Kritika programu Space Shuttle

Účel systému

Vesmírny dopravný systém (formálny názov pre celý program) bol vytvorený pre dopravu ľudí a nákladu na nízku obežnú dráhu okolo Zeme. Na palube raketoplánu sa mali vykonávať vedecké experimenty, ktoré skúmali účinky vesmírneho letu a bezváhového stavu na ľudí a iné živé organizmy. Ďalšie experimenty skúmali, ako sa môžu vo vesmíre vyrábať rôzne veci. Raketoplán tiež umožnil vypúšťať satelity do vesmíru a dokonca ich vo vesmíre aj opraviť.
Raketoplán bol pôvodne vyvíjaný ako vesmírny dopravný prostriedok schopný štartovať raz za týždeň, ktorý zníži náklady na vypustenie prostredníctvom amortizácie. Očakávalo sa, že náklady na vývoj sa častými štartmi do vesmíru vrátia. Tieto tvrdenia boli predložené americkému Kongresu v snahe získať rozpočtové prostriedky. Raketoplán začal lietať do vesmíru v roku 1981. Do polovice 80-tych rokov sa však koncept mnohých štartov raketoplánu ukázal ako nereálny a rozvrh štartov bol oproti očakávaniam zredukovaný o 50 %. Po nehode raketoplánu Challenger v roku 1986 boli lety raketoplánov zastavené a pracovalo sa na zvýšení ich bezpečnosti. Táto prestávka bola dlhá, trvala takmer 3 roky. Program pokračoval napriek argumentom týkajúcich sa bezpečnosti a financovania. Armáda, pôvodne využívajúca raketoplány, sa však napokon vrátila k používaniu klasických rakiet. Lety boli opäť zastavené po strate raketoplánu Columbia v roku 2003. Celkom prebehlo 135 misií raketoplánov za 30 rokov od prvého štartu raketoplánu Columbia v roku 1981, priemerne 1 štart každé 3 mesiace.

Nehody

Zatiaľ čo technické detaily nehôd raketoplánov Challenger a Columbia boli rôzne, organizačné problémy vykazovali podobnosti. Otázky technických inžinierov týkajúce sa možných problémov neboli riadne oznámené, alebo ich manažéri NASA nepochopili. Raketoplány dali vopred dostatočné varovanie pred abnormálnymi problémami. Silne navrstvený, procedurálne orientovaný byrokratický proces zabránil potrebnej komunikácii a činnosti. Tesniace O-krúžky, ktorý nemali vôbec byť narušené, sa narušili pri predchádzajúcich štartoch raketoplánu. Napriek tomu že manažéri cítili, že predtým neboli narušené navyše ako 30 %, nebolo to nebezpečenstvo, pretože sa vyskytol faktor trojitej bezpečnostnej rezervy. Roger Boisjoly, inžinier spoločnosti Morton-Thiokol, navrhovateľa výrobcu pomocných urýchľovacích motorov, ktorý mal veľa skúseností s tesniacimi O-krúžkami, opakovanie žiadal vedenie, aby zrušilo, alebo preložilo štart Challengera. Vyslovil obavy, že nízke teploty spôsobia stvrdnutie tesniacich O-krúžkov, čím by sa zabránilo úplnému utesneniu motorových segmentov pri ich prehnutí počas štartu, čo bolo presne to čo sa stalo na smrteľnom lete. Ale vedúci manažéri spoločnosti Morton Thiokol, pod tlakom vedenia NASA štart schválili. Týždeň pred štartom rokovala spoločnosť  Morton Thiokol s NASA o novej zmluve na reprocesing pomocných urýchľovacích motorov, a zrušenie štartu bola akcia, ktorej sa vedenie Thiokolu chcelo vyhnúť. Tesniace O-krúžky raketoplánu Challenger presne podľa očakávania zlyhali, čo viedlo k úplnému zničeniu raketoplánu  a smrti všetkých siedmich astronautov.
Columbia bola zničená kvôli poškodeniu tepelnej ochrany po náraze úlomkov z izolačnej peny z externej nádrže počas štartu. Odlamovanie tejto peny sa neočakávalo, úlomky peny boli ale pozorované pri mnohých predchádzajúcich štartoch. Až do tragédie Columbie však nespôsobili žiadnu nehodu. Ani tepelný štít raketoplánu pred haváriou Columbie nebol navrhnutý na to, aby vydržal zásah úlomkami. Časom manažéri NASA akceptovali viac poškodení dlaždíc, podobne ako akceptovali poškodenie O-krúžkov. Vyšetrovacia komisia nehody raketoplánu Columbia nazvala túto tendenciu ako normalizácia odchýlky – postupné prijímanie udalostí mimo toleranciu návrhu raketoplánu jednoducho preto, že dovtedy nespôsobili žiadnu katastrofu. Predmet chýbajúcich alebo poškodených dlaždíc sa stal problémom po nehode raketoplánu Columbia, ktorý sa rozpadol pri návrate do atmosféry. V skutočnosti sa raketoplány vracali s predchádzajúcich misií s viac ako 20 chýbajúcimi dlaždicami bez problémov. 
Misie STS-1 a STS-41 lietali s chýbajúcimi dlaždicami z orbitálneho manévrovacieho systému. Problémom Columbie bolo, že úlomky peny poškodili predný panel nábežnej hrany krídel z uhlík-uhlíkového laminátu, ktoré sú pri pristávaní vystavené najvyšším teplotám. Prvá misia raketoplánu, STS-1, mala vyčnievajúcu medzeru, ktorá odvádzala horúci plyn do pravej podvozkovej šachty pri návrate, čo malo za následok vybočenie pravej časti dvierok pravej podvozkovej šachty.

