Sokrates

Život a osobnosť

Napriek tomu, že sa Sokrates zaraďuje medzi najväčších starogréckych filozofov, je pravda, že s určitosťou môžeme o ňom povedať len to, kedy zomrel. V roku 399 pred Kr. bol odsúdený aténskym súdom na smrť pre bezbožnosť a marenie výchovy aténskej mládeže. Jeho obžaloba bola založená na obvinení z pohoršovania mladých najmä svojou neverou v aténskych bohov. Platón, jeho žiak, sa však vo svojom diele Obrana Sokratova snažil ukázať, že na pozadí Sokratovho odsúdenia stojí nenávisť voči jeho politickým prejavom. Sokrates bol totiž proti aténskej demokracii, a práve demokrati po uchopení moci vykonštruovali spomínané obvinenie. Určiť čas narodenia Sokrata je možné opäť len vďaka Platónovi, ktorý píše, že Sokrates mal vo chvíli vykonania trestu smrti asi 70 rokov. Preto rok narodenia kladieme do obdobia rokov 470–469 pred Kr.

Sokratovými rodičmi bol otec sochár a matka pôrodná babica alebo práčka šiat. Pravdepodobne bol dvakrát ženatý; jeho prvou manželkou bola Mirta a druhou Xantippa, pričom mal tri deti. Svoj život prežil v Aténach, z ktorých odchádzal len pri účasti na vojenskom ťažení. Takto sa zapojil do troch známych bitiek pri mestách Potideya, Anfipoly a Delio. Neúspešných bojovníkov neodsudzoval, ba naopak – vyjadroval nesúhlas s trestom smrti pre týchto porazených, ktorí boli obvinení, že po námornej bitke nepochovali svojich mŕtvych. Sokrates však k neúspešným určite nepatril, bol odvážny a silný, ktorý dokázal vydržať aj zimu naľahko oblečený. Podľa Platóna bol svojím spôsobom príťažlivý a výnimočný, takže v ňom vo svojich dielach koncentroval najlepšie a najmúdrejšie myšlienky. Tiež však popisuje, že bol fyzicky nepekný, pričom jeho opis umožnil neskorším autorom vytvoriť známe Sokratove umelecké zobrazenia.
Sokratova účasť na ťaženiach nebola náhodná – po dosiahnutí základného vzdelania bol vychovávaný k fyzickej zdatnosti. Zaoberal sa však aj hudbou, gramatikou, geometriou a aritmetikou. Mal silné morálne kvality – bol známy svojou čestnosťou, nepodplatiteľnosťou v spoločenských funkciách a dôsledným dodržiavaním svojich povinností.
Sokratovo učenie sa začína významným procesom premeny obrazu
filozofie ako univerzálneho syntetického celku a predstava filozofa ako
univerzálneho vedca. Podľa Sokrata filozof nemá dokonca ani nesmie byť
vševediaci. To čo má filozofa predovšetkým zaujímať, to je človek a jeho svet
ľudských vecí.
Základným problémom u Sokrata nie je pralátka (voda, oheň,
vzduch, zem). Sokrates je opakom prírodných filozofov, pretože filozof musí,
podľa neho skúmať človeka (a zvlášť seba samého), jeho život, mravné hodnoty a
konanie založené na tomto poznaní. Sokrates chápe filozofa ako milovníka
pravdy, pravdy o človeku a pre človeka ako morálnu bytosť.
Dosiahnutie pravého jednania- EUPRAXIÁ však predpokladá
špecifický metodicko-obsahový postup spôsobov filozofovania t.j. dialóg,
rozhovor, kde ide o spor, v ktorom sa stretávajú protichodné názory.
Zrod dialektiky ako vedomej filozofickej metódy sa
začína až od Sokratovho učenia dialógu. Tento dialóg je založený na tom, že
každý názor sa môže prijať, ale predtým sa musí podrobiť rozboru s odkrytím
jeho hraníc i nevedomosti toho, kto vypovedal, a to všetko je súborne
konfrontované nielen s osobnou skúsenosťou ale i s hľadaním jeho objektívneho
obsahu. Tak sa ukazuje problém v pohybe, neustále sa vynárajú nové a nové
názory pre a proti, čím si človek stále uvedomuje hlbšie sám seba a
naráža na svedomie, ako zosobnenie vnútorného mravného princípu. Hlas svedomia
môžeme chápať ako nejaký maják ľudskosti.
Sokratova metóda má prioritný teoreticko-praktický význam
so zameraním na rozvinutie osobného vedomia a zodpovednosti.

