Komunizmus

Raný "komunizmus"

Idea komunizmu vznikla v Európe dávno pred Marxom a Engelsom. Už v starovekom Grécku sa táto myšlienka spájala s mýtom o „zlatom veku“ ľudstva, keď spoločnosť žila v rovnováhe, pred tým ako sa rozšírilo súkromné vlastníctvo. Niektorí poukazujú na Platónovu prácu Republika a na práce iných starovekých politických teoretikov zastávajúcich komunizmus vo forme spolunažívania, a tiež na prvé kresťanské spoločenstvá, tak ako je to zaznamenané v Skutkoch apoštolov.
V 15. storočí anglický spisovateľ Thomas More vykresľuje vo svojej rozprave Utopia spoločnosť založenú na spoločnom vlastníctve majetku, ktorej vodcovia ju spravujú podľa princípu zdravého rozumu. V 17. storočí sa myšlienka komunizmu objavila znovu v Anglicku. Eduard Bernstein vo svojom diele „Cromwell and communism“ prejednáva niekoľko zoskupení v Anglickej občianskej vojne. Hlavne Diggers zastávali čisté komunistické, roľnícke myšlienky a postoj Olivera Cromwella ku týmto skupinám bol prinajlepšom rozpoltený a často nepriateľský. 
V 18. storočí Joseph Fouché hovoril o verejnom vlastníctve, ale svoje plány nikdy nezrealizoval a úplne sa na ne zabudlo.
Kritika myšlienky súkromného vlastníctva pokračovala aj v ére osvietenstva v 18. storočí, prostredníctvom mysliteľov ako bol Jean Jacques Rousseau. Spisovatelia ako Robert Owen sú tiež niekedy považovaní za komunistov. Po prvýkrát použil slovo komunista John Goodwyn Barmby v roku 1840, počas rozhovoru s Babeufom a Benjaminom Constantom o rovnostárstve. John Barmby bol dopisovateľom Friedricha Engelsa.
Karl Marx videl primitívny komunizmus ako pôvodné spoločenské usporiadanie ľudstva v praveku. Keď bola spoločnosť schopná produkovať prebytok, vzniklo súkromné vlastníctvo, spoločnosť sa stala nerovná, vznikli spoločenské triedy a potom feudalizmus až do súčasného stavu kapitalizmu. Následne predpovedal, že ďalší krok vo vývoji ľudstva bude návrat komunizmu, ale na vyššej úrovni ako primitívny komunizmus. Marx tiež vyjadril myšlienku, že v komunistickej spoločnosti peniaze nie sú potrebné, pretože robotníci jednoducho vyrábajú to, čo je potrebné pre nich a aj ostatných. 
Vo svojej súčasnej podobe komunizmus vyústil do hnutia pracujúcich v 19. storočí v Európe. V tom čase prebiehala priemyselná revolúcia a socialistickí kritici pozorovali kapitalistickú ekonomiku, nevzdelaný pracujúci proletariát, pracovníkov v továrni, ktorí pracovali v ťažkých podmienkach a prehlbovanie rozdielov medzi chudobnými a bohatými.

Kritika komunizmu

Množstvo spisovateľov a politických aktivistov publikovalo kritiku komunizmu. Boli nimi predovšetkým disidenti z krajín Sovietskeho bloku Alexander Solženicyn a Václav Havel; sociálni teoretici Hannah Arendtová, Raymond Aron, Ralf Dahrendorf, Seymour Martin Lipset, a Karl August Wittfogel; ekonomici Friedrich Hayek, Ludwig von Mises, a Milton Friedman; historici a ďalší sociálni vedci Robert Conquest, Richard Pipes, a R. J. Rummel, antikomunistickí ľavičiari Ignazio Silone, Saul Alinsky, Richard Wright, Arthur Koestler a Bernard-Henri Lévy; novelistka Ayn Randová; filozofi Leszek Kołakowski a Karl Popper sú medzi kritikmi. 
Niektorí spisovatelia predkladajú ako argument proti samotnému marxizmu nielen potlačovanie ľudských práv komunistickými režimami, ale poukazujú aj na udalosti v týchto krajinách, hlavne na Stalina, ktorý praktizoval nespravodlivé zaobchádzanie s ľuďmi. Niektorí z kritikov boli formálni marxisti, ako napr. Wittfogel, Silone, Wright, Koestler (a ďalší), ktorí prispeli esejami do knihy The God that Failed (názov nepoukazuje na kresťanského Boha, ale na samotný marxizmus).
Komunistické strany mimo Varšavského paktu v krajinách Západnej Európy, Ázie, Latinskej Ameriky a Afriky sa veľmi odlišovali, takže kritika aplikovateľná na jednu stranu nie je bezpodmienečne aplikovateľná aj na inú.

Politické hnutie

Komunistické hnutie bolo spočiatku súčasťou socialistického hnutia. Až po roku 1917 sa stúpenci boľševickej revolúcie rozišli s ostatnými socialistami a založili si vlastnú III. (komunistickú) internacionálu, čím sa komunistické (marxisticko-leninské) hnutie jasne odlíšilo od tzv. socialistov. Základným rozdielom medzi socialistami a komunistami bolo, že socialisti chceli zmeniť kapitalizmus v komunizmus evolučne a komunisti revolučne.
Štátne orgány štátov, ktoré boli vedené komunistickými stranami, najmä za vlády Stalina v Sovietskom zväze páchali zločiny.

Marxizmus-leninizmus

Komunizmus v marxizme-leninizme je spoločensko-ekonomická formácia, ktorej osobitosti určuje spoločné vlastníctvo výrobných prostriedkov, zodpovedajúce vysoko rozvinutým výrobným silám; najvyššia fáza komunistickej formácie (úplný komunizmus), konečný cieľ komunistického hnutia.

Samuelson, Nordhaus

Komunizmus podľa Samuelsa a Nordhausa je zároveň ideológia, politický a ekonomický systém. V komunistickom ekonomickom systéme je súkromné vlastníctvo výrobných prostriedkov a najmä priemyslového kapitálu zakázané (lebo sa má za to, že vlastníctvo kapitálových statkov vedie k vykorisťovaniu robotníkov). Podľa komunistických názorov by sa navyše dôchodky mali rozdeľovať rovnomerne alebo ešte lepšie – podľa potrieb. V dnešných komunistických krajinách (Čína) väčšinu pôdy a kapitálu vlastní štát. Tieto krajiny sa tiež vyznačujú rozsiahlym centrálnym plánovaním, v ktorého rámci štát stanovuje mnohé ceny, úroveň produkcie a ďalšie dôležité ekonomické premenné.