google/wiki40b huggingface dataset:
Badinières

Poloha

Obec má rozlohu 5,99 km². Najvyšší bod je položený 550 m n. m. a najnižší bod 396 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 605 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Koala medvedíkovitá

Opis

Hmotnosť: 4 - 12 kg
Dĺžka tela: 70 - 90 cm 
Koaly sú zavalité zvieratá, majú dlhšie uši a končatiny. Koaly dokážu postaviť prvé dva prsty naproti ostatným, to im spoločne s dlhými ostrými pazúrmi umožňuje dobre sa šplhať po stromoch.
Srsť koál je hustá a mäkká, jednotvárne sivá. Brucho a dlhé chlpy vyrastajúce na uškách sú biele.

Rozšírenie

Koaly sa vyskytujú prakticky po celom východnom pobreží Austrálie.

Biológia

Koaly sú potravinoví špecialisti - živia sa lístím a kôrou eukalyptov. Listy eukalyptov obsahujú veľké množstvo vlákniny a terpeny, ktoré spôsobujú, že eukalypty sú pre väčšinu zvierat jedovaté. Naopak je v nich len malé množstvo bielkovín a ich energetická hodnota je nízka.
Koaly preto musia šetriť energiu. Majú veľmi pomalý metabolizmus, extrémne malý mozog a spia až 20 hodín denne.
Kŕmia sa väčšinou v noci. Priemerná koala denne skonzumuje 500 g lístia. Koalie črevá sú schopné odbúrať škodlivé látky obsiahnuté v potrave a vďaka veľmi dobre vyvinutému slepému črevu a symbiotickým baktériam môže koala zúžitkovať aj to málo živín, ktoré listy obsahujú. Koala skutočne nepije tekutiny, všetku vodu prijíma v rastlinnej potrave (výnimkou sú obdobia veľkého sucha, keď je ju skutočne možné vidieť piť vodu, ak má príležitosť).
Spôsobom života sa najviac podobajú juhoamerickým leňochom. Málokedy opúšťa svoj strom, obvykle sa pohybuje veľmi pomaly. Aj napriek tomu môže pri behu dosiahnuť rýchlosť 32 km/h.  Dokáže skákať zo stromu na strom a dobre pláva.
Koaly sú samotári, s ostatnými koalami sa dorozumievajú hlasitým volaním, ktoré môže byť počuť až kilometer ďaleko.
Pária sa od decembra do marca, teda v zime. Gravidita trvá 35 dní, potom sa narodí spravidla len jedno mláďa. Novonarodená koala váži menej než 1 gram. Vyškriabe sa do vaku a tam zostáva asi pol roka. Hneď keď vyrastie tak, že už sa do vaku nevojde, matka ho nosí na chrbte.
Mláďa je dojčené, ale konzumuje aj matkine výkaly, ktoré obsahujú symbiotické baktérie, ktoré bude mláďa potrebovať na trávenie eukalyptu.
Mladá koala sa osamostatní vo veku okolo jedného roka, samec pohlavne dospeje v troch až štyroch rokoch, samica o rok skôr. Môže sa dožiť až 17 rokov.

Ochrana

Koaly boli takmer vyhubené človekom, ktorý ich lovil hlavne pre kožušinu. V súčasnosti sú chránené austrálskou vládou a najväčším rizikom pre koaly je úbytok vhodných eukalyptových lesov a rozbitie ich teritórií výstavbou ciest.
Koaly sú veľmi náchylné k infekciám.

Zaujímavosti

Koala medvedíkovitá je jediný recentný zástupca čeľade koalovitých. Ich výskyt je okolo 500 tisíc. Pretože sa vak koál, rovnako ako vak vombatov, otvára dozadu, s najväčšou pravdepodobnosťou budú vombaty najbližší príbuzní koál.
V minulosti sa rozlišovali tri poddruhy koál: P. cinereus victor, P. cinereus adustus a P. cinereus cinereus.
Kabaddi

Kabaddi (angl. Kabaddi) je kontaktný kolektívny šport, v ktorom súperia dve 7-členné družstvá. Obsahuje prvky zápasenia a je populárny predovšetkým v krajinách Južnej Ázie. Cieľom hry je vysunúť hráčov na súperovu polovicu ihriska tak, aby sa dotkol niektorého zo súperových hráčov a vrátil sa na vlastnú polovicu ihriska bez zachytenia súperom. Hráč pri útoku musí zadržať dych. Z toho pochádza aj názov hry, ktorý pochádza z hindčiny a znamená "zadržovanie dychu".