Poznanie

Na
ceste k poznaniu pravdy používa Sokrates induktívne argumenty a univerzálne
definície. Na rozdiel od subjektívno-relativistického učenia sofistov bol
Sokrates presvedčený o tom, že človek sa môže silou svojho rozumu dopracovať k
všeobecným, pevným, univerzálne platným pojmom. Tieto univerzálne pojmy
(definície) nie sú čisto subjektívne, pretože majú svoj základ v objektívne
existujúcich faktoch skutočnosti. Univerzáliá nám poskytujú, na rozdiel od
meniacich sa a zanikajúcich jednotlivých objektov našej každodennej skúsenosti,
niečo stáleho a istého. V Sokratovom učení univerzálnych definícií pokračoval
Platón, ktorý pravdepodobne objavil v týchto definíciách absolútne idey.
Akademici im dodali rafinovanú matematickú formu, ktorú definície dosiaľ
postrádali. Za priznanie oddelenej existencie ideám robí Aristoteles
zodpovedným Platóna.
K
univerzálnym definíciám nedochádza Sokrates formou poúčavých prednášok, ale
dialógom (dialektický proces). V rozhovore začínajúcom kladením jednoduchých a
krátkych, ale dobre premyslených a sformulovaných otázok, ktorými sa snaží
vymámiť a preveriť latentné vedomosti od spoludiskutéra, postupujúc od
jednotlivín k univerzálnym definíciám a k sebapoznaniu, sa Sokrates riadi
heslom „Viem, že nič neviem". Tento jeho preverovací metodický postup „testovania
náhľadov", ktorého cieľom je dospieť k istému poznaniu, sa nazýva
elenchos. Úlohou prvej časti vedenia debaty zvanej Sokratovská irónia je
doviesť diskutéra k uvedomeniu si svojej nevedomosti. Sokratovým cieľom však
nebolo ponížiť s ním diskutujúceho partnera, ale spoznať pravdu, aby mohol
správne konať. Úloha poznania je teda praktická. Spôsob svojho filozofovania,
ktorý pomáha ľuďom pri zrode myšlienok v procese poznávania a najmä
sebaspoznávania, chápe Sokrates ako maieutiku (pôrodné babstvo).
Poznanie
má slúžiť ako prostriedok k dobrému a správnemu etickému konaniu a správaniu,
zušľachťovaniu duše a cnostnému životu. V tomto zmysle chápe i nápis na chráme
v Delfách „Gnóthi seautón" (Poznaj sám seba). Hlboko nábožensky založený
Sokrates uznával existenciu svedomia (daimonion), ktorý tajomný, vnútorný hlas
nazýval božským prvkom v človeku. Hlásaním, že keď niečo poznáme, nemôžeme to
tak nekonať, zastáva Sokrates identitu poznania (vedenia) a čnosti. Aristoteles
kritizoval jeho prehnaný etický intelektualizmus poukázaním na fakt morálnej
slabosti (gr. akrasia), ktorá môže spôsobiť, že človek často koná i to, o čom
vie, že je zlé. Všetky cnosti sú navzájom spojené v nerozbornej jednote. I keď
eudemonický (gr. eudaimonia šťastie) charakter Sokratovej etiky nie je z
teistického hľadiska úplný, treba vysoko oceniť jeho snahu o založenie etiky na
poznaní ľudskej prirodzenosti. Na rozdiel od relativistickej etiky uznáva
Sokrates stálosť ľudskej prirodzenosti, etických hodnôt a mravných noriem.
Snažil sa položiť racionálne základy nielen etike, ale hľadal i rozumové
zdôvodnenie náboženských úkonov. Jeho výrok: „Skôr poslúchnem Boha ako
vás" (zaznamenaný v Platónovej Obrane Sokrata), ktorý vyslovil pred súdnym
tribunálom, obviňujúcim ho z bezbožnosti a kazenia mládeže, vyznieva tak
jednoznačne, ako odpoveď Petra a apoštolov pred židovskou veľradou: „Boha treba
viac poslúchať ako ľudí" (p. Skutky apoštolov 5, 29).

Názory na Sokrata

Ernst Cassirer: Nikdy neútočí na teórie svojich predchodcov, ani ich nekritizuje; jeho zámerom nie je vypracovať nové filozofické učenie. Všetky predchádzajúce problémy uňho nadobúdajú nový význam, lebo ich zasadzuje do nového myšlienkového rámca. Jeho pozornosť plne absorboval teoretický záujem o človeka. Jeho filozofia, ak vôbec dajakú filozofiu má, je filozofia dôsledne antropologická.

Sokrates a kresťanstvo

Sokratova smrť je považovaná za mučenícku. Ranokresťanskí myslitelia sa snažili prijať Sokrata ako kresťana za svojho. Jednak preto, že kresťanstvo si prialo získať na vážnosti pred starovekým svetom nájdením súladu s gréckym myslením, a taktiež preto, že Sokrates bol mimoriadna osobnosť. Sokrates však žil niekoľko storočí pred Kristom. Vo svojej druhej Obrane z rokov okolo 150 – 160 po Kr. písal Justín Mučeník o Sokratovi ako o kresťanovi pred Kristom.