Samova ríša

Pramene

Všetky súdobé informácie o Samovej ríši pochádzajú len zo správy v tzv. Fredegarovej kronike. Neskoršie (tendenčné a v tomto bode nespoľahlivé) správy pochádzajú z textu Obrátenia Bavorov a Korutáncov (Conversio Bagoariorum et Carantanorum, rok 870) zo Soľnohradu (Salzburg), ktorý je navyše vo viacerých častiach priamo odvodený z Fredegara. Tretí text, ktorý je tiež odvodený z Fredegara sú Gesta Dagoberti I. regnis Francorum z prvej tretiny 9. storočia z opátstva Saint-Denis pri Paríži.

Zánik ríše

Samova ríša sa pravdepodobne po smrti jej vládcu Sama v roku 658 rozpadla na drobné územné celky, pričom sa na nich opäť začal uplatňovať vplyv vtedajších mocností - Franskej ríše a Avarskej ríše. V dejinách Moravy a Slovenska nasleduje v dokumentoch „čierna diera“ až do konca 8. storočia, keď na tomto území už existovalo Moravské a Nitrianske kniežatstvo bojujúce proti Avarom. Jedine archeologické nálezy dokazujú sídelnú kontinuitu sídiel z čias Samovej ríše a sídiel Moravského a Nitrianskeho kniežatstva. O politickom vývoji nič viac povedať nevieme. V prospech existencie nejakého/nejakých politických útvarov na tomto území hovorí fakt, že práve len pre územie Moravy a Slovenska už okolo roku 800 neexistovali kmeňové názvy (ale len „Moravania“ a „Sloviene“), čo svedčí o existencii štátu (štátov) – nadkmeňových útvarov. Taktiež treba vziať na zreteľ, že v celoeurópskom kontexte išlo o dobu formovania národov, kedy spoločné etnikum zaberalo rozsiahle územie, nutne členené na kraje – kniežatstvá (Nitra, Morava), v rámci jedného veľkého politického usporiadania, nemuselo ísť teda hneď o dve odlišné etniká; pozri Franská ríša.
Obyčajne sa však predpokladá, že sa Samova ríša rozpadla so zdôvodnením, že v tom čase táto oblasť nebola ešte natoľko „spoločensko-ekonomicky“ (a podobne) vyspelá, aby takýto útvar mohol dlhodobo pretrvať. Iný uvádzaný dôvod je ten, že zhruba po zániku ríše sa avarské nálezy vyskytujú aj viac na severe, najprv aj na južnom Slovensku a potom aj na južnej Morave (teda v časti predpokladaného jadra bývalej Samovej ríše). Zdá sa však, že žili s tunajšími Slovanmi v symbióze.

Poloha ríše

Podľa archeologických nálezov sa jadro ríše nachádzalo v povodí rieky Moravy (vrátane priľahlého Dolného Rakúska a dnešnSlovenska) a na juhozápadnom Slovensku (vrátane malej priľahlej časti Maďarska), teda na územiach, kde neskôr vzniklo aj Moravské kniežatstvo a Nitrianske kniežatstvo. Samova ríša nadobudla značný význam. Neskôr sa spojencami alebo možno súčasťou ríše stali aj Dervanovi Lužickí Srbi, pravdepodobne spolu so Slovanmi z Čiech, a možno aj Slovania z Korutánska (Rakúska a Slovinska).
V Česku sa tradične tvrdilo (a ojedinele dodnes tvrdí), že sa ríša nachádzala „niekde v Čechách“, ale podrobné práce samotných českých historikov a archeológov posledných desaťročí to jednoznačne vyvracajú. Slovinci zas svojho času tvrdili, že sa nachádzala (len) v Korutánsku (Karantánii), ale tento názor sa ukázal ako nesprávny (opiera sa o tvrdenie v spomínanom Obrátení Bavorov, že Samo bol korutánsky Slovan). Rakúski autori, pre ktorých je však táto slovanská „ríša“ skôr na okraji záujmu, ju ojedinele kládli aj do Rakúska. Napokon treba poukázať aj na to, že niektorí slovenskí autori za jadro ríše považujú v podstate Nitru. Žiadne z týchto tvrdení nemožno z dôvodu neexistencie písomných zdrojov vylúčiť, ale archeologické nálezy svedčia o vyššie uvedenej polohe.

