnych dejín Slovenska, dejinám slovenskej historiografie, regionálno-historickému výskumu, národno-politickým vývinom Slovákov v 18. a v prvej polovici 19. storočia.
Je autorom viacerých samostatných knižných publikácii: Listy poddaných z rokov 1530-1848, Poddaný ľud na Slovensku v prvej polovici 18. storočia, Turci na Slovensku, Rabovali Turci, Bibliografia Oravy. Taktiež napísal mnoho článkov, štúdii a recenzií v odbornej i vedecko-populárnej tlači, z ktorých časť vyšla aj v zahraničí. Podieľal sa aj na tvorbe základných slovenských a československých historických syntéz a encyklopedických prác: Přehled československých dějin 1-2, Dejiny Slovenska 1, Dejiny Slovenska 2. Spolupracoval aj na tvorbe ďalších československých syntéz ako napr.: Encyklopédia Slovenska, Slovenský biografický slovník, Historický atlas ČSSR, Dějiny československého vojenství, Hospodárske dějiny Československa a iné.
Popri vlastnej vedeckej práci sa od prelomu 70/80 rokov zaoberá tiež genealogickým výskumom. Jeho práca o pôvode a príbuzenských vzťahoch Ľudovíta Štúra a ďalších Štúrovcov, ktorá predstavuje prvú slovenskú vedeckú monografiu v povojnovom období, vyvolala živý ohlas v odborných i laických kruhoch a na Slovensku prispela k obnoveniu genealógie ako vedy. Diela: Trenčín a rodina Štúrovcov, Pôvod rodiny Ľudovíta Štúra a reedícia Rodokmeň a osudy rodiny Štúrovcov. Neskôr spracoval genealógie aj iných významných osobností slovenského kultúrneho a politického života ako napr.: Matej Bel, Ján Hollý, Anton Bernolák v dielach Anton Bernolák (1762-1813): pôvod a osudy jeho rodiny - život a dielo. Toto bola jeho posledná knižná monografia.
Venoval sa aj vedecko-popularizačnej, redakčnej a vedecko-organizačnej činnosti. Od roku 1955 bol výkonným a v rokoch 1968-1972 aj hlavným redaktorom Historických štúdii. Bol členom redakčnej rady Historického časopisu. Bol členom Komisie pre ochranu pamiatok pri Povereníctve kultúry, predsedom historickej sekcie Slovenskej rady pre múzea a galérie, od roku 1964 členom Československo-poľskej historickej komisie, od roku 1965 Komitétu balkanistických štúdii. Bol tiež členom Slovenskej historickej spoločnosti pri SAV v Bratislave a od roku 1991 Slovenskej genealogicko-heraldickej spoločnosti pri Matici slovenskej v Martine. Ako prednášateľ sa zúčastnil na mnohých vedeckých konferenciách a sympóziách, a to nielen doma, ale i v zahraničí. Za činnosť v oblasti historických a spoločenských vied získal viacero ocenení. Pri odchode do dôchodku mu aj Predsedníctvo SAV udelilo zlatú medailu Ľudovíta Štúra za zásluhy o rozvoj spoločenských vied. Jeho vedecká práca pokračovala aj po jeho odchode do dôchodku. Naďalej udržiaval kontakt so svojím bývalým pracoviskom a pripravoval sa na obhájenie hodnosti doktora historických vied. Realizácie tohto sa však nedožil.