Budúcnosť

Dizajnéri sa dnes pozerajú na úspornejšie a spoľahlivejšie systémy pre budúcnosť, s nízkou údržbou  a prevádzkovými nákladmi. jeden z prístupov je Single Stage to Orbit, systém, ktorý by bol 100 % opakovane použiteľný a používal by jeden stupeň. V 90-tych rokoch minulého storočia vyhodnotila NASA niekoľko konceptov a vybrala projekt X-33, ktorý by sa eventuálne stal projektom Venture Star. V priebehu návrhu sa tento program stal zložitejším a drahším, narazil na problémy a nakoniec bol zrušený.Variantom systému Jeden stupeň na orbit je hypersonický dopravný prostriedok poháňaný náporovým systémom scram-jet. Ten by  odštartoval a pristál horizontálne ako lietadlo. Dosiahol by veľkú obežnú rýchlosť, zatiaľ čo by zostal v hornej vrstve atmosféry. Bol pôvodne vyvíjaný americkým ministerstvom obrany, ale boli plánované aj civilné verzie pre cestujúcich. Oficiálne sa volal Rockwell X-30. Podobne ako X-33 aj X-30 sa pri vývoji potýkal s veľkými technickými problémami, najmä kvôli zložitosti systému a materiálom potrebným na hypersonický let a bol zrušený. Britský Skylon je podobne vyvíjaný využívajúci rôzne technológie, motory sú od roku 2016 stále vo vývoji s obmedzeným vládnym financovaním. Ďalším prístupom sú lacnejšie klasické rakety. NASA v súčasnosti využíva komerčné nosiče pre bezpilotné lety a mohla by ich využiť v budúcnosti aj pre pilotované lety. To by bolo v súlade s mandátom NASA na podporu komerčného prístupu a využitia vesmíru. Program komerčnej orbitálnej dopravy sa začal v roku 2006 s cieľom vytvoriť súkromne prevádzkované bezpilotné nákladné vozidlá na obsluhu ISS. Vesmírna loď SpaceX Dragon začala prevádzku po štarte a spojení s ISS v máji 2012. v roku 2012 začala svoju prevádzku aj  bezpilotná loď Cygnus. Demonštračná misia Cygnus úspešne odštartovala 18 septembra 2013. 12 januára 2014 pristála prvá naplánovaná doplňovacia misia  u ISS, priviezla vianočné darčeky a čerstvé ovocie.Program rozvoja komerčných posádok bol iniciovaný v roku 2010 s cieľom vytvoriť komerčne prevádzkovanú vesmírnu loď, ktorá by dokázala doviesť aspoň štyroch astronautov na ISS, zostala tam 180 dní a vrátila sa na Zem. Od týchto vesmírnych lodí sa očakáva, že sa dostanú do plnej prevádzky do roku 2020. V auguste 2012 NASA oznámila dohodu o financovaní s tromi spoločnosťami SpaceX(Dragon 2), Boeing (CST-100 Starliner) a Sierra Nevada Corporation.