Alhambra

Celkový pohľad

Plošina, ktorá meria približne 740 m na dĺžku a 205 m v najširšej časti, zaberá asi 142 000 m². Je obohnaná opevneným múrom, ktorý je lemovaný trinástimi vežami. Rieka Darro vyvierajúca z hlbokého prepadliska na severe, oddeľuje územie granadského Albayzínu; údolie Assabica obsahujúce park Alhambra je situované západne a južne a tiež, mimo tohto údolia, takmer paralelne s vyvýšeninou Monte Mauror. Toto údolie je hraničným prvkom oblasti Antequeruela.

Dejiny

Názov Alhambra haj bejn v arabčine znamenajúci červená, je pravdepodobne odvodený od slnkom vypálených tehiel, vyrobených z kvalitného štrku a ílu, z ktorých sú vyrobené vonkajšie múry. Niektorí z povolaných však zastávajú názor, že má pripomínať červenú žiaru pochodní, ktorých žiarou boli práce na stavbe sprevádzané po veľa nocí. Iní zase pripomínajú súvislosť s menom zakladateľa Muhammada I., známeho ako Ibn al-Ahmar, ďalší zase odvodzujú názov z arabského Dar al Amra – Dom pána. 
Pôvodne bola postavená v roku 889 ako pevnosť .
Palác sa staval najmä v rokoch 1284 až 1354, za vlády Al Ahmara a jeho nástupcov. Mená hlavných podieľajúcich sa umelcov sú však neznáme, alebo spochybniteľné.
Nádherné arabesky vnútornej výzdoby sú pripisované vládcom Jusufovi I. a Muhammadovi V. Potom čo kresťania získali v roku 1492 nadvládu nad mestom, začali Alhambru upravovať. Zachované dielo bolo zavápnené, kresby a pozlátenie odstránené, nábytok znehodnotený, rozbitý alebo odstránený. Karol V. (1516 – 1556) prestaval časť paláca v renesančnom štýlu a aby uvoľnil priestor tejto prestavbe, ktorá nikdy nebola dokončená, zničil väčšiu časť zimného paláca. Filip V. (1700 – 1746) priestory „potaliančil“ a dokončil palác presne v miestach, ktoré sa nazývali Maurská stavba. Prišiel s rozdelením stavby, ktoré zapríčinilo zneprístupnenie veľkých obytných priestorov. V nasledujúcich storočiach pod nadvládou španielskych kráľov bolo maurské umenie ďalej znehodnocované. V roku 1812, za vlastníctva grófa Sebastianiho, boli niektoré veže vyhodené do povetria, zatiaľ čo na celé budovy čakal rovnaký osud neskôr – Napoleon sa snažil vyhodiť do povetria celý komplex; ešte predtým, než bol jeho úmysel realizovaný, zmrzačený vojak tajne plán svojho veliteľa prekazil znehodnotením výbušnín a zachránil tak Alhambru pre budúce generácie.
V roku 1821 zemetrasenie spôsobilo ďalšie škody. Reštaurátorské práce začali v roku 1828 pod vedením architekta José Contrerasa za finančnej podpory Ferdinanda VII. Po smrti Contrerase v roku 1847 práce úspešne pokračovali za jeho syna Rafaela († 1890) a vnuka Mariana.

Miestopis

Umiestnenie v krajine je možné nazvať ako jedno z výnimočných krás prírody. Náhorná plošina sama o sebe diktuje široký rozhľad na mesto a planiny Granady východným a južným smerom. Maurskí básnici Alhambru prirovnávajú k „perle vsadenej do smaragdu“ v narážke na farby budov a lesy okolo. Park (Alameda de la Alhambra) na jar prekypuje bujnou flórou, trávami, pomarančovníkmi a myrtami. Najcharakteristickejším rysom parku je však husté vysadenie brestom štíhlym, ktorý uprednostnil v roku 1812 vojvoda z Wellingtonu. Park je ospevovaný pre spev slávikov a prúdiacej vody tryskajúcej z niekoľkých fontán a kaskád. Tie sú napájané vodou 8 km dlhým privádzačom z rieky Daro od kláštora Jesus del Valle stojaceho nad Granadou.
Navzdory dlhému obdobiu zanedbávania, úmyselného vandalizmu a často chybnému reštaurovaniu, ktorým Alhambra prešla, zostáva stále jedinečným príkladom maurského umenia vrcholnej európskej fázy. Oslobodená od priameho byzantského vplyvu, ktorý môžeme nájsť na córdobskej katedrále Mezquita, je komplexnejší a fantastickejší než Giralda v Seville. Väčšina budov palácov má štvorcové pôdorysy so všetkými miestnosťami obrátenými do centrálneho nádvoria. Celok dosiahol svojich terajších rozmerov jednoducho postupným pridávaním nových štvorcových pôdorysov vyprojektovaných na rovnakom princípe. Pôdorysne sa však líšia rozmerom a sú navzájom prepojené menšími miestnosťami a priechodmi. Vonkajší vzhľad je však strohý a prostý, akoby architekt zamýšľal zvýšiť kontrast voči interiéru. Tam je palác nedostihnuteľne nádherný vo svojom detaile mramorových stĺpov a arkád, rovnako ako patinovaných stropov a akoby zahalený priesvitnosťou nesmiernej štukatérskej práce. Slnko a vietor má voľný prístup a tak celý efekt má nádych ľahkosti a ladnosti. Modrá, červená, a zlatavo žltá sú pôsobením času nevýrazné, ale stále pôsobivé.
Vo je typický arabský štýl, prísny a tradičný vzor listov a geometrické zdobenie spracované v arabesky až neuveriteľnej spletitosti a dôvtipu. Maľované plochy sú prevažne použité ako obklad stien.

