google/wiki40b huggingface dataset:
Vretenica severná

Rozšírenie a spôsob života

Je najrozšírenejším hadom sveta, jeho areál siaha od Anglicka až po Sachalin, od Stredomoria až 200 km za severný polárny kruh. Je jedným z dvoch druhov hadov, ktorý žijú za polárnym kruhom, druhým je Thamnophis sirtalis. Aj keď toleruje nižšie teploty, ak je na niekoľko hodín vystavená teplotám pod −3 °C uhynie. Je jediným jedovatým hadom prirodzene sa vyskytujúcom na území Slovenska. Obýva nadmorskú výšku od 0 do 3 000 m n. m. (Alpy). Obľubuje vlhké biotopy ako rašeliniská, lúky, okraje lesov a polí. Vyhýba sa ľudským obydliam, nížinám a suchým biotopom. Na suchých miestach sa môže vyhrievať počas chladných období a počas párenia. Cez zimu hibernuje v úkryte (hibernákulum).
Pária sa od apríla do mája, hneď po prezimovaní. Samce o samicu bojujú. V teplom prostredí sa pária ročne, v chladnom každý druhý až tretí rok. Po 4 až 6 mesiacoch rodia 4 až 18 mláďat. Sú nepravo živorodé.

Opis

Pri tomto druhu sa vyskytuje sexuálny dimorfizmus. Vretenica je relatívne malý had (výnimočne môže narásť do 100 cm), dospelé samice dorastajú do dĺžky až 70 cm, samce sú maximálne 60 cm dlhé. Telo je mierne zavalité, hlava je vajcovitá, zhora sploštená s tupou špičkou. Všeobecne opisovanú „trojuholníkovú“ hlavu má pri podráždení. Dožiť sa môžu tak 20 – 25 rokov. Najčastejšie sfarbenie je sivé až modrosivé (samce) a hnedé až červenkasté (samice) s výraznou kľukatou čiarou na chrbte (čierna čiara samce, tmavohnedá samice). Kľukatá čiara na chrbte má varovnú funkciu (aposematizmus), hada kamufluje keď je stočený a zároveň vytvára mätúcu ilúziu keď sa plazí.  Lokálne býva až 50 % populácie melanistická. Existuje ale množstvo viac-menej vzácnych farebných variantov, niektoré z nich vôbec žiadnu čiaru nemajú. Spoľahlivý znak, ktorým sa vretenica vo všeobecnosti odlišuje od ostatných slovenských hadov, je štrbinovitá zrenica (všetky užovky na území Slovenska majú zorničky okrúhle).
Pri druhu vretenica rozlišujeme 3, respektíve 2 poddruhy. Ide o vretenicu severnú (Vipera berus berus), vretenicu severnú bosniansku (Vipera berus bosniensis) a nakoniec o vretenicu /severnú/ sachalinskú (Vipera /berus/ sachalinensis), pri ktorej zatiaľ nedošlo ku zhode, či ide o poddruh vretenice obyčajnej alebo o samostatný druh.
Dospelé jedince požierajú hlavne hlodavce. Príležitostne mladé vtáky a vtáčie vajcia. Mladšie jedince žerú jašterice a slepúchy.

Jed

Jed vretenice severnej je zložením a účinkom podobný jedu štrkáčov a je pre človeka vysoko toxický. Hoci väčšina vreteníc nemá dostatok jedu na to, aby mohli výrazne ublížiť dospelému a zdravému človeku, boli zaznamenané prípady, kedy mali samice vreteníc dostatok jedu aj na usmrtenie človeka. Uštipnutia sú časté ale veľmi zriedkavo smrteľné. Po chemickej stránke pozostáva zo zmesí peptidov, polypeptidov, proteínov, proteínových toxínov a ďalších zložiek.
Absorpčný koeficient

Absorpčný koeficient je koeficient vyjadrujúci pokles hustoty toku elektromagnetického alebo časticového žiarenia ф v závislosti od hĺbky jeho prieniku do prostredia (absorpcia žiarenia).
Ďurková (obec)

Geografická poloha a prírodné pomery

Ďurková leží na východnom Slovensku (Prešovský kraj, Okres Stará Ľubovňa) na severovýchodnom úpätí Levočských vrchov v nadmorskej výške 500 – 700 m n. m., v strede obce je nadmorská výška približne 550 m n. m. Okolie obce je väčšinou odlesnené, len na juhozápade sa nachádza smrekový porast. Z geologicko-geomorfologického hľadiska sa obec nachádza vo flyšovom pásme slovenských západných Karpát.

