Veľká medvedica

Pôvod Veľkej medvedice

Podľa gréckej povesti bola Veľká medvedica pôvodne princezná Kallisto, dcéra kráľa Lykaóna. Bola známa svojou krásou, až vzbudila žiarlivosť Héry, manželky najvyššieho boha Dia. Zeus splodil s Kalisto syna Arkada, preto rozhnevaná Héra premenila Kalisto na medvedicu a vyhnala ju do lesov. Márne Kalisto prosila, aby jej Héra ponechala ľudskú podobu. Bohyňa bola neoblomná. A tak bývalá princezná blúdila po lesoch a bála sa divej zveri, lebo si neuvedomovala, že je tiež zviera. Potom spoznala aj strach z lovcov a ich psov. Či už náhodou alebo kvôli Hériným intrigám raz medzi poľovníkmi, ktorí ju prenasledovali, uvidela svojho syna Arkada. Priblížila sa k nemu a chcela ho objať. Arkas ale namieril na matku kopiju. V poslednom okamihu zasiahol Zeus, a aby zabránil matkovražde, premenil aj syna na zviera – na Malého medveďa. Pretože ich však mal oboch rád, umiestnil ich na oblohu, Veľkú medvedicu aj jej syna Malého medveďa.
Podľa pozmenenej verzie Zeus zasiahnuť nestihol a Arkas svoju matku usmrtil, no to na ich neskoršom umiestnení na nebi nič nezmenilo. Héra, nepríčetná hnevom, že jej sokyňa bola odmenená miestom na oblohe, požiadala boha morí, aby obom medveďom odmietol právo na odpočinok v mori, ktorý si doprajú iné súhvezdia. A preto musia oba medvede navždy krúžiť okolo pólu. V čase vzniku tejto legendy polárnou hviezdou nebola Polárka, ale Thuban v Drakovi a oba medvede krúžili na opačných stranách pólu zhruba v rovnakej vzdialenosti. Dnes však už Veľká medvedica v zemepisných šírkach južného Grécka nie je celá cirkumpolárna.
Podľa inej báje boli Veľká a Malá medvedica medvede, ktoré sa starali o malého Dia, keď sa ukrýval na Kréte pred svojím otcom Kronom (Chronom). Kronos vládol na Olympe a prinášal záhubu všetkému živému. Podľa veštby ho jedno z jeho detí malo pripraviť o vládu nad svetom, preto ich požieral. Ako božské bytosti však žili v jeho bruchu ďalej. Jeho manželka Rhea v obave, že i práve narodený syn Zeus skončí rovnako, ukryla novorodenca do jaskyne na ostrove, kde ho zverila starostlivosti dvoch medveďov, v inej verzii medvedíc – nýmf. Veľká medvedica sa volala Adrasteia. Keď Zeus vyrástol, v súlade s veštbou zbavil Krona vlády, oslobodil svojich požratých súrodencov a dva medvede z vďačnosti urobil nesmrteľnými tým, že ich umiestnil na oblohu.
Súhvezdie svoju definitívnu podobu dostalo v roku 1928 rovnako ako všetky ostatné súhvezdia oblohy, keď mu Medzinárodná astronomická únia pridelila presné hranice. Súhvezdie má tvar nepravidelného dvadsaťosemuholníka.

Veľký voz v kultúre

Sedem najjasnejších hviezd v zadnej časti medvedice vytvára tvar voza. Oje voza je chvostom medveďa. Arabi vo Veľkom voze videli karavánu tiav, alebo truhlu, za ktorou kráčajú tri plačky. Francúzi v ňom videli panvu, pre Angličanov bol pluhom, a pre obyvateľov Strednej Ameriky zase jednonohým mužom – Hunrakanom, od čoho je odvodený názov hurikán, pretože v čase, keď je toto súhvezdie v Karibiku nad obzorom, v tejto oblasti často zúria silné búrky. Číňania si na tomto mieste oblohy zase predstavovali večného byrokrata, ktorý obieha severný pól a za ním behajú so svojimi žiadosťami neúnavní žiadatelia. Rimania v jeho siedmich hviezdach videli voly, ktoré ťahajú okolo pólu grepeľ, starodávny pohonný mechanizmus. Starým Slovanom pripomínal krčah.
Národy v Mezopotámii, v severnej Ázii, Feničania, Peržania a Gréci videli v tomto súhvezdí podobu medveďa. Je zvláštne, že aj severoamerickí Indiáni prisudzujú tomuto zoskupeniu hviezd podobu medveďa. Nie je známe, či išlo o zhodu okolností alebo si pomenovanie so sebou Indiáni priniesli, keď sa sťahovali z Ázie do Ameriky cez Beringov prieliv. V modernej americkej terminológii sa Veľký voz nazýva Veľká naberačka (Great Dipper).

