google/wiki40b huggingface dataset:
Pédaios

Pédaios (starogr. Πήδαιος – Pédaios) je v gréckej mytológii syn Anténora.
Pédaios bol synom Anténora, radcu trójskeho kráľa Priama a neznámej ženy, ale Anténorova manželka Theano sa o Pédaia starala ako o svojho, lebo si svojho muža vážila. Anténor sa v Tróji tešil všeobecnej vážnosti pre svoju lásku k právu a múdrosť. Tak isto si Trójania ctili aj Pédaia a jeho nevlastných bratov pre ich statočnosť v boji.
Na začiatku trójskej vojny sa kvôli unesenej Helene vylodilo pri brehoch Tróje ohromné achájske vojsko a zaútočilo na trójske hradby. Útok však Trójania odrazili a Achájci boli nútení postaviť tábor a mesto obliehať. Vojsko Trójanov bolo spočiatku nepočetné, ale vďaka odvahe bojovníkov, ktorí neváhali položiť pri obrane mesta aj svoj život, mesto ubránili. Neskôr Trójania posilnení o spojencov už podnikali aj náhle protiútoky a vojenské sily sa v podstate vyrovnali. V desiatom roku vojny sa v oboch armádach prejavila únava z neustálych bojov a nepriatelia sa nakoniec dohodli, že miesto armád vyšlú z oboch strán proti sebe muža, ktorý o výsledku vojny rozhodne v boji na život a smrť.
Z trójskej strany potom vystúpil Paris a z achájskej Menelaos a velitelia oboch strán sa dohodli, že ak zvíťazí Paris, Helenu si nechá, ale ak zvíťazí Menelaos, Helenu si odvedie a Tróju opustí. Na trójskej pláni potom obaja zviedli súboj, v ktorom Parida pred istou smrťou záchránila bohyňa Afrodita, ktorá ho nikým nevidená odniesla rovno do spálne Heleny. Nebolo sporu, že súboj Paris prehral, ale Trójania aj napriek tomu Helenu nevrátili a v boji, ktorý sa opäť rozpútal Pédaios zahynul. V piatom speve Homérovej Iliady sa uvádza, že ho achájsky hrdina Meges bodol ostrým oštepom do hlavy.
Bořivoj Zeman

Životopis

Pôvodným povolaním bol úradníkom, ktorý si pre seba písal scenáre krátkych filmov. Filmovú prácu začal v hostivařských a tiež v zlínskych ateliéroch, kde krátko spolupracoval s Karlom Zemanom. 
Známe sú jeho dve komédie Dovolená s Andělem a Anděl na horách s postavou Gustava Anděla, revízora pražských dopravných podnikov, ktorého stvárnil Jaroslav Marvan. Okrem filmov pre dospelých sa tiež preslávil svojou tvorbou pre deti. Vo vtedajšom Československu nakrútil prvú filmovú rozprávku Pyšná princezna s Vladimírom Rážom a Alenou Vránovou v hlavných úlohach. Ďalším jeho dielom bola filmová rozprávka Byl jednou jeden král… natočená na motívy rozprávky Boženy Němcovej Soľ nad zlato s Janom Werichom, Vlastom Burianom a Milenou Dvorskú v hlavných úlohách. V roku 1968 natočil ďalšie filmovú rozprávku Šíleně smutná princeznaprincezná, kde hlavné úlohy hrali populárni speváci Helena Vondráčková a Václav Neckář. Natočil aj filmovú paródiu Fantom Morrisvillu, kde hlavnú dvojrolu hral Oldřich Nový spolu so spevákom Waldemarom Matuškom.
Brétigny (Oise)

Poloha

Obec má rozlohu 5,16 km². Najvyšší bod je položený 66 m n. m. a najnižší bod 37 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 390 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Médesikasté (dcéra Laomedóna)