Dejiny

Hra kabaddi je veľmi stará, najstaršie zmienky o nej pochádzajú spred 4 000 rokov. Prvé pravidla boli spísané ale až v roku 1918 v Indii. Šport bol demonštrovaný na jednej z berlínskych expozícií počas konania Letných olympijských hier 1936. V roku 1938 sa predstavil na celoindických hrách. V Indii vznikla aj prvá národná federácia kabaddi, v roku 1950, ktorá o 2 roky neskôr začala organizovať národné majstrovstvá. V 70. rokoch spopularizovala India tento šport aj v niektorých ostatných ázijských krajinách, výsledkom čoho bolo v roku 1979 založenie Ázijskej federácie kabaddi (AAKF). O rok neskôr boli zorganizované prvé Majstrovstvá Ázie v Kalkate, na ktorých zvíťazili domáci Indovia pred hráčmi Bangladéša. V roku 1982 bolo kabaddi zaradené do programu 9. Ázijských hier, ktoré sa konali v indickom hlavnom meste Naí Dillí, ako ukážkový šport. O 2 roky neskôr zaradil Juhoázijský športový výbor tento šport do programu Juhoázijských hier ako oficiálny šport. V roku 1990 v Pekingu bolo kabaddi zaradené už aj medzi oficiálne športy Ázijských hier.
Svetové kabaddi riadi Medzinárodná federácia kabaddi (IKF), ktorá organizuje v tomto športe Majstrovstvá sveta od roku 2004.
Nagano (prefektúra)

Nagano (jap. 長野県 – Nagano-ken) je jedna zo 47 prefektúr Japonska. Nachádza sa v regióne Čúbu na ostrove Honšú. Hlavné mesto je Nagano.
Prefektúra má rozlohu 13 585,22 km² a k 1. aprílu 2006 mala 2 188 387 obyvateľov.
Tourreilles

Poloha

Obec má rozlohu 6,29 km². Najvyšší bod je položený 597 m n. m. a najnižší bod 252 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 121 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Vydavateľstvo Príroda

Vydavateľstvo Príroda, s.r.o. je slovenské vydavateľstvo, ktoré vydáva najmä knihy z oblasti prírody a učebnice. Patrí počtom vydávaných titulov medzi šesť najväčších vydavateľstiev na Slovensku. Ročne vydáva okolo 100 knižných titulov pre voľný trh na Slovensku, na export a pre školy.
Vydavateľstvo sa (na svojich internetových stránkach) hlási k dedičstvu bývalého vydavateľstva Príroda z druhej polovice 20. storočia (od 1949 názov Oráč, od 1955 názov Slovenské vydavateľstvo pôdohospodárskej literatúry n.p., od 1969 do (??)1988/1992 Príroda, vydavateľstvo kníh a časopisov, n.p. Bratislava, skrátene Príroda), ktoré vydávalo pôdohospodársku a prírodnú literatúru a bolo založené v roku 1949. Z čisto právneho hľadiska však toto vydavateľstvo s jeho nástupcami PRÍRODA, a. s. (1992 – 1997, kúpené Pentou v roku 1997), Príroda a. s. (1998 – 2001) a súčasným vydavateľstvom, založeným v roku 2000, priamo nesúvisí.
Vladislav II. (Čechy)