Poloha

Nijaký obrazec nie je na oblohe ľahšie nájsť, ako práve Veľký voz. Jeho sedem jasných hviezd je neprehliadnuteľných. Práve preto slúži Veľký voz ako orientácia pri hľadaní menej výrazných hviezd a súhvezdí. Je dosť podobný Malému vozu, zložený je z rovnakého počtu hviezd, no oje Malého voza je obrátené opačným smerom ako oje Veľkého.
S výnimkou jeho najjužnejšej časti, ktorá však už neobsahuje ani časť obrazca, je Veľká Medvedica na území Slovenska cirkumpolárne súhvezdie, to znamená, že ho na oblohe vidíme každú noc bez ohľadu na ročné obdobie či hodinu. No jeho poloha sa mení. Najnižšie na oblohe, nad severným obzorom, ho vidíme v lete ráno a na jeseň večer. Najvyššie vystúpi v zime ráno a na jar večer. Uvidieť celú Veľkú medvedicu môžeme za dobrej viditeľnosti.
Pri pohľade voľným okom súhvezdiu dominujú približne rovnako jasné hviezdy Veľkého voza. S trochou predstavivosti sa v ňom dá vidieť obrovský medveď s dlhým chvostom.

Cirkumpolárne objekty

Ak päťnásobne predĺžime vzdialenosť medzi zadnými kolesami Veľkého voza (Merak a Dubhe), dostaneme sa k Polárke, ktorá je na konci oja Malého voza. Raz predĺžená spojnica poslednej hviezdy oja Veľkého voza (Alkaid) a Polárky nás zase dovedie k súhvezdiu Kasiopeja. Medzi hlavou Veľkej medvedice a Kasiopejou sa rozprestiera súhvezdie Žirafa. Jediné voľným okom viditeľné hviezdy medzi Veľkým a Malým vozom ležiace zhruba v polovičnej vzdialenosti medzi vozmi patria súhvezdiu Draka.

Jarné objekty

Ak sa pozrieme v smere, ktorý ukazujú hviezdy Mizar a Alkaid, a odkloníme sa od tejto predĺženej spojnice trochu južne, nájdeme jasnú hviezdu Arktúr zo súhvezdia Pastiera. Iná pomôcka na nájdenie Arktúra je štvornásobné predĺženie spojnice spodných kôl Veľkého voza – Meraku a Phekdy – v smere jeho oja. Priamo pod chvostom Veľkej medvedice, resp. pod ojom Veľkého voza leží súhvezdie Poľovné psy. Asi 9-násobne na juh predĺžená spojnica hviezd Megrez-Phekda, predných kolies Veľkého voza, nás dovedie k hviezde Regulus, najjasnejšej hviezde súhvezdia Lev. Spojnica Meraku a Phecdy predĺžená hlboko na juh nás dovedie k súhvezdiu Váhy. Predĺženie spojnice dvoch hviezd Veľkého voza, Dubhe a Phekdy, ktoré tvoria pravé horné a ľavé dolné koleso voza, nám ukáže Spiku, najjasnejšiu hviezdu súhvezdia Panny.

Letné objekty

Predĺžená spojnica predných kolies Veľkého voza, Phekdy a Megrezu, smerom cez súhvezdie Draka, nás dovedie k súhvezdiu Lýra. Predĺžením spojnice hviezd Dubhe z Veľkého voza s Kochabom z Malého voza sa cez Draka dostaneme k Labuti.

Jesenné objekty

Presne na opačnej strane Polárky ako Veľký voz, priamo pod súhvezdiami Cefeus a Kasiopeja, sa nachádza súhvezdie Pegas. Privedie nás k nemu dva razy predĺžená spojnica hviezdy Merak z Veľkého voza s Polárkou.

Zimné objekty

Spojnica hviezd Megrez a Dubhe ukazuje takmer presne na Capellu, najjasnejšiu hviezdu súhvezdia Povozník. Spojnica ľavej hornej hviezdy voza, Megrezu, a pravej dolnej hviezdy, Meraku, ukazujú na hlavy Blížencov. Predĺžením spojnice hviezd Megrez a Phekda sa dostaneme k Oriónu.