Dejiny

Dejiny obce siahajú do 2. polovice 14. storočia, písomne je prvýkrát doložená v roku 1427 (pod názvom Gewrkuagasa). Neskoršie písomné zmienky obec spomínajú ako Gyurko, Gyurkow, Djurkow, či Ďurka. Historicky obec patrila panstvu Plaveč.

Doprava

Okrem autobusovej dopravy obec obsluhuje aj železnica, v obci sa nachádza železničná zastávka. A jeden heliport.
Max Bruch

Životopis

Hudobné vzdelanie získal v Kolíne nad Rýnom u skladateľa a klaviristu Ferdinanda Hillera. Bruch bol činný ako učiteľ hudby, skladateľ a dirigent v mnohých nemeckých mestách: Mannheime (1862-1864), Koblenzi (1865-1867), Sondershausene (1867-1870), Berlíne a v Bonne (1870-1878). V čase, keď bol na vrchole svojej slávy pôsobil tri sezóny ako dirigent Liverpool Philharmonic Society (1880-1883). Od roku 1890 do konca svojej hudobnej činnosti v roku 1910 vyučoval kompozíciu na berlínskom konzervatóriu Berlin Hochschule für Musik.
The Sounds of Silence (pieseň)

História

Na kompozícii skladby začal Simon pracovať niekedy v období po smrti J. F. Kennedyho. Najprv mal hotovú hudobnú linku, neskôr do nej pridával text. Text piesne bol pravdepodobne pripravený dňa 19. februára 1964, kedy ju Simon predviedol Garfunkelovi. Krátko na to toto duo vystúpilo s touto kompozíciou vo folkových kluboch v New Yorku. Prvá nahrávka tejto skladby vznikla 10. marca 1964 a vyšla na ich spoločnom debutovom albume Wednesday Morning, 3 A.M., ktorý vyšiel v októbri 1964. Album bol prepadákom a duo Simon and Garfunkel sa po tomto neúspechu rozišlo. Simon v nasledujúcom roku 1965 odišiel do Anglicka, kde viackrát sólovo vystúpil v miestnych folkových kluboch s piesňou „The Sounds of Silence“. V máji 1965 vyšla táto jeho sólová verzia na jeho albume The Paul Simon Songbook. 
Medzičasom sa Tom Wilson, Simonov a Garfunkelov producent z vydavateľstva Columbia Records v New Yorku, rozhodol, že presadí vysielanie tejto piesne na rozhlasových staniciach v Bostone, Gainesville a na Cocoa Beach na Floride.
Dňa 15. júna 1965 tesne po skončení nahrávania Dylanovej skladby „Like a Rolling Stone“, bez konzultácii so Simonom, či Garfunkelom zobral pôvodnú akustickú verziu piesne „The Sounds of Silence“ a spolu s Alom Gorgonim (elektrická gitara), Bobom Bushnellom (basová gitara) a  Bobby Greggom (bicie) ju upravil a vydal ju septembri toho istého roku na singli. Tento singel s „B“ skladbou „We've Got a Groovy Thing Going“ sa dostal do amerických popových hudbných rebríčkov, v ktorých sa postupne vyšplhal na vrchol.
Skutočnosť, že jeho skladba sa nachádza v hudobných rebríčkoch USA Simon zistil počas vystúpenia v klube v Kodani v Dánsku. Po tomto zistení sa na jeseň do Spojených štátov vrátil. Niekoľko týždňov na konci roku 1965 a na začiatku roku 1966 sa pieseň v hitparádach dostala na prvú priečku. Po tomto úspechu sa duo Simon and Garfunkel znovu spojilo a úspešný hit vydalo ako titulnú skladbu ich druhého albumu Sounds of Silence, ktorý bol narýchlo nahraný v decembri 1965 a vydaný v januári 1966. Vďaka tejto piesni sa z dua stali hviezdy a spolu s ich ďalšími dvoma „Top Five“ hitmi z leta 1966 s názvami „I Am a Rock“ a „Homeward Bound“ sa upevnila ich pozícia medzi slávnymi. 
V roku 1999 americká organizácia na sledovanie vysielania, BMI, označila pieseň „The Sounds of Silence“ za osemnástu najhranejšiu skladbu 20. storočia. V roku 2004 časopis Rolling Stone dal túto nahrávku na 156. miesto zoznamu 500 najlepších skladieb všetkých čias. Je to jedna z troch piesní dua Simon and Garfunkel v tomto zozname.
Alexander Spendiarjan