Druhý český kráľ

Nový knieža prejavil nečakanú ráznosť a vladárske schopnosti. Už v r. 1142 sa odohral pokus o jeho zvrhnutie, ale s pomocou rímskeho kráľa Konráda III. sa na tróne udržal. V r. 1147 sa zúčastnil druhej krížovej výpravy do Palestíny, odkiaľ sa však už z Carihradu vrátil späť. Po nástupe nového rímskeho cisára Fridricha I. Barbarossu a počiatočných vzájomných sporoch bol za svoje zásluhy o blaho ríše 11. januára 1158 na ríšskom sneme v Regensburgu ako druhý český panovník korunovaný za kráľa (iba pre svoju osobu). Po cisárovom boku sa zúčastnil vojenského ťaženia do Talianska, kde vynikol v bitke pri Miláne. 
Obdobie Vladislavovho panovania prinieslo Čechám prosperitu a nebývalý rozkvet. Vďaka jeho politickým i rodinným stykom so zahraničím v krajine dostali priestor mnohé nové kultúrne vplyvy. Na počiatku Vladislavovho panovania sa v krajine usadili tzv. reformované rády – premonštráti a cisterciáni, neskôr i johaniti. Bolo založených viacero kláštorov (Strahov, Plasy, Želiv, Doksany).

Záver vlády

V protiklade k jeho úspešnému panovaniu koniec jeho vlády nebol práve najšťastnejší. V záujme zachovania rodovej kontinuity sa pokúšal zaistiť nástupníctvo na tróne pre svojho najstaršieho syna Bedřicha. Na sklonku roku 1172 preto abdikoval a svojho syna uviedol ako nové české knieža. Neurobil to však cestou snemovného zhromaždenia ani prijatím kniežatstva od cisára. Ten jeho čin posúdil ako bezprávny. Bedřicha v nasledujúcom roku zbavil kniežatsva a na jeho miesto vymenoval syna Vladislavovho strýka Soběslava I., Oldřicha. Ten sa však titulu vzdal v prospecha svojho staršieho brata Soběslava. Vladislav opustil Čechy a uchýlil sa do Durínska, na majetky svojej druhej manželky Judity. Po smrti bol pochovaný v meissenskej katedrále, neskôr boli jeho telesné ostatky prevezené do Čiech a uložené v strahovskom kláštore.
Humenné (okres)

Okres

Okres sa rozprestiera na východe Prešovského kraja. Združuje 61 obcí. Jeho prirodzeným centrom je druhé najväčšie mesto Zemplína, Humenné.

Mesto Humenné

Mesto sa rozprestiera na brehoch rieky Laborec. Mesto Humenné má v súčasnosti takmer 40 tisíc obyvateľov. V roku 2001 bolo odovzdané renovované námestie s pešou zónou.

História Humenné

Prvá písomná správa o meste je z roku 1317 a celá jeho história je úzko spojená s rodinou Drugethovcov. Drugethovci okolo roku 1610 na mieste pôvodného kamenného hradu vybudovali renesančný kaštieľ. V období rekatolizácie v roku 1613 bolo založené jezuitské kolégium ako prvá stredná škola v histórii mesta. V roku 1684 vymrel rod Drugetovcov a v Humennom sa objavili noví zemepáni, grófske rody Csákyovcov a Wandernátovcov.

Pamiatky Humenné

Renesančný kaštieľ je najvýznamnejšou kultúrno-historickou pamiatkou mesta, aj dnes charakterizuje mesto a slúži muzeálnym a kultúrnym účelom. V časti kaštieľa je umiestnená expozícia vlastivedného múzea. Ľudovú architektúru východokarpatskej oblasti približuje návštevníkom skanzen umiestnený takmer v centre mesta. Častým turistickým cieľom v humenskom okrese sú zrúcaniny gotických hradov Brekov a Jasenov, ktoré boli postavené v 13. storočí.
2H+

