google/wiki40b huggingface dataset:
Ján Filický

Životopis

Pochádzal zo schudobnenej zemianskej rodiny Filiczky de Filefalva a vzdelanie získaval v Levoči a Kežmarku, neskôr študoval v Nemecku a v Prahe. Vo viacerých rodinách pôsobil ako vychovávateľ a v roku 1617 odišiel ako profesor na kalvínske učilište do Sárospataku.

Tvorba

Svoje básne venuje vo väčšine prípadov rôznym osobám (svojim chovancom, básnikom, učiteľom, rektorom nemeckých univerzít a pod.), no mnohé tiež obsahujú anekdoty a zvieracie bájky, ostrú satiru až karikatúru, zobrazujúcu kritiku ľudských nerozumností od hlúposti cez opilstvo až po národnostnú intoleranciu. Zaujímavou je jeho báseň na obranu Slovanov Ad Sphettium.
Vauvillers (Somme)

Poloha

Obec má rozlohu 6,22 km². Najvyšší bod je položený 93 m n. m. a najnižší bod 84 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 278 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Lhez

Poloha

Obec má rozlohu 0,88 km². Najvyšší bod je položený 368 m n. m. a najnižší bod 269 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 78 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Jizerské hory

Geomorfológia

Pohorie, v minulosti považované za západný výbežok Krkonôš, patrí do Krkonošsko-jesenickej sústavy a Krkonošskej podsústavy. Jizerské hory susedia na severe s Frýdlantskou pahorkatinou, na východe s Krkonošami a na juhu prechádzajú do Libereckej kotliny.

Charakteristika

Pre Jizerské hory sú charakteristické zarovnané povrchy vo vrcholových oblastiach, vytvárajúce tak vysoko položené náhorné plošiny. Z nich vystupujú žulové vrcholky s menšími depresiami s množstvom rašelinísk. V pohorí sa nachádza 28 vrcholov (15 v Česku) s nadmorskou výškou nad 1 000 m n. m., na juhu väčšinou zakončených skalnými útvarmi.

Geológia

Assyntským vrásnením koncom starohôr vzniklo na území dnešných Jizerských hôr mohutné horstvo tvorené svorom a fylitom. Toto horstvo však bolo počas nasledujúcich 200 mil. rokov takmer zarovnané a v prvohorách územie zaplavilo more. Kaledónske vrásnenie spojil prvohorný podklad do jediného bloku. Dnešná podoba reliéfu bola formovaná ďalšími dvoma procesmi: hercýnskym vrásnením a saxonskými pohybmi v treťohorách. Práve v tomto období došlo k zlomom a vyzdvihnutiu Jizerských hôr.
Hlavnou horninou dnešného masívu sú granitové horniny – žuly, zastúpené sú však i kryštalické bridlice, svory, vápence a dolomity. V treťohorách pribudli čadiče.

Vodstvo

Jizerské hory majú hustú sieť vodných tokov a hrebene tvoria rozvodnicu medzi Baltským a Severným morom. Západnú a juhozápadnú časť odvodňuje Lužická Nisa do Baltského mora, východ a juhovýchod územia odvodňuje Jizera do Labe a Severného mora.

Podnebie

Podnebie ovplyvňuje poloha pohoria v strede Európy a fakt, že ide o prvý vyšší celistvý útvar na severozápadnom okraji Krkonošsko-jesenickej sústavy. Expozícia, sklon svahov, horninové podložie, vegetačný kryt a skalné útvary výrazne ovplyvňujú klimatické podmienky. Oblasť svojim reliéfom vytvára vhodné podmienky pre veternú cirkuláciu. Patrí do chladnej klimatickej oblasti s krátkym, mierne chladným a vlhkým letom a dlhou zimou so snehovou pokrývkou v trvaní 140 až 160 dní. Jasných dní v roku je 30 – 40.
Priemerná ročná teplota sa pohybuje medzi 4 – 7 °C, pričom v januári je to od -7 do -3 °C a v júli od 12 do 16 °C. Teplotný extrém −42 °C bol nameraný v osade Jizerka v roku 1940. Zrážkové úhrny v oblasti exponovaných vlhkým severozápadným vetrom dosahujú v priemere 700 – 800 mm za rok. Rekord 24 hodinového úhrnu z osady Nová Louka z 29. júla 1897 predstavuje 345 mm zrážok a ročného úhrnu na Jizerke z roku 1926 celkom 2 201 mm.