Životopis

Spendiarjan študoval, po ukončení gymnázia v Simferopole, v Petrohrade a Moskve. Potom žil v Simferopole, na Jalte (1901) a v Sudaku, než sa usadil ako učiteľ hudby v Jerevane. V rokoch 1926 – 1927 bol hlavným dirigentom arménskeho filharmonického orchestra. Zložil operu, orchestrálnu suitu, niekoľko symfonických obrazov a skladieb pre violončelo, klavír a husle a piesne na ruské a arménske texty. Je považovaný za zakladateľa nezávislej arménskej národnej školy klasickej hudby. Trikrát získal Glinkovú cenu.
La Sauzière-Saint-Jean

Polohopis

La Sauzière-Saint-Jean má rozlohu 15,82 km². Najvyšší bod je položený 245 m n. m. a najnižší bod 138 m n. m.

Obyvateľstvo

La Sauzière-Saint-Jean má 221 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Hej, sokoly!

Hej, sokoly! (ukr. Гей, соколи, poľ. Hej, sokoły) je tradičná poľsko-ukrajinská pieseň.
Autorom textu je poľsko-ukrajinský básnik-skladateľ Tomasz Padura, vznikla v prvej polovici 19. storočia.
Pieseň naspievali v slovenskej verzii „Hej, sokoly!“ skupina  IMT Smile v spolupráci s Ondrejom Kandráčom k filmu Čiara, ale pôvodnú pieseň do slovenčiny prespievali Kandráčovci.
Autorom slovenského textu je básnik a riaditeľ TASR Vladimír Puchala.
Nemenej uspešná je aj Goralská verzia od Kollárovcov, spievaná po poľsky.

Úspech

„Hej, sokoly!“ je označovaná za hit leta 2017, na YouTube kanále Rádia Expres má momentálne (k 12.7.2018) okolo 7 000 000 zhliadnutí, na YouTube kanáli IMTSmile Vevo takmer 13 000 000 zhliadnutí. V rebríčku Najhranejších hitov na webe Rádia Expres je „Hej, sokoly!“ na prvom mieste.

Paródia

Na pesničku „Hej, sokoly!“ bola urobená paródia hereckou dvojicou vystupujúcou pod umeleckým meno TOM a ELO. Paródia bola vydaná ku koncu letných prázdnin 2017 a aj preto sa jej názov volá „Hej, do školy“.
Saint-Jean-de-Gonville

Polohopis

Saint-Jean-de-Gonville má rozlohu 12,36 km². Najvyšší bod je položený 1 604 m n. m. a najnižší bod 439 m n. m.

Obyvateľstvo

Saint-Jean-de-Gonville má 1493 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Minské metro

Minské metro je podzemná rýchlodráha v Minsku, ktorá bola otvorená v roku 1984 a pozostáva z dvoch liniek Moskovskaja a Avtozavodskaja. Za deň prepraví 800-tisíc cestujúcich a celkovo obsahuje 28 staníc.