História

Formácia vznikla okolo roku 2001. Vtedy ju tvorili Suvereno (vtedy pôsobil pod umeleckým menom MCL), Cigo, Vladis a DJ Wugy. Neskôr sa Cigo pridružil k petržalskej skupine H16 a DJ Wugy ku skupine Rendeska.SK. MCL (Suvereno) a Vladis spoločne s novým členom Skeptikom, ktorý pôsobí ako DJ, začali pracovať na debutovom albume 2H+ a koncom roku 2005 vyšiel pod názvom Taktomalobyťataktobude. Album vyšiel na náklady skupiny, čo sa podpísalo aj na samotnej kvalite zvuku, ale pomaly sa skupina dostala do povedomia slovenskej hip-hopovej kominuty.
Koncom roka 2006 vydala skupina EP s názvom Bar Element, ku ktorému v roku 2007 nasledoval prvý oficiálny videoklip na remixovú verziu skladby "Barová". Klip obsahuje aj špeciálny projekt s názvom Street Flair, čo je spojenie extrémneho barmanského umenia a rapu.
V roku 2007 ukončil DJ Skeptik svoje pôsobenie v 2H+, MCL si zmenil meno na El Suvereno, na koncertoch ich dopĺňal DJ Grimaso. Tretím členom skupiny a producentom sa stal Deryck. Koncom roka 2007 vydali album Premium. Na albume sa objavili aj hostia ako Cigo, Majk Spirit, Čistychov, Bacil, Zverina a iní. S albumom sa objavili aj prvé informácie o Suverenovom prvom sólovom albume.
V roku 2010 Vladis aj Suvereno (ktorý vypustil zo svojho mena "El") vydali sólové albumy. Vladisov 2CD album sa volá Generácia, vyšiel 26. apríla a Suverenov sa volá Král vs Joker a vyšiel 17. mája. Začiatkom leta 2011 Suvereno vydáva mixtape s názvom Zlata Stredná Cesta Mixtape. 19.novembra 2012 Suvereno vydal album Alchymista.
Matt Sorum

Biografia

Matt Sorum začínal v Mission Viejo ako miestny hudobník. Nosil značkové bermudy Union Jack a nič viac, mlátil do svojich obrovských akrylových bubnov a hrával vo svojej prvej kapele „Prophecy“, kde vynikal a ostatok skupiny sa vytrácal. Miestny autor hudobných textov Stephen Douglas ho vytiahol zo skupiny a zoznámil ho s ďalšími talentovanými hudobníkmi, s ktorými vytvoril skupinu Chateau, v ich piesňach zneli veľkolepé zvuky a zvučky. Matt v tom čase bol platený aj drogami, hlavne kokaínom. Chateau hrávali v okruhu Hollywoodu, vystupovali v Gazzarri a takmer sa dostali do sporu s pôvodnými členmi skupiny Ratt, ktorá bola v tom čase známa ako Miceky Ratt.
Mattova práca s Chateau a Douglasom priniesla štyri piesne, ktoré sa na krátky čas objavili v miestnom rádiu, ale hudba sa zmenila z veľkolepého rocku na punk. Matt odišiel do Hollywoodu, kde hral s niekoľkými kapelami vrátane Population Five. Potom sa vydal turné okolo krajiny s bluesovým gitaristom, hrali v zapadnutých nočných kluboch a baroch, kde sa opíjali.
V roku 1988 ho najala kapela na čele s vtedy neznámou Tori Amosovou, aby spolupracoval na ich debutovom albume Y Kant Tori Read. Na začiatku tohto projektu sa Sorum pridal ku skupine The Cult na turné v roku 1989, ktoré propagovalo ich štvrtý album Sonic Temple.
František Xaver Brixi

Životopis

Ako syn slávneho pražského organistu Šimona Brixiho vyštudoval hudobne zamerané piaristické gymnázium v Kosmonosoch (1744 - 1748). Po jeho ukončení pôsobil v mnohých pražských chrámoch ako organista (aj v kostole sv. Mikuláša na Malej Strane). Medzi uznávaných skladateľov sa zaradil veľmi skoro, o čom svedčia početné skladby, uvádzané v rokoch 1758 – 1771 na každoročných svätojánskych slávnostiach, ktoré sa usporadúvali na lodiach blízko Karlovho mostu.
Roku 1759 sa stal kapelníkom katedrály sv. Víta. Túto, v tom čase snáď najvýznamnejšiu funkciu v pražskom hudobnom živote zastával až do svojej smrti. Chýr o jeho umení prenikol veľmi skoro aj do zahraničia. V Poľsku, Rakúsku aj na západe Nemecka patril v sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch k najhranejším autorom chrámovej hudby. Mníchovskí jezuiti od neho niekoľko rokov objednávali hudbu k duchovným drámam. 167 jeho diel je dodnes v opisoch zachovaných v kláštore cisterciánov v Ottobeurene.