Médesikasté alebo Médesikasta (starogr. Μηδεσικάστη – Médesikasté) je v gréckej mytológii dcéra Laomedóna.
Keď Laomedón odmietol dať Héraklovi sľúbené kone, Hérakles mu Tróju vyplienil a zabil všetkých jeho synov okrem Priama, následníka kráľovského trónu. Počas panovania Priama vypukla trójska vojna, ktorá sa skončila pádom Tróje a smrťou kráľovskej rodiny. (Priamos bol zabitý achájskym bojovníkom Neoptolemom). Podľa niektorých antických autorov sa Priamove sestry Médesikasté, Astyoché a Aithilla dostali do achájskeho zajatia. Keďže ich desilo, že svoj život prežijú ako otrokyne v Grécku, zapálili cestou v noci plavidlo vytiahnuté na breh a jej posádka sa potom na tom mieste usadila (buď v Itálii alebo v Trákii).
Apoftegma

Apoftegma (starogr. αποφθεγμα – apofthegma) je stručný výrok historickej osobnosti, ktorý sa týka nadčasovej pravdy. Podobný význam majú slová gnóma, sentencia a maxima. V antickom období apoftegmy zozbieral a vydal napr. Plutarchos.
OpenOffice.org

OpenDocument štandard

Balík OpenOffice.org obsahuje od verzie 2.0 podporu OpenDocument štandardu pre ukladanie súborov. Podpora pre čítanie tohoto formátu bola dodatočne implementovaná aj do verzie 1.1.5.
Marandeuil

Poloha

Obec má rozlohu 4,55 km². Najvyšší bod je položený 202 m n. m. a najnižší bod 188 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 100 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Glac

Glac je najrozsiahlejšia zachovalá planina v Slovenskom raji, dosahujúca najväčšiu výšku v kóte 1 061 m n. m.. Planina obsahuje množstvo krasových závrtov a škrapov. V jej svahoch sú vyerodované tiesňavy Kyseľ, Sokolia dolina, Piecky, Veľký Sokol, Suchá Belá a Kláštorská roklina. Na Glac a jej poľany vyúsťuje podstatná časť turistických značkovaných chodníkov.
Železničná trať Přerov – Břeclav

Prevádzka na trati

Trať bola súčasťou Severnej dráhy cisára Ferdinanda (KFNB) v rokoch 1858 až 1873 postupne zdvojkoľajnená. Podobne ako na ostatných rakúskych tratiach, aj tu bola pôvodne zavedená pravostranná premávka, ktorá sa k 16. aprílu 1872 zmenila na ľavostrannú. Tá na tejto trati, až po Bohumín, zotrvala až do 8. decembra 2012, kedy sa zjednotila na pravostrannú, typickú pre české územie.

Zabezpečovacie zariadenie

V rámci modernizácie trate Přerov - Břeclav, ktorá prebiehala v rokoch 1997 až 2002, boli v staniciach inštalované elektronické stavadlá]] (ESA11 a ESA22), ako traťové zabezpečovacie zariadenie je použitý elektronický sústredený obojsmerný automatický blok ABE-1. Vďaka obojsmernému automatickému bloku možno operatívne viesť vlaky ako v správnom smere (tj vpravo v smere jazdy), tak v protismere (tj vľavo v smere jazdy vlaku). Samotná prevádzka na trati už nie je riadená výpravcom z jednotlivých staníc, ale diaľkovo z centrálneho dispečerského pracoviska v Přerove.
Philip Glenn Whalen