Dejiny

Počas polovice 20. storočia počet obyvateľov Minska prekročil milión, čo sa prejavilo aj na dopravnej situácii. Koncom 60. rokov sa objavili prvé plány na výstavbu moderného systému podzemnej rýchlodráhy. Stavať sa začalo 16. júna 1977 a otvorené bolo o 7 rokov neskôr, 30. júna 1984. Minské metro sa tak stalo prvým a zatiaľ jediným systémom svojho druhu v Bielorusku a deviatym vo vtedajšom ZSSR. Dosiaľ sa vybudovalo 28 staníc a 35,5 km tratí.
Hoci rozpad Sovietskeho zväzu a koniec socializmu priviedli Bielorusko do ťažkej ekonomickej situácie, ktorá zasiahla všetky odvetvia, výstavba metra sa nezastavila. Niektorí ľudia to pripisujú pomalej transformácii celej krajiny, ktorá čiastočne ešte funguje na princípe starej veľmoci. Obe linky sa v súčasnosti predlžujú, posledné nové stanice boli otvorené v roku 2014.

Mimoriadne udalosti

11. apríla 2011 došlo v stanici Okťabirskaja k výbuchu, ktorý si vyžiadal 12 obetí a 126 ranených.
Sempesserre

Poloha

Obec má rozlohu 20,99 km². Najvyšší bod je položený 210 m n. m. a najnižší bod 57 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 300 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Asnières-lès-Dijon

Poloha

Obec má rozlohu 4,55 km². Najvyšší bod je položený 352 m n. m. a najnižší bod 274 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 192 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Syseľ pasienkový

Opis

Syseľ pasienkový dosahuje dĺžku 20 – 22 cm, chvost 3.8 – 8,3 cm a patrí do skupiny zvierat označovaných ako hlodavce. Výrazným znakom tejto skupiny sú predné zuby (z vrchnej a spodnej čeľuste), ktoré si musia neustále obrusovať o rôzne predmety. Telo má pretiahnutý tvar a na konci každej končatiny má pazúriky, ktoré slúžia na vyhrabávanie podzemných skrýš. Farba je rôzna, závisí od ročného obdobia. Najčastejšie sú však kombinácie hnedej, hrdzavohnedej, sivej až po odtiene červenej. Na chrbtovej strane ma biele a tmavé škvrny. Syseľ má veľmi dobrý zrak.

Výskyt

Žije v Strednej a Východnej Európe, na Slovensku sa vyskytuje už len v niektorých lokalitách. Obýva najmä stepné oblasti nížin a predhorí. Najradšej má pasienky s nízkou vegetáciou.

Rozšírenie na Slovensku

Zo 429 mapovacích kvadrátov DFS sa celkovo vyskytol v 182 (42,3 % rozlohy Slovenska, do roku 1964 len v 60, 15,3 %) v súčasnosti v nadmorských výškach 100 (Strážne) – 1 020 m n. m. (Pri Kríži, pri obci Telgárt v Nízkych Tatrách).

Spôsob života

Žije v kolóniách, ktoré môžu mať niekoľko desiatok, až stoviek jedincov. Až šesť mesiacov v roku, od októbra do marca, prežije v zimnom spánku. Sysle sú lúčne a poľné hlodavce, ktoré žijú v poľných dierach. Hrabe prechodné a trvalé nory. Má dva vchody, jeden šikmý a jeden kolmý. Vchod meria 7 – 12 cm. Rozmnožuje sa len jeden krát za rok od mája do júna rodia samičky po 25 dňoch gravidity 3 – 8 mláďat. Premnožujú sa v cykloch 7 – 9 rokov.

Potrava

Živí sa steblami tráv, kvetmi, semenami rastlín a hmyzom. Sysle si na Slovensku nerobia zásoby.