Dielo

Aj keď žil ešte v čase baroka, jeho hudba je predzvesťou klasicizmu - v jeho skladbách sa objavujú nové prvky: presvetlenie výrazu, svieže rytmické cítenie a premyslenosť stavby, teda postupy typické pre hudbu klasicizmu. V tom tiež spočíva jeho najväčší objaviteľský prínos a význam. Brixi často uplatňoval synkopy a trioly a stálym kombinovaním najrôznejších rytmických útvarov, nepravidelnosťami a presahmi sa vyhýbal jednotvárnosti, do ktorej upadalo mnoho jeho súčasníkov, ktorých prevyšoval aj zložitejšou harmóniou a pestrofarebnosťou formálneho členenia. Jeho skladby sú plné vnútorného napätia, ktoré im dodával dôrazom na hudobný výraz skladby, čo v tom čase rozhodne nebolo bežné.
Počas svojho života skomponoval obrovské množstvo skladieb (okolo 500). Ide prevažne o cirkevnú hudbu (viac ako sto omší a ďalších takmer 300 skladieb vrátane oratórií, smútočných omší, litánií, orgánových skladieb, koncertov a podobne). V českých krajoch a mnohých krajoch Európy patrili Brixiho skladby počas celej druhej polovice 18. storočia k najhranejším.
Zomrel pomerne mladý, zrejme na tuberkulózu.
Andromaché (mytológia)

Andromaché alebo Andromacha alebo Andromache (starogr. Ἀνδρομάχη – Andromaché, latinsky]Andromacha, Andromache) je v gréckej mytológii dcéra tébskeho kráľa Éetióna. Je známa ako manželka Hektora, hrdinu trójskej vojny a vrchného veliteľa trójskych vojsk.
Bola vzorom ušľachtilosti a vznešenosti, rovnako tak aj manželskej lásky a oddanosti. Hektorovi porodila syna Astyanaxa. Ich pokojný život však skončil v okamihu, keď sa na pobreží Tróje vylodilo achájske vojsko a začala desaťročná vojna o dobytie mesta. Hektor sa postavil do čela vojska Trójanov a Andromaché sa neprestávala strachovať o jeho život. Počas vojny utrpela hrozné straty na životoch svojich blízkych: prišla o otca a sedem bratov, ktorí zahynuli rukami achájskeho hrdinu Achillea. Matku jej zabila bohyňa Artemis.
Andromachine čierne predtuchy sa nakoniec vyplnili – Hektor v hrdinskom boji pri obrane mesta padol v súboji s Achilleom a krátko nato padla aj Trója. Hektor však zostal v pamäti ľudí ako vzor hrdinského bojovníka. Obeťou vojny sa stal aj ich malý syn Astyanax, ktorého nejaký vojak (niekedy sa uvádza, že to bol Odyseus) vytrhol z matkinho náručia a zhodil ho z hradieb.
Andromaché sa po skaze Tróje stala vojnovou korisťou. Achilleov syn Neoptolemos ju najprv zneuctil a potom ju odviedol do Fthie ako svoju otrokyňu. Andromaché mu vraj neskôr porodila niekoľko detí. Keď ju Neoptolemos prepustil z otroctva, vydala sa za Hektorovho brata Helena, ktorý bol tiež otrokom Neoptolema. Jeden ich syn sa volal Pergamos, s ním Andromaché odišla do Malej Ázie, kde Pergamos založil mesto, ktorému dal svoje meno Pergamon.
Andromaché si lásku k prvému manželovi navždy uchovala v srdci. Na jeho pamiatku a počesť dala vybudovať pamätník. Zomrela smutná, ďaleko od svojej rodnej vlasti a od rozvalín Tróje, kde zomreli jej najdrahší.
Vipet