Hviezdy Veľkého voza

Zvláštnosťou hviezd Veľkého voza je ich vlastný pohyb. Päť z nich – β, γ, δ, ε a ζ UMa – aj Alcor – sú od nás v podobnej vzdialenosti (od 74 do 80 ly), pohybujú sa po oblohe rovnako rýchlo a rovnakým smerom. Vzhľadom na Slnko ide o rýchlosť asi 15 km/s. Smerujú do bodu ležiaceho približne na rozhraní Strelca a Kozorožca. Výnimkou sú len hviezdy α Dubhe a η Alkaid. Tieto sa pohybujú obrátene. Tvar Veľkého voza sa teda pomaly mení. Zmena však bude viditeľná až po niekoľkých desaťtisícročiach.
Tie hviezdy, ktoré sa pohybujú rovnakým smerom, tvoria pohybovú hviezdokopu označovanú ako Collinder 285 alebo neformálne „medvedí prúd“. Veľký voz predstavuje jednu zo zriedkavých výnimiek, kedy hviezdy obrazca na oblohe spolu fyzicky súvisia a nachádzajú sa naozaj blízko seba, nielen sa premietajú do vzájomnej blízkosti.

Dvojhviezdy a viacnásobné hviezdy

Aj niektoré hviezdy mimo asterizmu Veľký voz sú pomenované. Napríklad hviezdy v predných labách medvedice majú názov Talitha. Názov pochádza z arabského al-qafza al-talita, „tretí skok gazely“. Talitha Borealis (ι UMa), čiže severná, je trojhviezda. Hlavnú zložku viditeľnú voľným okom obieha vo vzdialenosti 165 AU dvojhviezda zložená z hviezd 4,0 a 11,7 magnitúdy, pričom jej výsledná jasnosť je 10,8 magnitúd. Jeden obeh zložiek dvojhviezdy okolo spoločného ťažiska trvá 40 rokov a ich rozstup je 10 AU. Hmotnejšia zložka typu M1 je v ohnisku obežnej dráhy menšej zložky.
Hviezdy zadných nôh sa zase nazývajú Tania, čo pochádza z arabského al-qafza al-tanija, v preklade „druhý skok gazely“. Tania Australis (južná) je spektroskopická dvojhviezda. Obežná doba jej zložiek je 230 dní.
Názov ο, Muscida, zase pochádza z latinčiny a znamená ňufák. Muscida je trochu chladnejšia než Slnko, ale je to obrovská hviezda s jasnosťou 140 Sĺnk a priemerom 15 Sĺnk. Je to bližšie neklasifikovaná premenná hviezda s periódou zmien jasnosti približne jeden rok. Má aj spoločníka, červeného trpaslíka 15. magnitúdy, vzdialeného od hlavnej zložky najmenej 400 AU (čo je desaťkrát viac, ako vzdialenosť Pluta od Slnka).
Dvojhviezdy sú aj obe hviezdy s menom Alula, ktoré vzniklo skrátením arabského výrazu pre prvý skok gazely. ξ UMa, alebo Alula Australis, ktorá je od nás vzdialená 25 svetelných rokov, je tvorená dvoma zložkami magnitúdy 4,4 a 4,9 (iný zdroj udáva hodnoty 4,3 a 4,8). Hviezdy majú vzájomnú obežnú dobu 59,74 roka, čo je na ďalekohľadom rozlíšiteľnú dvojicu rýchly obeh, a od seba sú vzdialené asi 3 miliardy kilometrov (20,17 AU). Ich odstup sa od roku 1992, keď dosiahol minimum – 0,8 oblúkovej sekundy – opäť zväčšuje. V roku 2000 predstavoval 1,8″ a bol teda rozlíšiteľný 7 – 8-centimetrovým objektívom. Obe hviezdy sú zlatožltej farby, preto sa občas nazývajú aj „nebeské diamanty“. Je to jedna z prvých dvojhviezd, u ktorých bola dokázaná ich fyzická súvislosť. Každá zo zložiek je tiež spektroskopická dvojhviezda. Jasnejší pár sa vzájomne obehne za 669 dní, slabší pár má periódu obehu 4 dni.
Alula Borealis, ν UMa, je dvojhviezda s hlavnou zložkou jasnosti 3,71 mag. a sprievodcom 10,1 magnitúdy v uhlovej vzdialenosti 7,2″.
W Ursae Maioris je tesná zákrytová dvojhviezda. Jej zložky sú pri sebe tak blízko, že sú vzájomnou príťažlivosťou deformované a ich obežná doba je veľmi krátka, iba niekoľko hodín. Je prototypom zákrytových premenných dvojhviezd, ktorých minima jasností sú obidve rovnaké.