Ochrana

Je zákonom chránený, spoločenská hodnota je 497.90 € (Vyhláška MŽP č. 579/2008 Z.z.) a prísne chránený aj podľa Bernského dohovoru, príloha II.
Podľa smernice Európskej únie o biotopoch voľne žijúcich živočíchov a voľne rastúcich rastlín  patrí medzi druhy, pre ktoré je potrebné vyhlasovať osobitné územia ochrany - územia európskeho významu. Na Slovensku je predmiaetom ochrany v 18-tich územiach európskeho významu.
Daniel Miloslav Bachát

Životopis

Študoval na gymnáziách v Spišskej Novej Vsi, Rožňave a Prešove, teológiu na Evanjelickom kolégiu v Prešove 1861/62, kde počas druhého semestra odišiel do Pribyliny kde bol učiteľom. Teológiu dokončil na univerzite vo Viedni roku 1863. Krátko pôsobil v Hybiach ako učiteľ a kaplán. V rokoch 1863 – 1873 pôsobil ako farár v Pribyline. V roku 1873 stal sa farárom slovenského evanjelického cirkevného zboru na vtedajšej Kerepešskej ceste v Pešti, kde kráčal v šľapajach svojho predchodcu Jána Kollára, na sklonku života (1905) sa stal biskupom banského dištriktu. V Budapešti pôsobil až do svojej smrti v roku 1906. Mal pri sebe vinikajúcich kaplánov, básnika Ondreja Bellu, dvojnásobného doktora, teológa a orientalistu Jána Lajčiaka a profesora slovenskej a maďarskej literatúry na Karlovej univerzite v Prahe a Komenského univerzite v Bratislave Pavla Bujnáka. Zomrel na Veľký piatok roku 1906 na krvávcanie do mozgu.

Literárna a spolková činnosť

Bol dlhoročným členom Zpěvníkovej základiny, obstarával nové vydania a viedol korektúry náboženských kníh a spisov. Bol aj literárne činný. Publikoval pod pseudonymami Budínsky, Miloslav Dumný, Dunajský, Jano, Ľubomiersky, Podkriváňsky, Švihrovský, Tatranský, Blahoslav Úprimný, Mirko Živič. Písal poéziu, prózu, humoresky, venoval sa aj dramatike, literárnej kritike i publicistike, v ktorej dominovala národná problematika s národno-výchovným poslaním. Z obdobia pôsobenia v Pribyline je pamätný výstup  na Kriváň venovaný Memorandu slovenského národa dňa 3.septembra 1861 ktorého sa Daniel Bachát zúčastnil. Bol spolupracovníkom Slovenských novín v čase Sama Czambela. Pričinil sa o oživenie Slovenského spolku v Budapešti, v roku 1874 spoluzakladal časopis Dunaj. Po roku 1880 sa vzdal tvorby poézie a prózy a venoval sa prekladaniu z maďarčiny do nemčiny. roku 1879 sa stal členom-korešpondentom uhorskej literárnej Kisfaludyho spoločnosti, ktorá členstvom ocenila jeho prekladateľskú prácu z maďarčiny a nemčiny, od roku 1891 bol podpredsedom literárnej Lutherovej spoločnosti a od roku 1905 pôsobil ako predseda Uhorskej protestantskej literárnej spoločnosti. Pomáhal organizovať Červený kríž, bol členom centrálneho výboru tejto humanitárnej organizácie. Patril k členom municipiálneho výboru hlavného a sídelného mesta Budapešti. Bol ocenený Rádom Františka Jozefa I.
Daniel Bachát – národovec, literát, organizátor a hlavne evanjelický duchovný a cirkevný hodnostár prešiel z hľadiska vplyvu pre rozvoj národného vedomia Slovákov v slovenskom i uhorskom prostredí cestu  úspechov i ústupkov, cestu názorových posunov, hľadajúc to správne a kompromisné medzi cirkvou a národom. Nie vždy bolo jeho úsilie a skutky kladne hodnotené.
Učená spoločnosť malohontská