Turistika

Jizerské hory sú obľúbenou turistickou, rekreačnou a športovou oblasťou. V lete sú obľúbeným terénom pre turistické a cykloturistické výpravy. V zime je v horách udržiavaná sieť bežkárskych tratí – tzv. Jizerská magistrála. Najznámejšie strediská turistiky sú Jizerka, Bedřichov a Tanvaldský Špičák.
Od 80. rokov 19. storočia dochádza k veľkému rozvoju turistiky a budovaniu vyhliadkových veží a rozhľadní. Medzi najznámejšie patrí rozhľadňa Slovanka nad Hraběticami, na Tanvaldskom Špičáku a na Smrku.
Skream

Tvorba

Ako tínedžer pracoval v Bigg Apple Records, Croydonskom vinyl shope, ktorý bol v centre začínajúcej dubstepovej scény. Už predtým sa zoznámil s Hatchom, ďalším dubstepovým pionierom. Výsledkom tejto známosti bol fakt, že Hatcha bol prvým DJom, ktorý hrával Skreamove dubplaty. Skream začal produkovať vo veku 15 rokov (v programe Fruity Loops) a tvrdí, že má zhruba 1500 trackov v rôznych štádiách vývoja. Tracky z jeho ranej tvorby boli často produkované v spolupráci s ďalším kolegom z Big Apple, Bengom, a boli často tvrdšie a menej melodické ako neskoršie vydania.
Po tom ako sa dubstep dostal do britských konvenčných médií ako The Guardian či Pitchfork, Skreamova produkcia začala naberať melodickejší zvuk, boli menej tvrdé a menej ovplyvnené tvrdšími producentmi. Naopak z jeho produkcie bolo viac cítiť dub, house a dokonca džez. Jeho skladba s názvom „Midnight Request Line“ z roku 2005 bol popísaný ako najznámejší dubstepový „crossoverový“ hit. Tento track bol uznávaný producentmi z rôznych odlišných štýlov ako grime (Wiley) či minimal techno (Ricardo Villabos).
Skream vydal tracky na rôznych britských labeloch ako napr. Tempa, Tectonic, Souljazz Recordings či Big Apple Records. Vystupoval vo viacerých štátoch Európy, v USA, Austrálii a Japonsku. Je prezidentom rádia Rinse FM, kde má vlastnú show Stella Sessions. V júni 2007 bol na rádiu BBC1 predstavený v relácii Essential Mix.
Volgogradský traktorový závod

Traktorový podnik VgTZ (rus. Тракторная компания «ВгТЗ»), Volgogradský traktorový závod v minulosti Stalingradský traktorový závod F. E. Dzeržinského je priemyselný podnik sídliaci v ruskom meste Volgograd. V priebehu druhej svetovej vojny sa sta známy ako dôležité miesto výroby tankov a miesto ťažkých bojov počas bitky o Stalingrad, v priebehu ktorej bol celkom zničený.

Dejiny

Ako väčšina podobných traktorových závodov v krajine, vyrábal popri produkcii civilných traktorov aj tanky. Jeho stavba sa začala 12. júla 1926. Prvý traktor vzišiel z jeho linky 17. júna 1930 o 15:00.
V roku 1933 sa v závode začala výroba tankov T-26. Traktorový závod v Stalingrade bol jedinou továrňou v ZSSR, kde sa mohli vyrábať tanky T-34 už pred začiatkom Veľkej vlasteneckej vojny. Továreň nebola evakuovaná podobne ako iné priemyselné objekty v západnej časti ZSSR a ako jediná vyrábala tanky T-34 počas celého roku 1941. 8. februára 1942 bol továrni udelený Rad Práce červenej zástavy. Posledné vyrobené T-34 vyšli do bojov okamžite po tom, čo ich robotníci továrne zložili dohromady. Bolo to v dobe, keď sa už v meste intenzívne bojovalo. 14. októbra 1942 nacistické vojská ovládli takmer celý traktorový závod. V tej dobe z neho zostali už len rozvaliny a niekoľko vysokých komínov. Sovietski obrancovia sa držali iba v jeho severnej časti. V areáli prebehli jedny z najtvrdších bojov celej bitky o Stalingrad. 2. februára 1943 sa v traktorovom závode o 8:40 vzdali posledné zvyšky XI. zboru Wehrmachtu, tým sa skončila záverečná fáza likvidácie obkľúčenej 6. armády ako aj samotná bitka o Stalingrad.
Už 31. mája 1943 pracovníci z traktorového závodu na front dodali opravené tanky, ako takzvanú „Odpoveď zo Stalingradu“. 21. októbra 1949 začal závod znovu fungovať naplno. Od 25. novembra 1949 sa v ňom rozbehla výroba dieselových traktorov DT-54.
4. apríla 1960 vyšiel z výrobnej linky závodu miliónty traktor. Celkovo vyrobil závod po skončení vojny asi 2,5 milióna traktorov.
Sojuz TMA-13