Premenné hviezdy

TX UMa je zákrytová premenná hviezda so zložkami spektrálnych typov B8 a G0. V maxime dosahuje 7,06 magnitúd, v minime 8,8 mag. Perióda zmien jasnosti je 3 dni. Ďalšou premennou hviezdou je UX Ursae Maioris, ktorá je prototypom zvláštnej skupiny novám podobných premenných hviezd nazývaných podľa nej. R UMa je dlhoperiodická premenná s rozsahom magnitúd 6,5 – 13,7 a periódou necelých 302 dní.
S nepatrne menším rozsahom magnitúd patrí medzi dlhoperiodické premenné aj T UMa. Jej magnitúda sa v priebehu 256,6 dní zmení od 6,6 po 13,5. A napokon je tu taktiež dlhoperiodická S UMa. Jej jasnosť kolíše od 7,1 po 12,7 počas takmer 226-dennej periódy.

Lalande 21185

Nenápadná hviezdička 7,5 magnitúdy označená ako Lalande 21185 je najjasnejším červeným trpaslíkom severnej hviezdnej oblohy a zároveň je to náš piaty najbližší hviezdny systém. Jeho vzdialenosť od Slnka je iba 8,2 svetelného roka. Dá sa pozorovať už triédrom a nachádza sa v zadnej nohe Veľkej medvedice. Svietivosť má 800-krát menšiu než Slnko. Jeho hmotnosť predstavuje iba 46 % hmotnosti Slnka a jeho priemer 46 % slnečného priemeru. Pohybuje sa kolmo na galaktickú rovinu rýchlosťou 47 km/s. V roku 1996 oznámil tím Georgea Gatewooda objav extrasolárnej planéty sprevádzajúcej túto hviezdu. Planéta má asi 90 % hmotnosti Jupitera a obieha zhruba v dvojnásobnej vzdialenosti ako Zem okolo Slnka. Druhá pravdepodobná planéta má hmotnosť asi 1,6 hmotností Jupitera a obieha vo vzdialenosti 11 AU s periódou 30 rokov. Je možné, že v tejto sústave je ešte tretia planéta veľkosťou podobná Jupiteru. V septembri 2002 prišla v súvislosti so systémom Lalande 21185 ďalšia zaujímavá správa. Pomocou 32-metrového rádioteleskopu bolo detegované mikrovlnné žiarenie, ktoré môžu generovať molekuly vody. Je preto možné, že minimálne na jednej jej planéte sa voda skutočne nachádza.

Objekty hlbokého vesmíru

Objekty ležiace zvyčajne ďalej než voľným okom rozoznateľné hviezdy sa označujú súhrnne ako objekty hlbokého vesmíru. Súhvezdie obsahuje osem objektov Messierovho katalógu, ktorý je najpoužívanejším deep-sky katalógom, a viac než 150 objektov NGC katalógu, ktorý je hneď po Messierovom katalógu druhým najpoužívanejším. Poloha Veľkej medvedice ďaleko od roviny galaktického disku ju predurčuje na nedostatok emisných hmlovín, hviezdotvorných oblastí či otvorených hviezdokôp. Ako veľa súhvezdí ďaleko od galaktického rovníka je preto Veľká medvedica známa najmä galaxiami.

Ďalší členovia kopy

V 20-centimetrovom ďalekohľade môžeme v blízkosti M 82 pozorovať aj ďalších dvoch menších členov kopy: NGC 2976 a NGC 3077. NGC 3077 leží len trištvrte stupňa juhovýchodne od jadra M 82. S magnitúdou okolo 10 je od nej oveľa slabšia. Zaberá na oblohe plôšku veľkosti 4,6-krát 3,6 uhlovej minúty. Je to nepravidelná galaxia.
NGC 2976 sa nachádza 1,3 stupne juhozápadne od M 81. Podobne ako neďaleká NGC 3077, aj ona sa dá zahliadnuť už amatérskymi prístrojmi. Dosahuje magnitúdu asi 10,5 a rozkladá sa na plôške s veľkosťou zhruba 4,9-krát 2,5 uhlovej minúty. Vďaka uhlu, pod ktorým ju vidíme, sa javí byť eliptickejšia než NGC 3077. V skutočnosti je to však špirálová galaxia. Jej špirálová štruktúra nie je veľmi zreteľná.
Špirálová galaxia NGC 5474, satelit Veterníka, leží od necelý stupeň juhojuhovýchodne od jej jadra. Táto plôška o veľkosti asi 5 uhlových minút dosahuje zhruba 11. magnitúdu. Stredne veľkými amatérskymi ďalekohľadmi je viditeľná ako hmlistá škvrnka. Na snímkach vykazuje podivuhodnú asymetrickú štruktúru. Špirálové ramená sú nevýrazné a sústredené len na jednej strane jadra. Príčinou tohto neobvyklého tvaru je pravdepodobne blízke stretnutie s M 101.
Do zmienenej skupiny patrí i trpasličia galaxia IC 2574 s priemerom 50 000 ly, ktorá vykazuje znaky búrlivej hviezdotvorby. Galaxiu objavil v roku 1898 americký astronóm Edwin Foster Coddington, preto je známa aj ako Coddingtonova hmlovina. Celá táto skupina dohromady deviatich galaxií je na širokouhlých dlhých expozíciách zdanlivo zahalená do slabej hmloviny – v skutočnosti je táto medzihviezdna hmota ďaleko pred kopou a vidíme ju vďaka tomu, že je ožarovaná spoločným svetlom hviezd našej Galaxie, do ktorej patrí. Nachádza sa pravdepodobne celé stovky svetelných rokov nad rovinou nášho galaktického disku.