Pôvod

Na pôvod tohto plemena existujú dve teórie. Najčastejšie sa uvádza, že plemeno vzniklo krížením malých chrtov s niekoľkými rôznymi typmi teriéra, čo dokazuje fakt, že až do Druhej svetovej vojny existovali variety s drsnou srsťou. Podľa druhej teórie bol vipet selektívne vykrížený zo stredných loveckých psov s krátkou srsťou.

V priebehu 19. storočia sa vipet vyvinul do veľmi výrazného plemena a získal meno ako výkonný lovec králikov.

Povaha

Vipet je športový, ale aj ideálny spoločenský pes. Má jemnú až nežnú povahu. Je inteligentný a jeho prednosťou sú mimoriadne rýchle reakcie a vynikajúca obratnosť, ktorá spoločne s vysokou počiatočnou rýchlosťou tvorí dokonalé predpoklady pre lovca. Je veľmi čistotný a nešteká, preto je vhodný aj do mestského bytu, kde má rád svoje vyhradené miesto. V porovnaní s ostatnými druhmi chrtov je priateľskejšej a otvorenejšej povahy, ľahko sa prispôsobuje.

Vzhľad

Vipet je stavaný pre rýchlosť a výkon. Významná je na ňom vyvážená kombinácia svalov a sily s eleganciou siluety, krivky tela sú výrazné, ale nie sú nadmieru zdôraznené. Lebka je dlhá, medzi ušami pomerne široká. Vipet má malé, dozadu zložené, jemné uši. Plemeno má veľmi pozorný výraz, oči sú oválne a žiariace. Všetky farby a kombinácie sú prípustné. Voľný a pružný beh nízko pri zemi je pre toto plemeno typický. Vipet má jemnú, krátku a hustú srsť. Všetky farby a kombinácie farieb sú prípustné. Výška psov by mala byť 47 – 51 cm a sučiek 44 – 47 cm.

Využitie

Vipet má štíhle, elegantné, aerodynamické telo, ktoré zodpovedá poslaniu tohto plemena. Je to spoločenský a dostihový (pracovný) pes, ktorý beží za umelou návnadou rovnako ako kedysi za zajacom. Výkonnostnou skúškou u vipeta sú psie dostihy, ktoré môžu byť buď rovinové ako obdoba dostihov koní alebo terénne (coursing), kde chrt prenasleduje návnadu ťahanú v prírodnom členitom teréne. Hoci pôsobí krehko, na svoje neveľké rozmery prekvapuje neobyčajnou silou a vyznačuje sa pozoruhodným zrýchlením. Vipet patrí na dostihoch medzi najrýchlejšie a najpočetnejšie psy.

Starostlivosť a výcvik

Vipet sa ľahko učí, no vyžaduje časté cvičenie. Pri výcviku psa nikdy fyzicky netrestáme, pretože vipet je veľmi vnímavý a mohlo by ho to negatívne poznamenať. Pre svoj telesný rozvoj potrebuje dostatok voľného priestoru, pretože má rád krátke šprinty. Inak potrebuje rovnaké prechádzky ako iní psi. V zime je potrebné držať ho v byte/dome, chlad mu škodí. Jeho hladká srsť nevyžaduje takmer žiadnu údržbu.