Priebeh misie

Z kozmodrómu Bajkonur v Kazachstane 12. októbra 2008 o 7:01 UTC odštartovala nosná raketa Sojuz-FG s kozmickou loďou Sojuz TMA-13. Na palube sa do vesmíru vypravili dvaja členovia stálej posádky Medzinárodnej vesmírnej stanice Expedície 18 Jurij Lončakov a Michael Fincke. Spolu s nimi sa letu zúčastnil vesmírny turista americký podnikateľ Richard Garriott, syn bývalého astronauta Owena Garriotta, ktorý do vesmíru letel v roku 1973 na palube kozmickej lodi Skylab 3 a v roku 1983 na palube raketoplánu Columbia pri misii STS-9. Richard Garriott pobudne na ISS jeden týždeň a potom sa vráti s končiacou posádkou Expedície 17 v Sojuze TMA-12.
Le Chauchet

Poloha

Obec má rozlohu 10,62 km². Najvyšší bod je položený 515 m n. m. a najnižší bod 390 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 107 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Bizanet

Poloha

Obec má rozlohu 37,09 km². Najvyšší bod je položený 260 m n. m. a najnižší bod 30 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1294 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Iešige Tokugawa

Detstvo

Bol prvým synom Jošimunea Tokugawu, jeho matka bola dcérou Tadanaoa Okuba, známa ako Osuma no kata. Jeho detské meno bolo Nagatomi-maru. Ceremoniál dospelosti genpuku podstúpil v roku 1725. Jeho prvá manželka, Nami-no-mija, bola dcéra princa z cisárskeho rodu Fušimi-no-mija Kuninaga (伏見宮 邦永親王). Táto druhá manželka, známa svojou priateľskou povahou, bola matkou Ieharu, ktorý sa stane dedičom Iešigea.

Šógun Iešige (1745 – 1760)