S odlišným názorom prišiel slovenský archeológ Jozef Zábojník. Podľa neho nebolo doteraz možné na základe písomných prameňov jednoznačne určiť centrum Samovej ríše a taktiež nebolo možné „stotožniť isté špecifiká materiálnej kultúry s uvedeným politickým útvarom“. Podľa Zábojníka sa dá Samova ríša najpresnejšie popísať prostredníctvom tzv. „ostrovnej teórie“. Nešlo o geograficky celistvé územie, ale o „oblasti obývané viacerými slovanskými zoskupeniami“, ktoré „boli azda účelovo vojensky a politicky integrované pre [vojenské] jednotlivé operácie“. Pri bojoch proti Avarom v roku 623 zohrali najdôležitejšiu úlohu „Slovania z naddunajského územia, teda z toho priestoru, ktorý bezprostredne susedil s Avarským kaganátom (južná Morava, dolné Rakúsko, časť juhozápadného Slovenska“. Pri bojoch s Dagobertom v roku 631 sa zase boje odohrávali na Morave a v Čechách a longobardský vpád počas týchto bojov zasiahol Slovanov, ktorí obávali „západné časti Karpatskej kotliny a alpské údolia“.
„Možno práve geografická roztrieštenosť, prejavujúca sa v existencii niekoľkých územne málo prepojených ostrovov (polostrovov), bola jednou z príčin rozpadu útvaru, ktorý vytvoril a po dobu 35 rokov bol schopný udržať, ‚homo nomen Samo natione Francos de pago Senonago‘“ (cit. podľa Ratkoš 1968, 387).

Wogastisburg

Poloha alebo meno hlavného mesta je úplne neznáma. Zachoval sa iba názov akéhosi Wogastisburgu, ktorý sa spomína v súvislosti s podrobne opísanou zmienkou vo Fredagarovi o ozbrojenom konflikte s Franskou ríšou, pri ktorom roku 631/632 porazil Samo franského kráľa Dagoberta I. v bitke pri Wogastisburgu a v nasledujúcich 5 rokoch podnikal nájazdy na franské územie.{{Citát|Keď potom Austrázijci obkľúčili hrad Wogastiburg, kde sa opevnili veľmi početné oddiely Vinidov, v trojdňovom boji boli tu mnohí z Dagobertovho vojska pobití mečom a (ostatní), zanechajúc všetky strany a batožiny, ktoré mali, zbabelo sa odtiaľ vrátili do vlastných sídiel...|Fredegarova kronika Kniha IV, kap. 68.
Poloha Wogastisburgu je v každom ohľade sporná. Mohlo ísť o akékoľvek hradisko od východného Nemecka, cez Rakúsko, Česko až po Slovensko, a mohol to byť dokonca len dočasný tábor. Podľa slovenského historika Matúša Kučeru išlo o Bratislavu, čo logicky a lingvisticky vyvodil z koncovky -burg v názve Pressburg a Wogastisburg, ktorá označuje bývalé rímske pevnosti (vrátane Bratislavy) na Dunaji. Ďalej je to aj geografické centrum oblastí, ktoré sa z archeologických nálezov identifikujú ako súčasť Samovej ríše, ale aj tých, ako bolo spomenuté vyššie, ktoré si nárokujú na výlučné lokalizovanie Samovej ríše. Českí archeológovia zas s obľubou označujú niektoré z hradísk v západných Čechách ako Wogastisburg, no takáto lokalizácia vždy vychádza z predpokladu, že franské vojská tiahli do Samovej ríše takpovediac „priamou vzdušnou cestou“, čo však nikde nie je napísané a je

Trivia

Podľa Fredegara (kniha IV. kapitola 48) mal Samo 12 slovanských žien a s nimi 22 synov a 15 dcér. Do oblasti špekulácií patria tvrdenia, že išlo o ženy jednotlivých slovanských kniežatstiev Samovej ríše, a že tým bol štát vlastne „zosilnený“.
Podľa neskorších českých povestí bol jedným z 22 Samových synov legendárny Krok – otec Kazi, Libuše a Tety.