Učená spoločnosť malohontská = solennisti, Erudita Societas Kis-Hontiensis, 1808 - 1841 vznikla v Nižnom Skálniku, v Malohonte, bola jedna z učených spoločností, ktoré vznikali na Slovensku v období osvietenstva (koniec 18. storočia až začiatok 19. storočia). Jej predchodcom bola (Čitateľská spoločnosť Malohontská, založená v roku 1791). 
Bola jedným z centier vedeckej činnosti v čase, keď na Slovensku nebola nijaká univerzita. Jej členovia sa zaoberali filozofiou, pedagogikou, národopisom, históriou, literárnou historiou atď.
Vo svojich filozofických prácach rozvíjali racionalizmus, gnozeologický kriticizmus a osvietenský humanizmus. Publikovali ich v zborníku Soleninia bibliothecae Kishontense, (Ročenka knižnice Malohontskej), v latinskom, českom, neskôr nemeckom a maďarskom jazyku, v rokoch 1809 - 1842 (spolu 45 čísel) a prispeli tak výrazne do dejín slovenskej filozofie. Ich snahy sa však obmedzili len na malý okruh vzdelancov a neprenikli medzi pospolitý ľud.
Július Plošic

Životopis

V roku 1839-1844 absolvoval teologické štúdiá na seminári v Banskej Bystrici, 1844 vysvätený za kňaza. Pôsobil ako rokuk. kaplán, neskôr ako farár, v roku 1850-1854 v Banskej Bystrici. Zástanca národných práv Slovákov, spoluzakladateľ a aktivista slovenských kultúrnych spolkov, Matice slovenskej a gymnázia v Kláštore pod Znievom. Propagátor ovocinárstva, šíriteľ protialkoholickej osvety. Autor článkov v slovenských a českých novinách.
Kľače

Poloha

Obec leží v Rajeckej kotline, asi 1 km severne od mesta Rajec v smere k Žiline. Preteká ňou rieka Rajčanka, ktorá Kľače oddeľuje od susedného Jasenového. Obcou prechádza spojnica Žiliny a Prievidze, cesta I/64, ako aj železničná trať Žilina – Rajec.

Dejiny

Prvá písomná zmienka je z roku 1511, kde sú Kľače zapísané ako Kletzen. Obec parila do lietavského panstva.
Dompierre-les-Ormes

Poloha

Obec má rozlohu 30,23 km². Najvyšší bod je položený 705 m n. m. a najnižší bod 316 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 952 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Veľrybovité

Veľrybovité (lat. Balaenidae) je čeľaď z taxónu kosticovce.
V niektorých systémoch v širšom zmysle čeľaď zahŕňa aj čeľaď Neobalenidae.
E@I

E@I („Edukácia@Internet“) je medzinárodná mládežnícka mimovládna nezisková organizácia. Podporuje medzinárodnú spoluprácu a komunikáciu a organizuje vzdelávacie projekty a akcie s cieľom podporiť medzikultúrne vzdelávanie a používanie jazykov a internetových technológií.
Pred svojou oficiálnou registráciou na Slovensku v roku 2005 E@I existovala ako neformálna medzinárodná pracovná skupina už od roku 1999. Činnosť E@I zahŕňa tvorbu vzdelávacích webových stránok, ako je lernu!, Slovake.eu či pripravované deutsch.info, a usporadúvanie seminárov. Od roku 2008 organizuje Letnú školu esperanta v spolupráci s lernu! a Slovenskou esperantskou mládežou. V roku 2010 prevzala E@I organizovanie Konferencie o využití esperanta vo vede a technike konanej na území Česko-Slovenska už od roku 1978. Zvláštna pracovná skupina v rámci E@I sa venuje Wikipédii a v októbri 2011 spoluorganizovala v českom meste Svitavy stretnutie Esperantská Wikimánia pri príležitosti 10. výročia založenia esperantskej Wikipédie.
Koordinátorom aktivít E@I je Peter Baláž zo Slovenska. Niektoré z projektov organizácie boli finančne podporené nadáciou Esperantic Studies Foundation či Európskou komisiou v rámci jej programu Mládež v akcii a jej Výkonnej agentúry pre vzdelávanie, audiovizuálny sektor a kultúru (EACEA). E@I je tiež členskou organizáciou Európskeho fondu mládeže (European Youth Foundation) Rady Európy.
Durmignat