M 108 a M 109

M 108 (NGC 3556) a M 109 (NGC 3992) sú dvojica slabších galaxií približne jedenástej magnitúdy, ktoré v dobrom binokulárnom ďalekohľade možno vidieť naraz. M 108 je špirálová galaxia natočená k nám bokom s hmotnosťou 14 miliárd hmotností Slnka. Má škvrnitý vzhľad a leží v rovnakom zornom poli ako M 97. M 109 je špirálová galaxia s priečkou. Skladá sa zo slabého jadra a veľmi rozvinutých ramien. V ďalekohľade sa javí ako hmlistý obláčik v blízkosti hviezdy Phekda. Táto galaxia spolu so štyrmi ďalšími tvorí malú skupinku galaxií vnútri väčšej kopy.

Iné objekty

V severnej časti súhvezdia leží pomerne málo jasná galaxia NGC 2787. Je zaradená medzi šošovkovité galaxie, ktoré sú prechodným typom medzi špirálovými a eliptickými galaxiami. Má tesne navinuté, takmer súmerné ramená tmavého prachu, ktoré obklopujú jasné jadro.
Špirálová galaxia NGC 2841 má jemné, pevne navinuté ramená, v ktorých astronómovia zaznamenali veľa explózií supernov. Ďalšia špirálová galaxia, NGC 3079, je tentoraz videná úplne zboku. Z jej aktívnej centrálnej oblasti vychádza zvlnená, chuchvalcovitá bublina horúceho plynu so šírkou 3 500 ly, za ktorou nasleduje hviezdotvorba. Galaxia je vzdialená 50 miliónov ly.
Tesne nad Megrezom sa nachádza objekt Messierovho katalógu M 40 s magnitúdou 8,4. Nie je to však žiadna hmlovina, hviezdokopa ani galaxia. M 40 sa dostala do Messierovho katalógu omylom, pretože je to len obyčajná dvojhviezda, navyše iba optická – skutočná vzdialenosť oboch zložiek od Zeme sa značne líši. Jedna z nich je vzdialená 550 ly, druhá až 1 900 ly.
Dvojitý kvazar QSO 0957+561A/B je zosilnený efektom gravitačnej šošovky, ale aj tak ho možno vidieť len prostredníctvom 40-centimetrového ďalekohľadu. Jeho svetlo totiž na ceste k nám prekonalo celú polovicu pozorovateľného vesmíru – 7 miliárd svetelných rokov.

Hubblovo hlboké pole

V tomto súhvezdí vznikol známy záber z Hubblovho vesmírneho teleskopu nazvaný Hubblovo hlboké pole (Hubble Deep Field). Je to snímka malej časti oblohy o veľkosti jednej pätnástiny priemeru Mesiaca. Táto plocha sa nachádza nad spojnicou hviezd Alioth – Megrez a záber vznikol spojením 342 snímok s celkovou expozičnou dobou 5 dní. Táto oblasť bola vybraná relatívne náhodne, musela však spĺňať určité podmienky: musela byť stále v dohľade Hubblovho ďalekohľadu, vzdialená viac než 2° od hviezd jasnejších než 2. magnitúda, bez blízkych galaxií a hviezdokôp, bez medzihviezdneho prachu a s čo najmenšou hustotou medzihviezdneho prostredia. Stred poľa má súradnice α = 12h 36′ 49,4″, δ = 62° 12′ 58″. Na výslednom zábere je viac než 3 000 galaxií jasnejších než 29 mag. rôznych typov. Počet galaxií, ktoré by Hubblov ďalekohľad mohol takto vidieť na celej oblohe, je okolo 100 miliárd. Na tejto snímke bola objavená aj najvzdialenejšia známa supernova. Má označenie 1997 ff a vybuchla pred vyše desiatimi miliardami rokov.