Sprievodca Alhambrou

Maurská časť Alhambry pripomína veľa stredovekých kresťanských pevností svojim rozdelením na tri základne časti – hrad, palác a obytné prístavky pre poddaných. Alcazaba – pevnosť a najstaršia časť – bola postavená na izolovanom a strmom výbežku, ktorý delí náhornú plošinu na severozápade, zostali z nej však len masívne vonkajšie steny, veže a hradby. Na počesť španielskeho dobytia Granady 2. januára 1492 bola na jednej z vežičiek prvýkrát vyvesená zástava Ferdinanda a Izabely. Strelecká veža s obrovským zvonom bola dostavaná v 18. storočí a zrekonštruovaná po poničení bleskom v roku 1881. Za Alcazabou sa nachádza palác maurských kráľov, Alhambra; za touto stavbou sa ďalej nachádza Alhambra Alta (horná Alhambra), pôvodne obývaná dvoranmi a panstvom.
Prístup smerom z mesta do parku Alhambry je umožnený vďaka Puerta de las Granadas (brána granátových jabĺk), čo je masívny víťazný oblúk z 15. storočia. Strmý svah vedie pozdĺž stĺpu Karola V., fontány postavenej v roku 1554, až k hlavnému vchodu do Alhambry. Tým je Puerta Judiciaria (brána súdu), podkovovitá pasáž a týčiaca sa veža námestia používaného Maurami ako neoficiálny súdny dvor. Nad vchodom je vytesaná ruka s natiahnutými prstami ako talizman proti oku zla. Kľúč, symbol autority, zaujíma odpovedajúce miesto vo vnútri podlubia. Úzka pasáž vedúca do vnútra Plaza de los Aljibes (Miesto nádrží), širokého otvoreného priestoru, ktorý oddeľuje Alcazabu od Maurského paláca. Vľavo od priechodu vystupuje veža Torre del Vino (Veža vína) postavená v roku 1345 a používaná v 16. storočí ako pivničný priestor. Napravo je palác Karola V., striedmo vyzerajúca, ale majestátna renesančná budova, trochu narušujúca harmóniu okolia svojou nadmernou veľkosťou. Extrémne komplikované a detailné stvárnenie výzdoby maurskej Alhambry stojí v príkrom kontraste ku Karlovmu palácu, ktorý tvoria biele steny bez rušivých elementov. Mnohé z autorít architektúry sú preto znechutené preferovaním jednoduchého renesančného štýlu Karola V., ktorý podľa nich znehodnocuje celú architektonickú veľkosť Alhambry. Stavba Karolovho paláca začala v roku 1526 a skončila v roku 1650. 
Súčasný vstup do Maurského paláca (Palacio Arabe, alebo Casa Real) je malými dverami, ktoré ďalej vedú na Patio de los Arrayanes (Myrtový dvorec), nazývaný tiež Patio de la Alberca (Dvorec požehnania alebo Dvorec jazierka), čo pochádza z arabského birka = bazén. Tento dvorec je 42 m dlhý a 22 m široký. Uprostred je veľká nádrž s mramorovým obložením, plná zlatých rybiek a obklopená myrtami. Sú tu galérie na severnej a južnej strane. Južná je 7 m vysoká a je podpieraná mramorovou kolonádou. Pod ňou, vpravo, bol hlavný vchod, nad ňou sú tri elegantné okná s oblúkmi a miniatúrnym stĺporadím. Z tohto nádvoria sú vidieť na severe nad strechy vystupujúce steny Torre de Comares odrážajúce svoj obraz v jazierku. 
Salón de los Embajadores (Sieň vyslancov) je najväčším v Alhambre a zaujíma priestor celej Torre de Comares. Je to štvorcová miestnosť so stenami 12 m dlhými, zatiaľčo stred dómu je 23 m vysoký. Slúžila ako veľká prijímacia miestnosť, trón sultána bol umiestnený oproti vchodu. V tejto miestnosti Krištof Kolumbus prijímal podporu Izabely a Ferdinanda k ceste do nového sveta. Dlaždice sú skoro všade do výšky 1,2 m a farebne sa pravidelne striedajú. Nad nimi je séria oválnych medailónov s nápismi pretkanými kvetmi a listami. Je tu deväť okien, po troch na každom z priečelí, a strop, ktorý je pozoruhodne členený vykladanou kompozíciou z bielych, modrých a zlatých tvarov kruhov, korún a hviezd. Steny sú pokryté rôznymi štukami veľmi jemného vzoru.