Život a tvorba

Philip Whalen narodený v roku 1923 bol povolaný do americkej armády, kde slúžil v letectve v rokoch 1943 - 1946. Na „Reed College“ v Portlande potom vyštudoval literatúru a lingvistiku a promoval ako bakalár umení. Jeho obľúbenými sférami záujmu boli literatúra, príroda a zenbudhizmus. Na univerzite sa spriatelil s básnikom Garym Snyderom a Lewom Welchom, s ktorými zdieľal svoje záujmy.  Obaja sa zúčastnili performance v „Six Gallery“ v San Franciscu, kde sa šesť básnikov zúčastnilo čítačky poézie, ktorej následkom bol súdny proces s Allenom Ginsbergom.   
Whalen prežil potom niekoľko rokov v Japonsku a v roku 1973 sa tam nechal vysvätiť za zenbudhistického kňaza. Odišiel pôsobiť ako lektor v stredisku zenu v San Franciscu a v  Zenovom horskom stredisku vTassajara Springs v Kalifornii. Od roku 1991 až do dôchodku viedol „Zenové stredisko na Hartfordskej ulici v San Franciscu“. Mal dlhoročné problémy so zrakom. Zomrel 26. júna 2002. 
Whalen písal poéziu v bítnickom štýle. Bol oceňovaný kritikmi aj svojimi kolegami básnikmi, napríklad Norman Fischer v recenzii zbierky „Overtime“ o ňom napísal: Všetci sme čítali Williamsa, Steinovú, Olsona, Creeleyho, Ginsbergha. Ale práve Whalenov duch, jeho humor a sloboda, jeho kompozičná odvaha, jeho ochota obsiahnuť všetko a čokoľvek,  nám dali nástroje, ktoré sme potrebovali na písanie takej poézie, akú sme potrebovali písať.
Silvia Švédska

Detstvo

Narodila sa 23. decembra 1943 v Heidelbergu rodičom Waltherovi Sommerlathovi a Alice Sommerlathovej, rod. de Toledovej ako najmladšia zo štyroch detí. Má troch bratov – Ralfa (* 1929), Walthera (* 1934), Jörga (* 1941 – † 2006). V rokoch 1947 – 1957 žila rodina Sommerlathovcov v Brazílii, v Sao Paule, kde Silviin otec zastával rôzne pozície. V roku 1957 sa presťahovali do Západného Nemecka.
V Sao Paule navštevovala nemeckú školu Colégio Visconde de Porto Seguro. V roku 1963 zmaturovala na strednej škole v Düsseldorfe. V rokoch 1965 – 1969 študovala tlmočníctvo v Mníchove so zameraním na španielčinu. Po promóciách pracovala na argentínskom konzuláte v Mníchove. Neovláda len rodnú nemčinu a švédštinu, ale hovorí tiež anglicky, francúzsky, španielsky a portugalsky. Okrem týchto jazykov ešte ovláda perfektne švédsku znakovú reč nepočujúcich.
Aubepierre-Ozouer-le-Repos

Poloha

Obec má rozlohu 26,83 km². Najvyšší bod je položený 122 m n. m. a najnižší bod 79 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 905 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Spicheren

Poloha

Obec má rozlohu 8,11 km². Najvyšší bod je položený 357 m n. m. a najnižší bod 220 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 3 244 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Ján Jakub Löwenburg

Ján Jakub Löwenburg (? – † 16. júl 1732, Teplička nad Váhom)  bol sliezsky gróf, generál, cisársky tajný radca, hlavný súdny radca a riaditeľ uhorskej komory.