Zvláštne nároky

Vipet má hlboko zakorenený lovecký inštinkt, preto v meste a na ulici patrí na vôdzku. Vždy je pripravený prenasledovať korisť tzn. ak zbadá mačku, zajaca alebo len kus papiera v pohybe, rozbehne sa za ním. Nie je vhodný pre vytrvalostné behy, hlavne do jedného roku sa nesmie preťažovať. Vipet nemá rád tvrdú výchovu. Obľubuje spoločnosť iného psa rovnakého plemena.
Adam Hlovík

Životopis

Študoval v Banskej Bystrici, Debrecíne, teológiu na evanjelickom kolégiu v Prešove. Od roku 1826 pôsobil ako evanjelický kňaz v Kladzanoch, 1832 v Giraltovciach, 1836 tamojší senior. Na podnet Jána Kollára zbieral zemplínske a šarišské ľudové piesne, jeho zbierka bola základom výberu do Národných spievaniek (1834-1835). Autor prózy, náboženskej poézie, prekladov Homérových básni. Postavil sa proti štúrovskej spisovnej slovenčine za bibličtinu, dokonca za spisovnú šarištinu.
Věřňovice

História

Prvá písomná zmienka o samostatnej obci je z roku 1362, odkedy až do roku 1430 patrili k Dětmaroviciam a neskôr patrili rôznym vlastníkom . V roku 1572 pripadli Věřňovice k dedine Dolní Lutyně ktorú i s okolím zakúpil Václav Cigán zo Slupska. Od roku 1577 ich vlastnil Kašpar st. Vlček z Dobrozenice, vroku 1639 ich získal Jan Jindřich Šlik a po ňom Jindřich Vilém Šlik. V roku 1700 zdedil panstvo František Taaffe a od neho ho vroku 1792 kúpil Jan Larisch-Mönnich. Od tej doby spadali Věřňovice ako súčasť dolnolutyňského panstva (spoločne sa Skřečoňou a Novou Vsou) pod Fryštátske panstvo a to až do pozemkovej reformy po 1.svetovej vojne.
Voktóbri 1938 bol vykonaný zábor obce Poľskom, nasledovalo obdobie nacistickej okupácie. Věřňovice boli oslobodené dňa 1.mája. 1945 Sovietskou armádou, počas vojnových akcií boli značne poškodené.
Vroku 1850 Věřňovice mali 628 obyvateľov, roku 1930 831 obyvateľov a 125 domov a v roku 1970 tam žilo 821 obyvateľov a stálo 195 domov.V roku 2001 žilo v obci v 218 domoch 709 obyvateľov.  A v roku 2009 tu bolo evidovaných 228 adries.

Zaujímavosti

K zaujímavostiam Věřňovíc okrem iného patrí aj existencia niekdajšej poľskej exklávy  na ich katastri, ktorá zanikla ku 14. februáru 1959 s novým vytýčením štátnej hranice s Poľskom podľa zákona č. 62/1958 sb. Jedná sa o nasledujúce parcely: 894/1, 894/14, 961/2, 961/18, 962/1, 962/2, 963/1, 963/7, 963/8, 964/8, 964/9, 965/2, 966/14, 966/24, 1037/5, 1037/15, 1037/16, 1039/11, 1039/33 a 1039/34. Zaujímavé je aj to, že podľa katastra nehnuteľností sú dotknuté parcely stále vo vlastníctve Poľska.
Papabile

Príklady kandidátov, ktorí boli papabile

Medzi kandidátov, ktorí boli označení ako „papabili“ a následne aj zvolení, patrili napr. Eugenio Pacelli (Pius XII.), Giovanni Montini (Pavol VI.) a Joseph Ratzinger (Benedikt XVI.). Častejšie sú však za pápeža zvolení kardináli, ktorí pred voľbou nie sú považovaní za „papabile“, napr. Angelo Roncalli (Ján XXIII.), Albino Luciani (Ján Pavol I.) alebo Karol Wojtyla (Ján Pavol II.).

Slovotvorba

Slovo je utvorené pravidelnou príponou -(a)bile (po slovensky -teľný, -bilný), ktorá nahrádza príponu infinitívu slovies -(a)re a mení tak sloveso na prídavné meno s pasívnym významom vyjadrujúcim možnosť alebo potrebu. Zriedkavejšie, tak aj v prípade slova papabile, sa prípona pridáva k podstatným menám namiesto slovesám. Slovo teda vzniklo z papa (pápež) + abile (teľný).