Známe Patio de los Leones (Leví dvor) je 35 m dlhé a 20 m široké, obklopené nízkou ochodzou na 124 bielych mramorových stĺpoch. Pavilón je extrémne pretiahnutý do nádvoria, s rafinovanými stenami a ľahko kopulovitou strechou, prepracovane pokrytou ornamentmi. Nádvorie je dláždené farebnými dlaždicami a podlubie postavené z bieleho mramoru. Steny sú tiež pokryté až do výšky 1,5 m dlaždicami modrej a žltej farby s dolnou a hornou linkou zo zlatého a modrého smaltu. Stĺpy podopierajúce strechu a galériu sú nepravidelne rozmiestnené s efektom umeleckého výhľadu. Piliere, oblúky a stĺporadie sú vyzdobené rozmanitou škálou dekoratívneho lístia a iných prvkov. Na každom z oblúkov je veľká štvorcová plocha arabesiek, nad piliermi je ďalšia plocha filigránskej práce. V centre nádvoria sa nachádza Levia fontána, unikátna alabastrová misa podopieraná nepríliš detailne vypracovanými skulptúrami dvanástich levov z bieleho mramoru. Dvanásť levov slúžilo ako forma časomiery, kedy voda prúdila každú hodinu z iného leva. Kresťania po opätovnom dobytí hodiny rozobrali, aby zistili, ako fungujú, tie však prestali pracovať úplne.
Sala de los Abencerrajes (Sieň Abencerrajovcov) odvodzuje názov z legendy podľa ktorej Boabdil, posledný kráľ Granady, pozval vrcholných predstaviteľov zmieňovanej skupiny na banket a dal ich potom na tom mieste povraždiť. Táto miestnosť je dokonalé námestíčko s vysokými kopulami a zamrežovanými oknami ako základňa. Strecha je znamenite zdobená modrou, hnedou, červenou a zlatou farbou. Oproti tomuto sálu sa nachádza Sala de las dos Hermanas (Sála dvoch sestier), ktorá svoj názov odvodzuje z dvoch mramorových dlaždíc, ktoré sú súčasťou dláždenia. Uprostred sálu je fontána a strecha – voštinová kopula s drobnými obrazcami. Každý z obrazcov je iný a hovorí sa, že je ich na 5000 – čo je skvelý príklad maurskej stalaktitovej klenby.
Medzi iné divy Alhambry patrí Sala de la Justicia (Sieň spravodlivosti), Patio del Mexuar (Nádvorie koncilu), Patio de Daraxa (Nádvorie vestibulu) a Peinador de la Reina (kráľovnej prezliekáreň), v ktorých môžeme pozorovať tú istú architektúru a elegantnú výzdobu. Palác a Horná Alhambra tiež obsahuje kúpele, množstvo spální a letných záhrad, pokojné galérie a labyrint rovnako ako klenuté kobky.
Pôvodný nábytok paláca reprezentuje slávna váza Alhambry – jedinečná ukážka maurského umenia keramiky. Je datovaná do roku 1320 a predstavuje prvé maurské obdobie porcelánového umenia. Je 1,3 m vysoká, odspodu biela a smaltovanie je modré, biele a zlaté.
Z priľahlých budov spojených s Alhambrou je najzaujímavejší Palacio de Generalife (alebo tiež Gineralife – z maurského Jennat al Arif, „Arifova zahrada“, či tiež „Architektova záhrada“). Tento letohrádok sa datuje približne do konca 
13. storočia, ale bol niekoľkokrát prestavaný. Jeho záhrady so živými plotmi zastrihnutými do podoby jaskýň, fontánami a cyprusovými uličkami majú povesť pôvodného maurského charakteru. Villa de los Martires (Martyrov letohrádok) na vrchole Monte Mauror, pripomína svojim menom kresťanských otrokov zamestnaných stavbou Alhambry a taktiež uväznených v podzemných kobkách. Torres Bermejas (Vermilionské veže), tiež na hore Monte Mauror, sú dobre zachovanou ukážkou maurského opevnení s podzemnými nádržami, koniarňami a ubytovaním pre 200 mužov. Niekoľko rímskych náhrobkov bolo objavených v roku 1829 a 1857 na úpätí Monte Mauror.
Na stavbe Alhambry nenájdeme jediný podpis maurských tvorcov, okrem ľudskej dlane. Je tu však veľa odkazov na ľudskú tvorivosť na renesančných stavbách.

Rôzne

Alhambra, Generalife a granadský Albayzin sú zahrnuté v zozname svetového dedičstva UNESCO. Je to tiež miesto deja novely Poviedky z Alhambry (Tales of Alhambra) od Washingtona Irvinga. Irving žil v tomto paláci počas písania knihy a stal sa tak prostredníkom v znovuuvedenia tohto miesta do povedomia širokého publika.