Životopis

Narodil sa v Sliezsku šľachtickým rodičom, otcovi Friedrichovi Löwenbaurovi a matke Catarine von Schultheißovej. Rok jeho narodenia je neznámy. Zomrel 16. júla 1732 na strečnianskom panstve v Tepličke nad Váhom. Mal brata Friedricha, ktorý bol cisárskym generálom a poľným maršalom.
Slúžil v cisárskej armáde ako generál do 23. marca 1683, keď od cisára Leopolda I. získal titul barón a šľachtický erb,  žil pod priezviskom Lovorovszky (Loworoffsky). To si po tom, čo sa z Poľska presťahoval na rodinné panstvo do Sliezska, zmenil na „Löwenburg.“ Po potlačení Tököliho povstania v roku 1686 získal v roku 1687 majetky v Tepličke nad Váhom spolu so zrúcaninou hradu Strečno (Niektoré zdroje uvádzajú, že už v roku 1676.) s poddanskými dedinami až po hranice Oravy. Majetky vlastnil aj na Morave v Slavičíne. V roku 1698 získal darovacím listom vo Viedni časť Vešeléniho ulice. V roku 1691 bol povýšený do grófskeho stavu. Okrem funkcie generála zastával aj funkciu na cisárskom dvore ako cisársky tajný radca. V roku 1723 získal  funkciu hlavného súdneho radcu uhorskej komory. V roku 1730 funkciu predsedu komisie a vedúceho stoličného úradu v dolnouhorskej župe Békéš. Od roku 1726  bol aj riaditeľom Uhorskej komory v Košiciach. Bol dva krát ženatý. Jeho prvá manželka bola Katarína Tököliová, dcéra Štefana Tököliho. V roku 1700 sa im narodila dcéra Mária Eva von Löwenburg. Katarína Tököliová 27. januára 1701 zomrela. Ján Jakub Löwenburg sa druhý raz oženil s Máriou Alžbetou von Windischgrätz, s ktorou mali osem detí: päť dievčat a troch chlapcov.
V roku 1727 založil základ pre nadáciu vo výške dvadsaťtisíc florénov na stavbu kláštora a školy piaristov v Ružomberku. Škola bola v roku 1790 povýšená na gymnázium a mala vzdelávať mládež z Liptova, Oravy a Turca.
Do  svojho dedičského závetu pre majetkové vysporiadanie 14. apríla 1731 uviedol, že ustanovil svoju jedinú dcéru z prvého manželstva jediným dedičom pod výslovnou podmienkou: „že ak by mala zomrieť predtým, ako dosiahne plnoletosť, alebo zomrie bez dedičov, celý jeho majetok v Rakúsku nech je venovaný piaristom na rozšírenie školy vo Viedni.“ Dcéra sa zosobášila s grófom Antonom Gaisruckom, ale ten nečakane zomrel, takže sa mohol majetok použiť podľa závetu cez nadáciu  na výstavbu kolégia piaristov.
Vallouise

Poloha

Vallouise má rozlohu 68,58 km². Najvyšší bod je položený 3 667 m n. m. a najnižší bod 1 106 m n. m.

Obyvateľstvo

Vallouise má 735 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Disney Channel (Česko)

Vysielanie

Kanál na slovenskom trhu ponúka iba dabované programy v češtine.
Bratislavský futbalový zväz

Bratislavský futbalový zväz riadi oblastné súťaže v Bratislavskom kraji. Najvyššia súťažou na tejto úrovni sú Majstrovstvá regiónu Bratislava (do sezóny 2010/11 to bola 3. liga), víťaz postupuje do 3. ligy skupiny Západ.
Servian

Poloha

Obec má rozlohu 40,61 km². Najvyšší bod je položený 103 m n. m. a najnižší bod 19 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 4 190 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Polybos (Korint)

Polybos (starogr. Πόλυβος – Polybos, lat. Polybus) je v gréckej mytológii korintský kráľ, ktorý sa sa ujal najdúcha Oidipa.
Tébsky kráľ Laios mal byť podľa veštby zavraždený vlastným synom. Aby sa predpoveď nenaplnila, nechcel mať vlastných potomkov. Po rokoch mu jeho manželka Iokasté predsa len porodila syna a on z obavy naplnenia veštby prikázal otrokovi, aby dieťa odniesol z paláca, zmrzačil mu nohy a pohodil v lese.
Otrok sa však nad dieťaťom zľutoval a dal ho pastierovi, ktorý ho neskôr odniesol na korintský hrad kráľovi Polybovi. Kráľ Polybos a jeho manželka Meropé nemali deti, preto dieťa prijali za vlastné. Dieťa podľa opuchnutých nôh dostalo meno Oidipus (v preklade „s opuchnutými nohami") a vychovali ho, ako sa patrilo na následníka trónu. Keď Oidipus dospel, z náznakov vyrozumel, že nemusí byť ich vlastným synom, preto odišiel do Delf, aby sa tam dozvedel niečo o svojej minulosti. Z úst veštkyne Pýtie sa o svojej minulosti nič dozvedel, ale jej predpoveď do budúcnosti bola krutá: zabije vraj svojho vlastného otca a ožení sa s vlastnou matkou. Pretože sa domnieval, že Polybos a Meropé môžu byť jeho rodičia, odišiel z Korintu a vydal sa do Téb.
Už cestou sa naplnila prvá časť veštby: ešte než vkročil do brán mesta, v úzkej rokline po konflikte pri vzájomnom vyhýbaní sa, zabil neznámeho starého muža. Až o mnoho rokov neskôr vyšlo najavo, že ten muž bol tébsky kráľ Laios, jeho otec. Keďže Oidipus následne oslobodil Téby od príšernej Sfingy, ľud si ho zvolil za kráľa a tak sa stal manželom ovdovenej kráľovnej Iokasty. Po mnoho rokov potom všetci žili spokojne, až kým na Téby nečakane udrel mor. Aby odvrátili túto hroznú pohromu vydali sa Tébania po radu do Delf, kde dostali túto odpoveď: vyžeňte vraha svojho kráľa Laia, ktorý svojou prítomnosťou privolal na mesto boží hnev.
Veštec Teiresias nakoniec odhalil pravdu a v rovnakom čase zomrel aj kráľ Polybos a jeho poslovia oznámili správu, že Polybos a Meropé neboli Oidipovými pravými rodičmi a že má prísť do Korintu ako právoplatný nástupca.
Tieto správy dohnali kráľovnú Iokasté k samovražde a nešťastný Oidipus sa oslepil. Výčitky a nenávisť okolia Oidipa následne vyhnali z Téb a slepý kráľ sprevádzaný dcérou Antigonou nakoniec našiel svoj pokoj, keď prišiel do Kolónu, kde opustil tento svet a odobral sa do chmúrnej Hádovej ríše.
Imam Alimsultanov

