Príkrov (geológia)

Príkrov je veľké doskovité teleso tektonicky horizontálne presunuté na vzdialenosť minimálne 5 km pozdĺž násunových zlomov na cudzorodý podklad, ktorý sa v súvislosti s príkrovmi často nazýva autochtón. Teleso príkrovu na cudzorodom nadloží sa označuje ako allochtón. Ak sa nad sebou nachádza viacero príkrovov, podložný sa vzhľadom na nadložný označuje paraautochtón.
Príkrovy, respektíve ich násunové plochy, sa rovnako ako násuny do geologických máp zaznačujú štruktúrnou značkou línie s trojuholníkmi, ktoré smerujú do vnútra telesa príkrovu.

História výskumu

Od polovice 19. storočia začali geológovia objavovať lokality, kde boli zrejmé rozsiahle násuny. Ako prvý uviedol príkrovovú koncepciu do praxe M.A. Bertrand, keď reinterpretoval staršie výskumy Eschera a Heima v oblasti Glarus. Výskumníci, ktorí predtým v tejto oblasti Švajčiarskych Álp pracovali si nevedeli predstaviť, ako sa mohli dostať permské a mladšie jurské sedimenty nad eocénny flyš. Stavbu oblasti preto interpretovali ako obojstranné prevrátené vrásy. Bertrand príkrovy označil ako nappe de charriage. V Švajčiarsku sa týmto výskumom venovali A. Escher von der Linth a M. Lugeon, ktorý bol pôvodne odporcom tejto myšlienky. Približne v rovnakej dobe objasnil príkrovovú stavbu Severozápadných vrchov v Škótsku Ch. Lapworth. Neskôr bola prítomnosť príkrovov potvrdená prakticky vo všetkých pásmových pohoriach. Príkrovovú stavbu Západných Karpát ako prvý zaviedol M. Lugeon a neskôr ju rozvinul rakúsky geológ V. Uhlig.
Mechanizmom vzniku príkrovov sa medzi prvými zaoberal Hans Schardt. Tieto procesy však zostali dlho nepochopené a mnoho geológov zamietalo ich existenciu. Prijatie existencie príkrovov bolo jedným z predpokladov rozvoja mobilistického poňatia geotektoniky a malo neskôr vplyv na zavedenie teórie platňovej tektoniky.

Vznik

Vznik príkrovov je dôsledkom horizontálnych tlakov smerujúcich z domovskej oblasti príkrovu smerom do predpolia alebo ťahom sudukovanej platne. Zmysel pohybu príkrovov je veľmi relatívny, často totiž mohlo dochádzať skôr k podsúvaniu než k sunutiu po povrchu. Predpokladá sa, že na schopnosť pohybu obrovských más hornín môže vplývať viacero faktorov. V súčasnosti je správanie násunov vysvetľované na modeli orogénneho klinu, ktorý je závislý od vnútorného uhla θ klinu. Ten je súčtom uhla α vonkajšieho sklonu klinu a uhla β bazálneho sklonu plochy odlepenia. Pri ich modelovaní je potrebné zohľadňovať mnohé faktory ako gravitáciu nadložia či topografiu a reológiu prítomných hornín.
Vzhľadom na to, že v malých hĺbkach nie sú veľké tlaky a teploty, ktoré by spôsobovali plastické až viskózne správanie pevných hornín, usudzuje sa, že takéto vlastnosti môžu za podstatne menej extrémnych podmienok nadobudnúť ílovité horniny, či evapority, ktoré potom môžu fungovať ako tektonické mazadlá. Na zmenšenie trecieho odporu má tiež vplyv vnútorný tlak pórových fluíd, ktorý pôsobí proti normálovému tlaku, čím znižuje vysoké tlaky a umožňuje frakturáciu a vznik tektonickej brekcie alebo tektonických ílov, po ktorej sa môže príkrov kĺzať. Vzťah evaporitov a násunových plôch príkrovov má tiež svoje zákonitosti. Evapority sú výrazne náchylné na strižnú deformáciu a sú preto prednostnými plochami, na ktorých dochádza k vzniku odlepenia.