V Enkjó 2 sa Iešige stal šógunom.
Iešige trpel rečovou vadou, ktorá mu znemožňovala rozprávať zrozumiteľne a chronickým ochorením pľúc, kvôli čomu trpel dýchavičnosťou. Jošimuneov výber Iešigea za svojho nástupcu vyvolal veľké nezhody na šogúnovom dvore, kvôli jeho mladším bratom Munetakom Tokugawom a Munetadom Tokugawom, ktorí sa javili oveľa vhodnejšími kandidátmi. Jošimune však trval na svojom rozhodnutí, v súlade s princípom prvorodenstva obsiahnutom v konfucianizme, podľa ktorého mal hodnosť a spoločenské postavenie po otcovi zdediť vždy najstarší syn; Iešige po nástupe na trón bol v pozícii hlavy šógunátu iba formálne. Jošimune naďalej riadil štátne záležitosti aj po svojom odchode do ústrania a po prenechaní oficiálneho titulu hlavy štátu Iešigemu v roku 1745, čo malo za cieľ uistiť sa, že Iešige je vo svojom úrade dostatočne zbehlý a odovzdať mu časom dôležité štátnické skúsenosti.
Po smrti Jošimuneo a získaní úplnej moci sa Iešige nezaujímal o vládnutie v krajine a prenechal všetky rozhodnutia týkajúce sa riadenia krajiny svojmu komorníkovi a najbližšiemu poradcovi Tadamicu Ooka (1709 – 1760).
Iešige sa Oficiálne vzdal úradu šóguna v roku 1760, kedy prijal titul Ógošo, a vymenoval svojho prvého syna Ieharu Tokugawa za 10. šóguna. Zomrel v nasledujúcom roku.
Iešigeho druhý syn, Šigejoši Tokugawa, sa stal zakladateľom klanu Šimizu Tokugawa, ktorý spolu s Tajasu a Hitocubaši (založenými mladšími bratmi Iešigea) sa stali gosankjó, tromi vedľajšími vetvami klanu Tokugawa, z ktorých mohli byť v budúcnosti vyberaní šóguni za nástupcov, ak by vymrela hlavná línia. Nové tri rody sa pripojili sa k už existujúcim trom vedľajším vetvám gosanke, v ktorých sa narodil aj otec Iešigea, Jošimune.
Iešigeho vláda, charakterizovaná prírodnými nešťastiami, vládnou korupciou, hladomormi, núdzou obchodníkov a neschopnosťou vlády riešiť tieto problémy, nebola veľmi úspešnou Tokugawovskou vládou.
Iešigeho posmrtný titul bol Džunšin-in a jeho hrob bol umiestnený v mauzóleu rodiny Tokugawa v Zódžó-dži v okrese Šiba v Ede. Jeho pozostatky boli v rokoch 1958 - 1960 exhumované a podrobené vedeckému skúmaniu. Bolo zistené, že jeho zuby boli zahnuté dovnútra úst a zdeformované, v súlade s historickými záznamami bola preto jeho reč defektná a jeho krvná skupina bola typu A.
Anton Dubec

Život

Anton Dubec sa narodil v Šuji pri Rajci (do ktorého sa čoskoro presťahoval s rodičmi), cca 20 km južne od Žiliny. Po vyštudovaní reálneho gymnázia v Žiline a v Trnave pokračoval v štúdiu na Karlovej univerzite v Prahe, odbor matematika – deskriptívna geometria. Po absolvovaní štúdia roku 1931 pôsobil na gymnáziách v Novom Meste nad Váhom, vo Zvolene, v Trnave a v Bratislave. K jeho žiakom patril napr. J. Bosák a P. Brunovský.
Od roku 1942 bol lektorom metodiky vyučovania matematiky a deskriptívnej geometrie na Prírodovedeckej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave. Od roku 1953 až do roku 1959 učil metodiku vyučovania matematiky na Vysokej škole pedagogickej v Bratislave. Okrem toho bol poverený odborným dozorom na vyučovanie matematiky v Bratislave a v Západoslovenskom kraji. V r. 1960 musel z kádrových príčin odísť z vysokej školy. Naposledy vyučoval na Strednej priemyselnej škole strojníckej v Bratislave (do r. 1971). Od r. 1926 bol dlhoročným členom Jednoty československých matematikov a fyzikov i členom Ústredného výboru. Za jeho činnosť v Jednote mu bol v roku 1962 udelený titul Zaslúžilý člen a v roku 1972 Čestný člen Jednoty československých matematikov a fyzikov.
Za celoživotnú pedagogickú prácu mu bol v roku 1965 udelený titul Zaslúžilý učiteľ. Zomrel 29. júna 1975 v Bratislave.