Imam Alimsultanov (čeč.: Имам Алимсултанов) (* 1957 – † 10. november 1996, Odesa) bol čečenský básnik a spevák.

Životopis

Narodil sa v Kirgizsku rodičom, ktorých násilne deportovali roku 1944. Po ich návrate do Čečenska už strednú školu vyštudoval v Groznom.
Hudobnícku kariéru začal Alimsultanov v polovici osemdesiatych rokov. Jeho piesne ovplyvnila tvorba Musu Gešajeva, Umara Jaričeva a iných čečenských poetov. Piesne Imama Alimsultanova sú blízke tradičnej čečenskej hudbe. V decembri 1994, keď sa začala prvá čečenská vojna, Alimsultanov spočiatku vystupoval na koncertoch pre čečenských bojovníkov, neskôr na žiadosť prezidenta Džochara Dudajeva sprevádzal transporty ranených do Turecka. Svoj talent využil pri vystúpeniach v Istanbule, kde zbieral financie na podporu obetí vojny. Po návrate do Čečenska sa podieľal na vyslobodení 25 rukojemníkov – stavbárov z Odesy. Z vďaky mu primátor Odesy ponúkol tunajšie divadlo a Alimsultanov tu odohral päť úspešných koncertov. Otvorili divadlo, ktoré nesie jeho meno. Imam Alimsultanov v ňom vystupoval päťkrát.
Alimsultanov je pre čečenských bojovníkov za nezávislosť dodnes legendou, označujú ho za barda slobody. Jeho piesne sa stali hymnami hnutia odporu, povstalci sa nimi nadchýnali pred bojom. Azda preto ho roku 1996 v Odese zavraždili. Motív a okolnosti vraždy sú nejasné, ale vie sa, že do domu, kde býval, vtrhli muži v policajných uniformách.
Le Gast

Poloha

Obec má rozlohu 12,74 km². Najvyšší bod je položený 347 m n. m. a najnižší bod 202 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 242 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Ondřej Suchý