Poloha

Obec má rozlohu 12,36 km². Najvyšší bod je položený 567 m n. m. a najnižší bod 408 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 201 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
William Ramsay

Život

Ramsay sa narodil v Glasgowe, ako syn Williama Ramsaya a Catherine Robertsonovej. Bol synovcom geológa Sira Andrewa Ramsaya.
Začal študovať na Univerzite v Glasgowe pod vedením Thomasa Andersona, známeho vedca v oblasti heterocyklických zlúčenín a agrochémie, o tri roky neskôr popri štúdiu pracoval v laboratóriu známeho analytika R. Tatlocka a neskôr odišiel študovať do Heidelbergu, kde pracoval v laboratóriu Roberta Bunsena, po roku prešiel do Tübingenu, kde u profesora Rudolpha Fittiga pracoval na dizertačnej práci orto – substituované kyseliny a ich deriváty, ktorú obhájil v roku 1872 a získal doktorát z chémie. Potom sa vrátil do Glasgowa ako asistent na Andersonovej Univerzite. V roku 1879 bol menovaný na miesto profesora chémie v Bristole. V roku 1881 si zobral za manželku Margaret Buchananovú, dcéru Georga Stevensona Buchanana. Narodil sa im syn a dcéra. V tom istom roku sa stal šéfom Bristolskej Univerzity a túto pozíciu spojil so svojím výskumom plynov. Od roku 1887 bol profesorom anorganickej a fyzikálnej chémie na londýnskej Univerzity College, kde pôsobil až do roku 1913, kedy vo veku 61 rokov odišiel do penzie.
Zomrel 23. júla 1916 v Buckinghamshire a bol pochovaný vo farskom kostole v Hazlemere, kde bol pochovaný aj William Herschel.

Práca

V roku 1887 nastúpil po Alexandrovi Williamsonovi na prestížne miesto chémie na Univerzite v Londýne. Tu objasnil svoje najväčšie objavy. Medzi rokmi 1885 a 1890 publikoval niekoľko zaujímavých prác o oxidácii dusíka.
19. apríla 1894 Ramsay začal navštevovať prednášky Lorda Rayleigha. Rayleigh poznamenal na odchýlku medzi hustotou dusíka vyrobeného syntetickou reakciou a dusíka izolovaného zo vzduchu odobratím od iných prvkov. Po krátkej diskusii, on a Ramsay sa rozhodli, že túto anomáliu preštudujú. August Ramsay napísal Rayleighovi oznam, že izoloval ťažký prvok zo vzduchu ktorý dosiaľ nebol známy a nemal známu chemickú reaktívnosť. Pomenoval tento prvok ako „argón“. V rovnakom roku bol objavený neón, kryptón a xenón. Taktiež izoloval hélium ktorý bol pozorovaný pri spektrálnej analýze Slnka, ale dosiaľ nebol nájdený na Zemi. V roku 1910 taktiež izoloval a opísal vlastnosti radónu. Ramsay poznamenal, že hélium vzniká pri atómovom rozpade rádia.
Demjata

Šport

FK Demjata (Futbalový Klub Demjata) je futbalový klub pôsobiaci v obci. Bol založený v roku 1952. Štadión klubu má kapacitu 350 ľudí na sedenie. V sezóne 2009/2010 hrá FK Demjata I. Triedu Oblastného Futbalového Zväzu Prešov. Okrem seniorského má klub i žiacky a dorastenecký tím. Žiaci hrajú II.D triedu, dorast I.
Oficiálna stránka FK Demjata http://www.fkdemjata.6f.sk/
V obci pôsobí dobrovoľný hasičský zbor, ktorého členovia úspešne reprezentujú obec v hasičských súťažiach v okrese.