Práca

Svoje poznatky odovzdával učiteľom na mnohých školeniach, v Jednote čsl. matematikov a fyzikov, pri inšpekciách a tlačou. Celkove uverejnil v časopise Matematika ve škole, Učiteľské noviny, Za socialistickú školu asi 50 článkov. Usiloval sa o modernú matematiku a celú svoju schopnosť i energiu vkladal do zlepšenia vyučovania matematiky. V r. 1961 Ministerstvo školstva udelilo mu uznanie za prácu vykonanú v MO. Svoje bohaté pedagogické skúsenosti využíval pri tvorbe učebníc z matematiky a deskriptívnej geometrie. Napísal Rysovanie pre III. a IV. tr. gymnázií (1942) a 1. diel Deskriptívnej geometrie pre gymnáziá. Bol spoluautorom učebníc matematiky pre jedenásťročné stredné školy, napísal geometrickú časť Matematiky pre 8. post. ročník. V roku 1958 vypracoval Učebnicu deskriptívnej geometrie pre 10. ročník jedenásťročných stredných škôl.
Hlavnou prácou, do ktorej vložil svoje skúsenosti 30 ročnej praxe je Metodika vyučovania matematiky, v ktorej sa pokúsil vyložiť základy metodiky matematiky ako samostatnej vednej disciplíny a súčasne uviedol poznatky, ako školiť v matematike náš školský dorast. V ďalšej práci Metodika deskriptívnej geometrie a rysovania okrem všeobecnej metodickej časti, vysvetlil aj zásady, podľa ktorých zostavil Učebnicu deskriptívnej geometrie pre 10. ročník jedenásťročných stredných škôl. Osobitnú zmienku zasluhuje jeho spolupráca pri vydaní návrhu Slovenskej terminológie elementárnej matematiky. Bol predsedom komisie pre matematickú terminológiu pri Ústave slovenského jazyka SAV. Podieľal sa aj na práci Terminologickej komisie pre školskú matematiku pri Jednote, vedenej prof. dr. Václavom Medekom, ktorá vyústila v r. 1975 do vydania publikácie Matematická terminológia.
Andrej Škrábik

Životopis

Študoval na gymnáziu v Žiline a v Nitre, filozofiu a teológiu na univerzite v Budapešti. 17. septembra 1904 bol vysvätený za kňaza a v roku 1911 dosiahol titul doktora teológie. V roku 1929 bol vymenovaný za nitrianskeho kanonika, neskôr za generálneho vikára nitrianskeho biskupstva. 12. augusta 1939 bol menovaný za titulárneho biskupa scyrského a pomocného biskupa nitrianskeho. 17. septembra 1939 bol vysvätený za biskupa, hlavným svätiteľom bol arcibiskup Karol Kmeťko, spolusvätitelia boli Pavol Jantausch a Michal Buzalka. V roku 1941 sa stal biskupom-koadjútorom banskobystrického biskupa Mariána Blahu. Po jeho smrti sa automaticky stal banskobystrickým biskupom. Preniesol sídlo biskupa zo Sv. Kríža nad Hronom (teraz Žiar nad Hronom) do Banskej Bystrice. Počas SNP ukryl v seminári a v biskupskej rezidencii v Banskej Bystrici mnoho politických exponentov a zachránil ich pred prenasledovaním. Spolu s Dr. Jánom Balkom verejným činiteľom v Banskej Bystrici sa zaslúžil o záchranu desiatich významných činiteľov SNP, ktorých mali Nemci popraviť. Po prevzatí moci komunistami v roku 1948 mal byť pre svoje nekompromisné postoje postavený pred súd, čomu zabránila jeho choroba a predčasná smrť 8. januára 1950.
Andrej Škrábik poznal rodinu Jána Langoša, neskoršieho disidenta a ponovembrového minister vnútra ČSFR. „Môj malý Johan“ s týmito slovami ho občas brával na kolená. Malého Janka fascinovala nielen jeho bohatá knižnica a organ, ale aj fakt, že napriek zákazu slúžil denne svätú omšu: stál pritom pri okne s roztiahnutými závesmi, ktoré aj napriek naliehaniu príbuzných odmietal zatiahnuť. Nie zriedka sa pri tom okne pristavili a v modlitbe vytrvali okoloidúci.
Dr. Škrábik bol vysokoškolský profesor teológie, predseda Diela šírenia viery na Slovensku, riaditeľ náboženských základín, sudca cirkevného súdu, organizátor misijného diela. Bol autorom polemických prác na obranu katolíckej cirkvi a náboženstva, ale aj príručky slovenského jazyka pre Maďarov. Prispieval do viacerých novín a časopisov.
Albrecht II. Habsburský

Životopis

Albrecht bol synom cisára Albrechta I. a Alžbety Tirolskej.
Pôvodne sa mal Albrecht venovať cirkevnej kariére, dostal všestranné vzdelanie. V roku 1324 sa vo Viedni oženil s Janou z Pfirtu. Do čela rodu sa dostal v roku 1330 po smrti staršieho brata Fridricha a v marci toho roku bol postihnutý ťažkou chorobou, alebo otravou a ochrnul. Došlo minimálne k čiastočnému ochrnutiu končatín, preto musel byť prepravovaný na nosidlách.
Je pochovaný spoločne s manželkou v kartúze v Gamingu.
Ján Hrubala (právnik)

Životopis

V roku 1978 – 1982 študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, 1982 – 1986 na Právnickej fakulte Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach. V roku pracoval ako 1987 justičný čakateľ Krajského súdu v Banskej Bystrici, absolvoval krátkodobé stáže zamerané na štúdium súdnych systémov a možnosti mimosúdneho riešenia sporov v Nemecku a v Holandsku, študijný pobyt v Spojených štátoch, zameraný najmä na oblasť používania práva ako nástroja verejného záujmu a oblasť mediácie. Získla tiež certifikát mediačného tréningu. V roku 1989 – 1993 sudca Okresného súdu v Banskej Bystrici, 1991 – 1993 podpredseda Okresného súdu v Banskej Bystrici, 1993 – 1995 podpredseda Krajského súdu pre trestnoprávny úsek, 1995 predseda stredoslovenskej sekcie Združenia sudcov Slovenska, 1993 – 1996 sudca Krajského súdu v Banskej Bystrici, 1996 – 2003 advokát v Banskej Bystrici, 2003 – 2005 riaditeľ Odboru boja proti korupcii Úradu vlády SR, v rokoch 2005 – 2009 sudca Špeciálneho súdu a od roku 2009 sudca Špecializovaného trestného súdu.
Publikoval v odborných časopisoch, spoluautor niekoľkých odborných publikácií najmä z oblasti ľudských práv, participácie občanov na správe vecí verejných a interaktívnych prístupov vo výučbe práva. Člen správnej rady Nadácie otvorenej spoločnosti OSF – Slovensko, Legislatívnej rady vlády SR, spolupráca s mimovládnou organizáciou CEPA, odborný garant projektu Právo vo verejnom záujme a i.
Volnay (Côte-d’Or)

Poloha

Obec má rozlohu 7,55 km². Najvyšší bod je položený 393 m n. m. a najnižší bod 209 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 280 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Chlum (okres Benešov)

Dejiny

Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1295.
Alligator (1862)

Konštrukcia

Alligator bol prvou ponorkou, kde bol použitý systém stlačeného vzduchu ako zásobárne kyslíka pre posádku. Takisto bola ako prvá vybavená funkčným systémom filtrácie vzduchu (dodatočne). Ďalším prvenstvom bola pretlaková komora, ktorá umožňovala potápačovi opustiť plavidlo a vrátiť sa doň bez potreby jeho vynorenia na hladinu. Potápač slúžil ako "živé torpédo": jeho úlohou bolo upevniť na dno nepriateľskej lode výbušninu s elektrickou rozbuškou.
Ponorka mala valcovitý tvar a v prvej verzii bola poháňaná šestnástimi veslármi, ktorí dokázali vyvinúť rýchlosť do 4 uzlov. Pohon ponorky bol teda aj napriek niektorým významným technickým prvenstvám primitívny a zastaraný. O pol roka bol preto systém vesiel nahradený lodnou skrutkou, poháňanou ručne ovládanou kľukou, ktorý dosahoval rýchlosť až 7 uzlov. Celkový počet členov posádky bol 21.

Pokusy

Po spustení na hladinu bola ponorka odtiahnutá do Filadelfského prístavu na vystrojenie a 12. júna 1862 bola oficiálne prevzatá do služieb Námorníctva. Následne bola presunutá do Hampton Roads (kde dostala meno Alligator) a následne po rieke Delaware až do zátoky Chesapeake. V Norfolku bola pridelená do služby v rámci blokády prístavov severného Atlantiku.
Prvé bojové nasadenie Alligatora malo byť zničenie strategicky významného mosta cez rieku Appomattox v lete roku 1862. Rovnako pôvodne plánované nasadenie v oblasti James River ako podpora pre potápačov sa tiež ukázalo ako problematické - loď bola na plytké vody riek príliš veľká. Ponorka bola preto odtiahnutá späť do Hampton Roads a následne do Washingtonského prístavu, kde bol pohon veslami nahradený lodnou skrutkou.

Potopenie

Alligator sa 4. apríla 1863 stratil v búrke pri myse Hatteras, keď bol bez posádky vlečený parníkom USS Stumper na miesto svojho prvého operačného nasadenia v oblasti Charlestonu (Južná Karolína) a jeho vlečné lano sa pretrhlo.
Od roku 2005 pátra po vraku ponorky v oblasti mysu Hatteras skupina vedcov v rámci National Marine Sanctuaris Program (Národný program pre záchranu námorných pamiatok).
Pommiers-Moulons

Poloha

Obec má rozlohu 9,6 km². Najvyšší bod je položený 114 m n. m. a najnižší bod 49 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 196 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saint-Aignan (Gironde)

Poloha

Obec má rozlohu 2,75 km². Najvyšší bod je položený 88 m n. m. a najnižší bod 28 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 227 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Mardeuil

Poloha

Obec má rozlohu 9,19 km². Najvyšší bod je položený 210 m n. m. a najnižší bod 66 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 531 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Bitka o mesto Wana

Boj

K prvému stretu s povstalcami došlo 16. marca 2004. O dva dni neskôr sa pakistanskej armáde podarilo oblasť obkľúčiť, pričom podľa vyjadrení predstaviteľov armády mal byť medzi obkľúčenými povstalcami aj “významný cieľ“. Avšak prítomnosť Zawahiriho pakistanské ani americké zdroje nepotvrdili. Nasledovala séria intenzívnych zrážok, no pakistanská armáda sa zakaždým s ťažkými stratami stiahla.
Pakistanská armáda počas prieskumu oblasti objavila sieť tunelov smerujúcich do susedného Afganistanu. 20. marca pakistanskí vojaci hlásili kontakt s unikajúcim “cudzincom“, pričom podľa niektorých zdrojov mohlo ísť o predstaviteľa al-Káidy.
23. marca sa armáde podarilo obsadiť všetky oporné body povstalcov. Boje si vyžiadali vysoký počet obetí na oboch stranách. Pakistanská armáda stratila v boji 49 vojakov a ďalších 33 bolo zranených. 11 vojakov padlo do zajatia. Prepustení boli 28. marca. Povstalci stratili 55 mužov a 149 ich padlo do zajatia.
Jiří Karásek ze Lvovic

Životopis

Po ukončení štúdia na gymnáziu v Prahe pokračoval na bohosloveckej fakulte, kde strávil necelé dva roky. Potom žil rok v Bavorsku. Po roku 1891 nastúpil ako úradník na pošte, potom bol menovaný riaditeľom knižnice ministerstva pôšt a riaditeľom Poštového múzea a archívu.
V roku 1894 založil spoločne s Arnoštom Procházkom časopis Moderní revue, v ktorom uverejňovali najmä českú a francúzsku dekadentnú tvorbu. V nasledujúcom roku sa v júnovom čísle časopisu Karásek prvýkrát v českých dejinách pokúsil o verejnú obhajobu homoerotického cítenia, čo bola jeho osobná téma. Za prvej republiky postupne vydával dva "listy pre sexuálnu reformu" - Hlas a Nový hlas.
Počas svojho života zhromaždil rozsiahlu súkromnú knižnicu (48 000 zväzkov) a zbierku slovanského umenia a grafiky (40 000 položiek). Roku 1922 túto tzv. Karásovu galériu venoval Československej obci sokolskej, ktorá sídlila v Tyršovom dome v Prahe, s podmienkou, že ju bude do konca života spravovať. Od roku 1954 je súčasťou Pamätníka národného písomníctva sídliacom na pražskom Strahove.
Bol tiež spisovateľom, autorom mnohých básní aj próz. Niektoré z jeho románov sú teraz radené do literatúry science fiction.
Zomrel takmer zabudnutý v Prahe roku 1951 na zápal pľúc.
Po celý život vášnivo zbieral obrazy z celého sveta a jeho zbierka je dodnes najväčšou zbierkou moderných obrazov v celej Európe. Neskôr bola zoštátnená a vystavená v českých múzeách.