Životopis

Učil sa za umeleckého stolára a začínal ako aranžér a reklamný výtvarník. V šesťdesiatych rokoch pracoval v Čs. televizi Praha, vo Vysielaní pre deti a mládež, najskôr ako asistent scény, tiež ako asistent réžie, na pevný úväzok potom ako asistent produkcie (do roku 1967). V rokoch 1968 – 1970 bol redaktorom časopisu Sedmička (neskôr Sedmička pionýrů), od roku 1971 sa stal novinárom na voľnej nohe. V rokoch 1978 – 1991 redigoval sobotnú humoristickú prílohu denníka Svobodné Slovo, KVÍTKO. Od druhej polovici šesťdesiatych rokov začal písať o svete grotesky a zábavného priemyslu tridsiatych rokov. S časopisom Kino spolupracoval už od roku 1962 (až do jeho zániku). Bol tiež autorom mnohých televíznych programov – napríklad Kavárnička dříve narozených, Dům plný písniček, Malý televizní kabaret, Holky, kluci, komici a iné.
V súčasnej dobe pracuje v Českom rozhlase 2-Praha ako externý redaktor – Redakce slovesného vysílání. S Čs. rozhlasom začal spolupracovať už v Plzni, a to od roku 1962. Od deväťdesiatych rokov pripravuje a uvádza dva svoje stále programy: zábavný týždenník PADESÁTNÍK a program Nostalgické muzeum zábavy, v ktorom spovedá svojich hosťov – spevákov, hercov, hudobníkov, režisérov a spisovateľov. V roku 1993 získal za svoje programy cenu Prix Bohemia Radio a v roku 1999 Národní cenu Prix Bohemia Radio.
Vydal približne tri desiatky knižiek (napr. Exkurze do království grotesky, Vlasta Burian na cestě do 21. století, Oldřich Nový přichází, Werichův Golem a Golemův Werich, Velká kniha o Chaplinovi, Z klobouku doktora Šlitra, František, co Nepil pivo, Ljuba Hermanová, Účtenka z Kavárničky dříve narozených, Inka Zemánková, Pár halířů z Padesátníku a iné. – pre deti: Kupte strunu za korunu, Chytila Dáda žížalu Jůlii, Dáda má kosa Oskara a iné.) Je autorom viac ako 600 textov piesní (od roku 1970 zastupovaným OSA, teraz členom OSA a 2. miestopredsedom Hudobnej nadácie OSA). V roku 1998 získal Zlatú dosku Supraphonu za výber a zostavu MC/CD filmových pesničiek Rozvíjej se poupátko.
Má rád klaunov a komikov – filmových, kabaretných, cirkusových – a v súčasnej doba sa intenzívne zaoberá mapovaním histórie zábavného umenia v Česku z rokov štyridsiatych, päťdesiatych a šesťdesiatych. Najviac si považuje to, že sa mohol zoznámiť a spriateliť s arménskym klaunom a mímom Leonidom Jengibarovom, švajčiarskym klaunom a mímom Dimitrim a s veľkými osobnosťami českej filmovej a divadelnej komédie Janom Werichom a Oldřichom Novým. Spolupracoval na memoároch Ljuby Hermanovej, Felixa Holzmanna, Svatopluka Beneša (pre čas. Kino), Hany Vítovej (pre prílohu Svobného Slova) a Rudolfa Cortésa (spolu s jeho dcérou Dášou Cortésovou).
Vomécourt-sur-Madon

Poloha

Obec má rozlohu 3,53 km². Najvyšší bod je položený 318 m n. m. a najnižší bod 252 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 70 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Otcovia pútnici

Otcovia pútnici (Pilgrim Fathers) boli prví Anglickí osadníci, ktorí založili v roku 1620 kolóniu v Plymouthe v americkom štáte Massachusetts. Jednalo sa o prvé trvalé európske osídlenie v USA.

Dejiny

Príslušníci rôznych náboženských skupín odchádzali v priebehu 16. a 17. storočia z Anglicka do Holandska, kde mali na rozdiel od Anglicka náboženskú slobodu. Aj Otcovia pútnici boli Angličania, ktorým bolo umožnené žiť v Holandsku. Dôvodom rozhodnutia odísť do Ameriky bola snaha o zachovanie ich anglickej kultúrnej identity. Otcovia pútnici odplávali v počte 102 ľudí vrátane posádky z juhoanglického Plymouthu na palube lode Mayflower. 
Otcovia pútnici založili Plymouth v dnešnom štáte Massachussetts, čím vytvorili prvé trvalé európske osídlenie. Pred nimi už bola v roku 1607 založená kráľovská kolónia Jamestown vo Virgínii, kam tiež pôvodne ich loď Mayflower smerovala než bola v dôsledku búrlivého počasia zahnaná severnejšie.
Počiatky osady neboli ľahké, skupinu sužovali choroby, ktorými sa nakazili počas plavby. Prvú zimu prežila len polovica osadníkov. 
V neskorších rokoch do Nového sveta smerovali aj ďalšie skupiny európskych osadníkov. Postupne vzniklo 13 kolónií, ktoré sa v rokoch 1775 - 1783 úspešne postavili na odpor britskej koloniálnej správe vo vojne o nezávislosť.
Termín Otcovia pútnici prvýkrát použil vo svojich spomienkach William Bradford, ktorý zanechal historické poznatky o tejto náboženskej skupine v období 1608 - 1647. Termín Otcovia pútnici sa bežne používa až od 19. storočia.

