Jan Sokol (filozof)

Vzdelanie a technické profesie

Jan Sokol sa vyučil za zlatníka; pracoval ako zlatník a neskôr mechanik. V roku 1958 v diaľkovom štúdiu zmaturoval, od roku 1963 diaľkovo študoval matematiku na Matematicko-fyzikálnej fakulte UK. V rokoch 1964-1990 pracoval ako programátor, neskôr vedúci výskumný pracovník vo Výskumnom ústave matematických strojov; vydal niekoľko kníh a množstvo článkov o počítačoch. Zaoberal sa rôznymi odvetviami techniky (hodinárstvo, elektro, počítače) i botanikou.

Rodina

Roku 1961 sa oženil, má dvoch synov a dcéru. Jeho otcom bol významný český architekt Jan Sokol a starým otcom astronóm František Nušl. Brat Václav Sokol je výtvarník a ilustrátor.

Akademická aktivita

Od roku 1990 bol Sokol členom redakčnej rady časopisu Přítomnost (v rokoch 1995-2000 vychádzal pod názvom Nová Přítomnost). Od r. 1991 prednášal filozofiu, antropológiu a religionistiku na Pedagogickej a Filozofickej fakulte UK. Vo februári 1997 sa stal docentom, v roku 2000 profesorom. Od roku 2000 prednáša na Fakulte humanitných štúdií UK, v zimnom semestri 2008/9 prednášal etiku a ľudské práva na Harvardovej univerzite v USA. 
Jeho cesta k filozofii viedla cez štúdium biblistiky, diela Nietzscheho, po stretnutie s Janom Patočkom. Vo filozofii vychádza z fenomenologickej tradície a personalizmu (Blondel, Marcel, Teilhard, Rosenzweig, Lévinas)). Ťažiskom jeho záujmu je filozofická antropológia, dejiny ideí a témy prirodzeného sveta, a to najmä v polohe vykonávacej filozofie (Patočka), zrozumiteľnej i laikom. Odtiaľ pramení jeho záujem o vzťahy medzi filozofiou a náboženstvom, filozofiou a vedou, filozofiou a politikou. V spojení s politickou funkciou po r. 1990 študoval antropologické a spoločenské podmienky demokracie; sústavne sa zaujíma o otázky európskych dejín a európskej integrácie. Zaoberal sa aj históriou. Patrí medzi aktívnych prispievateľov Wikipédie.

Politické angažmá

Jan Sokol bol v prvej vlne signatárov Charty 77. Po prvých slobodných voľbách bol od 7. júna 1990 do 4. júna 1992 poslancom Snemovne národov Federálneho zhromaždenia za Občianske fórum. Bol podpredsedom Snemovne národov, predsedom poslaneckého klubu OF a parlamentnej delegácie v Európskom parlamente. Po rozpade OF prešiel do Občianskeho hnutia. 2. snem Občianskeho hnutia v marci 1992 ho zvolil na post podpredsedu tejto politickej formácie, za ktorú kandidoval aj v júni 1992; po zlúčení do SD-LSNS stranu opustil a názorovo sa priklonil ku KDU-ČSL. V septembri 1992 ho ČSSD nominovala v 5. kole volieb prezidenta ČSFR, kandidatúry sa však vzdal.
Na jeseň 1996 kandidoval do Senátu za KDU-ČSL, skončil ale tretí po kandidátoch ODS a ČSSD. Vo februári 1997 sa stal poradcom ministra školstva Ivana Pilipa (ODS). Od januára do júla roku 1998 bol ministrom školstva, mládeže a telovýchovy vo vláde Josefa Tošovského; následne zostal poradcom ministra Eduarda Zemana (ČSSD).
Vo februári 2003 bol koaličným kandidátom do tretej voľby prezidenta Českej republiky, kde ho v poslednom kole tesne porazil Václav Klaus.
Je tiež známy ako kritik vysídlenia Nemcov z Československa. Tento postoj mu vyniesol nepriateľstvo grémia Českého zväzu bojovníkov za slobodu.
V júli 2008 získal vyznamenanie Francúzskej republiky, Rad čestnej légie v hodnosti dôstojníka (Officier de la Légion d’honneur). Je laureátom mimoriadnej Ceny Prístav, ktorú mu v roku 2008 udelila Česká rada detí a mládeže.
Zapája sa tiež do verejnej debaty. Začiatkom roku 2018 sa vyjadril aj k českým prezidentským voľbám. Varoval pred ďalšou polarizáciou českej spoločnosti.