Tradičné výklady

V súvislosti so založením osady a ďalším poňatím dejín a kultúry býva zdôrazňovaný význam hľadania náboženskej slobody. Tú ale mali Pútnici aj v Holandsku. Nešlo im len o náboženskú slobodu, ale aj o uchovanie vlastnej kultúrnej identity.
Domorodci poskytli osadníkom nevyhnutnú pomoc pri obstarávaní potravín. Slávnosť úrody na jeseň roku 1621 sa tradične považuje za historicky prvý Deň vďakyvzdania, ktorý je dnes najväčším sviatkom v USA. Príbeh Otcov pútnikov sa stal nosnou témou dejín a kultúry USA.
Prejav vôle

Prejav vôle je v práve náležitosť právneho úkonu, ktorá spočíva vo vyjadrení vôle navonok, aby bola poznateľná inými osobami. Prejav vôle môže byť výslovný (písomný alebo ústny) alebo konkludentný (urobený konaním alebo opomenutím konania).
Náležitosti prejavu vôle: zrozumiteľný a určitý. Pre vôľu platí, že pre platný právny úkon musí spĺňať taktiež isté náležitosti. A to konkrétne: slobodná, vážna a bez omylu.
Roman Ingarden

Život

Ingarden študoval matematiku a filozofiu v Ľvove u Kazimierza Twardovského a od roku 1912 u Edmunda Husserla v Göttingene, neskôr vo Freiburgu, kde roku 1918 promoval. V Poľsku učil na gymnáziách a roku 1924 sa vo Ľvove habilitoval. V rokoch 1925 - 1944 prednášal na univerzite vo Ľvove (od roku 1933 ako profesor), po vojne v rokoch 1945 - 1950 na Jagelonskej univerzite v Krakove. Roku 1949 bol úplne nezmyselne obvinený z "idealizmu" a z univerzity musel odísť. Prednášal a pracoval v súkromí a až v rokoch 1956 - 1963 sa mohol na univerzitu vrátiť. Ingarden mal početné styky v zahraničí, bol členom Poľskej akadémie vied a rady ďalších spoločností.

Myslenie a dielo

Ingardenovo myslenie zostalo vždy blízke Husserlovi, s ktorým tiež udržiaval veľmi priateľské styky. Odmietal a kritizoval však jeho sklon k platonizmu a bol naopak filozofickým realistom. Venoval sa Henrimu Bergsonovi a v predvojnovom období hlavne filozofii literatúry a estetike. Tieto jeho nemecky písané spisy tiež vzbudili ohlas v zahraničí.
Naproti tomu jeho povojnové dielo, písané poľsky a venované hlavne ontológii a epistemológii, najmä jeho opus magnum, Spór o istnienie świata (Spor o existencii sveta) (1947 a 1948) bolo preložené až neskôr. Posledná časť tohto spisu, O kauzálny štruktúre reálneho sveta, napísal opäť nemecky. Vyšla až posmrtne roku 1974.
Okrem toho písal Ingarden aj o teórii a filozofii maliarstva a hudby a ku koncu života vydal veľké dielo o zodpovednosti (Über die Verantwortung. Ihre ontischen Fundamente. 1970).
Jeho žiačkou bola napr. Americká filozofka poľského pôvodu Anna-Teresa Tymieniecka.
Saint-Paul-le-Froid

Poloha

Obec má rozlohu 44,17 km². Najvyšší bod je položený 1 469 m n. m. a najnižší bod 1 154 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 146 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE