google/wiki40b huggingface dataset:
Japonské cisárstvo (1868 – 1945)

Moderné dejiny

Počas niekoľkých rokov obnovený kontakt so Západom zásadne zmenil japonskú spoločnosť. Po vojne Bošin v rokoch 1867 – 1868 bol šógunát zrušený a bola znovuobnovená moc cisára. V roku 1867 nastúpil na trón nový cisár Mucuhito (dnes známy ako cisár éry Meidži) a počas jeho 45 ročnej vlády sa uskutočnilo mnoho reforiem (tzv. reformy Meidži). Feudálny systém bol zrušený a boli prevzaté početné západné inštitúcie, vrátane západného právneho zriadenia a formy vlády. Spolu s ďalšími ekonomickými, sociálnymi a vojenskými reformami vyústili tieto zmeny k prerodu Japonska na modernú svetovú mocnosť. Ako výsledok prvej čínsko-japonskej a rusko-japonskej vojne získalo Japonsko Taiwan a Sachalin a neskôr v roku 1910 okupovalo Kóreu.
Počas prvej svetovej vojny krajina bojovala po boku krajín Dohody proti Cisárskemu Nemecku. Výsledky vojny však Japonsko nemohli neuspokojiť.
Na počiatku 20. storočia zaznamenalo Japonsko vzrastajúci vplyv expanzívneho militarizmu, vedúcemu k invázii do Mandžuska a druhej čínsko-japonskej vojne (1937). Japonsko sa spojilo s Nemeckom a Talianskom a vytvorilo Os Berlín-Rím-Tokio. Japonskí politickí vodcovia, obávajúci sa rastúcej vojenskej a ekonomickej prítomnosti v juhovýchodnej Ázii považovali za nevyhnutné zaútočiť na americkú námornú základňu v Pearl Harbor (1941), aby bola zaistená japonská nadvláda v Pacifiku. Aj keď vstup Spojených štátov do 2. svetovej vojny postupne zmenil rovnováhu sil v Pacifiku v neprospech Japonska. Po dlhom pacifickom ťažení Japonsko stratilo Okinawu v súostroví Rjúkju a bolo zatlačené na štyri hlavné ostrovy. Spojené štáty mohutne zaútočili na Tokio, Ósaku a ďalšie mesta strategickým bombardovaním a na Hirošimu a Nagasaki atómovými bombami. Japonsko oznámilo bezpodmienečnú kapituláciu 15. augusta 1945.

Okupácia

Porazené Japonsko zostalo pod okupačnou správou USA až do roku 1952, po ktorom skončení začalo významné ekonomické oživenie s pomocou USA, ktoré vrátilo ostrovom prosperitu. Úspech v Tokiu v roku 1964 je považovaný za jeden z mnoho znakov, že Japonsko znovu získalo svoj národný status. Ostrovy Rjúkju zostali pod správou USA až do roku 1972, aby bola zaistená stabilizácia východnej Ázie a významná vojenská prítomnosť USA zostavá až do týchto dní.

Systém vlády

Základným zákonom Japonského cisárstva bola ústava známa aj ako Meidžiho ústava. Bola vyhlásená 29. novembra 1789 a platila až do 2. mája 1947. Prehlásila Japonsko konštitučnou monarchiou na čele s cisárom, zaisťovala oddelenie zákonodarnej, výkonnej a súdnej moci a základné ľudské práva.

Parlament

Zákonodarnú moc vykonával do roku 1890 cisár. S prijatím Meidžiho ústavy vznikol v Japonsku prvý parlament, nazvaný Ríšsky snem (Imperial Diet). Skladal sa z dvoch komôr. Hornú komoru, takzvanú Šľachtickú snemovňu (House of Peers) tvorili členovia Cisárskej rodiny, osoby s dedičným šľachtickým titulom a ďalší členovia menovaný cisárom. Dolnú komoru – Poslaneckú snemovňu, alebo tiež Snemovňu reprezentantov (House of Representatives) volili občania, pričom volebné právo sa vzťahovalo len na majetných dospelých mužov, ktorí však tvorili len malé percento obyvateľstva.
Fridrich I. (Svätá rímska ríša)

Fikcia

Fridrich Barbarossa vystupuje ako historická postava v románe Baudolino od Umberta Eca.
Výživová pyramída

Pohľady

Takáto prezentácia vo forme pyramídy bola publikovaná v deväťdesiatych rokoch minulého storočia USDA (US Department of Agriculture - Americkým úradom pre poľnohospodárstvo) a reprezentovala vtedajšie poznatky o výžive a potravinách. Odvtedy vzniklo viacero pohľadov na problematiku a viacero verzií pyramíd zohľadňujúce najnovšie poznatky, ako aj rôzne (niekedy až protichodné) názory na potrebu a vplyv jednotlivých potravinových zložiek na ľudský organizmus.
Polemické názory na takto prezentovaný názor na výživu hovoria, že pyramída neodráža výsledky posledných výskumov náuky o diéte. Hlavný smer kritiky sú nedostatky pyramídy vo vnútri "proteínovej skupiny" (mäso, hydina, ryba, fazuľa, vajcia ...) a nejasnosti vzhľadom ku dnešnému kladeniu dôrazu na užívanie celozrnných potravín. Napr. pyramída odporúča 2 - 3 porcie zo skupiny bohatej na proteíny, čo sa mieni ako maximálna dávka, ale 2 - 4 porcie ovocnej skupiny čo sa predpokladá ako minimum. Pyramída nerozlišuje celé zrná a mleté zrná, a celé zrná a rafinované zrná (upravovaná - zbavená klíčkov a otrúb, silne rafinovaná - zbavená oleja a pod.). Viacero vegetariánskych diét je založených práve  na používaní rafinovaných obilnín, čo skresľuje pohľad na pyramídu. 
Alternatívou je napr. pyramída Harvardskej školy verejného zdravotníctva tzv. Zdravá výživová pyramída, zahŕňajúca vápnik a multivitamínove doplnky, ako aj mierne množstvo alkoholu a vegánska verzia výživovej potravinovej pyramídy. 
Mnoho pozorovateľov verí, že Harvardská pyramída vernejšie vyjadruje výsledky štúdií o výžive publikované vo vedeckých časopisoch. Niektorí tvrdia, že USDA  bol a je ovplyvňovaná politickým tlakom výrobcov potravín. Napr. odporúčaná spotreba ovocia a zeleniny je viac ako dvojnásobná oproti odporúčaniam Svetovej zdravotníckej organizácie (400g denne).
Mnichov (Vrbno pod Pradědem)

História

Obec vznikla v údolí Černé Opavy a prvá písomná zmienka o nej pochádza z roku 1586. Vtedy tu bola skláreň a hámor. V 19. storočí sa obec ďalej rozrastala, obyvateľstvo bolo prevažne nemecky hovoriace. V rokoch 1850 až 1877 bola časťou obce i obec Železná. K roku 1930 boli časťou obce aj zaniknutý Josefský Hamr (Josefshammer), ďalej Dlhá Stráň (Langenberg) a zastávka (Stillstand). 
V obci bol značne rozvinutý priemysel. Existovalo tu niekoľko píl. Napríklad píla R. Titza od roku 1875 a píla A. Titza od roku 1881, ktorá mala od roku 1912 elektráreň a od roku 1939 mlyn. K roku 1930 sa spomína strojáreň, výrobňa poľnohospodárskych a opravárenských strojov R. Mücka. Vedľa ďalšieho mlyna a bielidiel tu bola tiež huta na výrobu drôtu. Vápencový lom s vápenkou T. Neumanna sa spomína k roku 1908. Bol tu v roku 1848 aj pivovar s liehovarom vrchnostenskej správy Javorník, ktorý po roku 1900 zanikol. Ďalej tu boli ďalšie výrobne liehovín, lisovňa oleja, výroba drevenej vlny, rúr a trstinových rohoží.  V Mnichove bol statok majiteľa Ertscholtini a od roku 1865 patril vrchnostenskej správe Javorník. Od roku 1870 tu bola obecná nemocnica a od roku 1892 pošta, ktorá po roku 1945 zanikla. K roku 1935 sa spomína konzum. V roku 1938 tu bola lesná správa Grohmann, v roku 1925 záložňa. V roku 1866 tu bola všeobecná škola, ktorá mala v roku 1900 tri triedy. V roku 1900 tu bol hasičský a v roku 1925 robotnícky a katolícky spolok.  Vo vápencovom lome bola objavená malá krasová jaskyňa (dnes vchod zasypaný). V roku 1716 tu bol vybudovaný barokový kostol Navštívenia Panny Márie, ktorý bol neskôr novogoticky prestavaný. Severne od Mnichova sa nachádza zrúcanina Josefského hámra a pod mlynským vrchom zrúcanina mlyna. Po 1. svetovej vojne bol pri kostole vybudovaný pomník padlým.
Roku 1857 prišla do Mníchova ako ošetrovateľka Hortulana Weberová, ktorá tu založila liečebný ústav. Ten v roku 1878 zakúpili sestry kongregácie Milosrdných sestier svätého Karla Boromejského. V roku 1910 začali stavbu novej liečebnej budovy. Liečili sa tu srdcové vady a reumatizmus, najmä pomocou tzv. Kneippových metód. Pred 1. svetovou vojnou sa tu liečilo priemerne 600 ľudí. 
V roku 1903 postihla obec ničivá povodeň. V rokoch 1937-38 boli budované severne a východne od obce pohraničné opevnenia (ľahké objekty vzor. 37). Obec bola v roku 1938 pripojená k Nemecku a 8. mája 1945 bola obsadená Červenou armádou. Po druhej svetovej vojne a opätovnom pripojení k Česko-Slovensku došlo k odsunu nemeckého obyvateľstva, do tej doby bola obec prakticky čisto nemecká. V dôsledku toho počet obyvateľov obce poklesol z predvojnových 2200 na 778 v roku 1946. Nemecký názov obce Einsiedel bol zmenený na Mnichov. Po vojne tiež zanikol liečebný ústav. Sestry tu však pracovali až do roku 1977. V roku 1960 bola obec pripojená k Vrbnu pod Pradědem, pod ktoré patrí dodnes.
Lemoncourt

Poloha

Obec má rozlohu 5,41 km². Najvyšší bod je položený 292 m n. m. a najnižší bod 215 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 75 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Loukas z Alexandrie

Loukas alebo Lukas (starogr. Λουκάς) bol olympijský víťaz v behu na jedno stadion v roku 133.
Loukas z Alexandrie si na 228. olympijských hrách vybojoval víťazstvo v behu na jedno stadion. Olympijské víťazstvo Louka uvádza historik Eusebios z Kaisareie, a to v zozname olympijských víťazov (hlavne víťazov stadiodromu od 1. v roku 776 pred Kr. až po 249. olympiádu), ktorý je súčasťou diela Kronika (starogr. Παντοδαπὴ Ἱστορία – Pantodapé Historia). Tento zoznam vyhotovoval hlavne z písomností Iulia Africana, autora diel, zachovaných len fragmentálne (v dielach iných starovekých autorov).
Longfossé

Poloha

Obec má rozlohu 10,22 km². Najvyšší bod je položený 207 m n. m. a najnižší bod 39 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 363 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Roháče

Vymedzenie

Roháče ležia v západnej časti Západných Tatier, obklopené zo severu Osobitou a z juhu Sivým vrchom a Liptovskými Tatrami. Západným smerom leží Zuberská brázda, podcelok Podtatranskej brázdy, východný okraj vymedzuje štátna hranica.

Ochrana prírody

Územie Roháčov je súčasťou Tatranského národného parku, z maloplošných chránených území sa tu nachádza národná prírodná rezervácia Roháčske plesá a národná prírodná pamiatka Brestovská jaskyňa.

Turizmus

Roháče patria k najatraktívnejším lokalitám turistiky na Slovensku. Roháčska dolina ponúka široké možnosti aktívneho oddychu a v jej dolnej časti situovaný Zuberec s rekreačnými osadami Brestová a Zverovka disponujú komplexným zázemím pre letné i zimné aktivity. Priamo v Tatranskom národnom parku sa nachádza lyžiarske stredisko (Roháče – Spálená) so sedačkovou lanovkou, ktoré patrí medzi najvyššie položené lyžiarske strediská na Slovensku. V okolí sú upravované bežkárske trate. Dolinou vedie asfaltová cesta a červeno-značkovaný chodník (vhodný pre ľudí so zníženou mobilitou a imobilných) zo Zuberca až ku Ťatliakovmu jazeru a Ťatliakovej chate, odkiaľ vedie turistický chodník k piatim Roháčskym plesám.
V letnom období je prístupný celý horský hrebeň, na ktorý vedie niekoľko trás. Ide však už o náročné celodenné túry. Okrem Roháčskych plies sú obľúbené trasy na Sivý vrch, Brestovú, Ostrý Roháč, Tri kopy či Baníkov.
Žofia Meklenburská

Život

Otcom Žofie bol vojvoda Meklenburska-Güstrow Ulrich III. (1527 – 1603), matkou princezná Alžbeta Dánska (1524 – 1586), nevlastná sestra dánskeho kráľa Kristiána III.

Regentstvo

Do manželovej smrti v roku 1588 nehrala Žofia vo verejnom živote veľkú úlohu. Po jeho skone prijala v roku 1590 regentstvo krajiny v mene svojho neplnoletého syna Kristiána; regentkou bola do roku 1594.
Žofia sa postarala o nemeckých vychovávateľov pre mladého kráľa a z jej popudu došlo k všeobecnému používaniu nemčiny na dánskom dvore, čo sa nestretávalo s kladnou odozvou u predstaviteľov regentskej rady vládnucou spolu s kráľovnou. Kráľovná veľmi obratne zaobchádzala so štátnymi financiami, odkláňajúc z nich čo sa dalo do kráľovskej pokladne. Jej panovanie došlo do napätých vzťahov medzi ňou na jednej strane a synom s regentskou radou na strane druhej – s radou bola v stave trvalej vojny. Keď Kristián IV. dosiahol plnoletosti, prikázal matke opustiť dvor a usadiť sa na ich statkoch na zámku v Nykøbing na ostrove Falster na juhu Dánska. Žofia sa musela zmieriť s porážkou aj s faktom, že jej syn už nie je dieťaťom, ktoré môže ovládať. Po roku však došlo medzi matkou a synom k zmiereniu.

Vyhnanie

Vo vyhnanstve v Nykøbing, kde kráľovná žila na statkoch pripísaných jej manželom, sa zaoberala liečivými rastlinami a zbieraním ľudových piesní. Spoločne s pastorom Andersom Vedelom vydala prvú zbierku ľudových piesní v knižnej podobe a tým sa pričinila o zachovanie dánskej ľudovej kultúry. Prestavala zámok v Nykøbingu a založila v ňom obrazovú galériu. Zaujímala sa o mnoho vecí, m. i. o astronómiu – ešte za manželovho života zriadila astronomické observatórium na ostrove v Sunde. Bola veľmi zdatným správcom svojich majetkov a ľahko rozmnožovala svoje financie poskytujúc dobre úročené pôžičky svojmu synovi aj rôznym iným princom.
Súčasníci charakterizovali kráľovnú ako panovačnú osobu aj tvrdú matku, veľmi nediplomatické a nepoddajné povahy, priliehajúce na materiálnych veciach. Zomrela ako najbohatšia žena Európy – majetok, ktorý po sebe zanechala, bol odhadnutý na obrovskú sumu 5,5 miliónov rigsdalerov a stal sa jablkom sváru medzi ich deťmi. Jej syn Kristián IV. bol pri nej v okamihu jej smrti zadlžený sumou 2 milióny rigsdalerov. Okrem iného zanechala po sobe Žofia obrovské pivnice plné skvelých vín; tieto zásoby neboli v čase panovania Kristiána IV. vyčerpaný, ač kráľ robil, čo mohol – koristili z nich ešte Švédi za okupácie Dánska v 2. polovici 17. storočia.
Kráľovná si často sťažovala na zlé vzťahy s Kristiánom. Obaja však mali dominantné a panovačné povahy a za týchto okolností boli harmonické vzťahy medzi matkou a synom len málo pravdepodobné.

Smrť

Kráľovná Žofia zomrela v požehnanom veku 74 rokov 4. októbra 1631 na svojich statkoch v Nykøbingu na ostrove Falster. Pochovaná bola v katedrále v Roskilde, mieste posledného odpočinku dánskych kráľov.
Jorgos Mufluzelis

Život

Narodil sa v Mytilini, na ostrove Lesbos. Vrchol popularity dosiahol hlavne v 30. a 40. rokoch minulého storočia, keď hrával populárne piesne gréckej nižšej vrstvy, rembetiko. Spočiatku žil s prostitútkou, ktorú ako sám povedal miloval, no zomrela. Neskôr sa oženil so ženou z lepšej rodiny, ktorá však od neho odišla. S ňou mal aj syna.
Jeho najznámejšie piesne sú Laou laou to pigaineis, Ego den echo vgalei to scholeio alebo o Psaras mesa sti chora. Zomrel v roku 1991 v atickom meste Galatsi.
Farár

Farár (z lat. parochus) je v kresťanských cirkvách osoba, ktorá má na starosti vedenie farnosti a farských bohoslužieb.
Katolícka cirkev, ako aj protestantské cirkvi presne vymedzujú práva a povinnosti farára prostredníctvom vlastného cirkevného práva.
V evanjelických cirkvách a starokatolíckej cirkvi sa farár väčšinou volí, v katolíckej cirkvi ho vymenúva biskup. V evanjelických cirkvách je farár ordinovaným teológom, v katolíckej, anglikánskej a pravoslávnej cirkvi musí byť farár kňazom.
Saint-André-en-Barrois

Poloha

Obec má rozlohu 9,33 km². Najvyšší bod je položený 326 m n. m. a najnižší bod 241 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 61 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Uhlwiller

Poloha

Obec má rozlohu 7,46 km². Najvyšší bod je položený 237 m n. m. a najnižší bod 154 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 702 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Ascoli Piceno

Šport

V meste pôsobí futbalový klub Ascoli Calcio 1898.
Lavonova aféra

Lavonova aféra bol politický škandál spojený s nevydarenou tajnou izraelskou operáciou proti Spojeným štátom a Spojenému kráľovstvu v lete roku 1954, ktorej cieľom bolo vyprovokovať USA k vojne proti Egyptu.
Operácia s krycím menom Susannah mala zabrániť uzavrieť britsko-egyptskú zmluvu o odchode britských jednotiek z oblasti Suezského prieplavu a odovzdať správu nad prieplavom do egyptských rúk. Malo sa tak stať pomocou sérii bombových útokov na britské a americké ciele v Egypte (kultúrne a informačné centrá, banky, kiná, knižnice), ktoré by narušili dôveru medzi Egyptom a Západom. Vina za tieto akcie mala padnúť na Moslimské bratstvo, egyptských komunistov a na „nešpecifikované živly“ či „miestnych nacionalistov“. V nastávajúcom ovzduší nedôvery by potom britská vláda nestiahla svoje vojenské jednotky od Suezského prieplavu.
Po odhalení akcie vypukol škandál známy ako Lavonova aféra. Izraelský minister zahraničia Pinchas Lavon síce odmietol, že by o tejto operácii vedel, nakoniec však pod tlakom odstúpil. Izrael zastával k operácii Susannah 50 rokov odmietavý postoj, v roku 2005 však prezident Moše Kacav udelil žijúcim účastníkom oficiálne uznanie.
Otrava krve

Album a jeho história

Po koncertnom programe a albume Změna!, ktorý vyšiel v roku 1988, sa zloženie skupiny Progres 2 celkom zmenilo. Zostal len bubeník a líder skupiny Zdeněk Kluka a klávesista Milan Nytra, novými členmi sa stali gitarista Mirek Sova, basgitarista Dalibor Dunovský a speváčka, prvá žena v histórii skupiny, Pavla Dvořáčková. Názov sa zmenil na Progres-Pokrok a koncom roku 1987 už toto zloženie pracovalo na novom koncertnom programe Otrava krve. Nový projekt, ktorý režíroval Peter Scherhaufer, režisér Divadla na provázku, znova spojoval hudbu so scénickými výstupmi a kulisami. Témou, ktorú vytvorili spoločne Kluka a Nytra, sa stala paródia na budovateľské nadšenie a stalinizmus 50. rokov 20. storočia, čo bol na vtedajšiu dobu odvážny počin.
Koncertnú premiéru projektu Otrava krve odohrali na jar 1988, a aj keď bol program schválený, na vystúpenie často dozerali príslušníci Štátnej bezpečnosti. Projekt bol úspešný, celkovo sa usporiadalo 165 repríz, počas nežnej revolúcie ale koncertovanie ukončili. Skupina sa ešte schádzala v štúdiu, kde nahrala skrátenú verziu Otravy krve, ktorá v roku 1990 vyšla na LP, a vo februári 1990 sa definitívne rozpadla.

Vydávanie albumu

Otrava krve vyšla na LP v roku 1990 vo vydavateľstve Panton. Na CD táto verzia nikdy nevyšla. Roku 2008 však vyšla vo vydavateľstve FT Records reedícia na CD, ktorá obsahuje kompletný program Otravy krve zložený z koncertných záznamov (skladby 1–8) a demonahrávok (skladby 9–13) natočených v roku 1988. Skladby „Lavina“ a „Otrava krve“ boli prevzaté z pôvodného LP vydania (nahrané 1990).
Abbeho komparátor

Abbeho komparátor je prístroj na presné meranie vlnových dĺžok viditeľného svetla, ktorý ako prvý navrhol a zostrojil nemecký fyzik Ernst Karl Abbe. Namerané vlnové dĺžky porovnáva s tzv. porovnávacím spektrom.

Charakteristika

Prístroj sa skladá z pevného a pohyblivého mikroskopu. V súčasnosti je meranie automatizované (snímanie kamerou, laserové meranie, počítačové spracovanie), čo zvyšuje presnosť a zrýchľuje celý proces.
Klinovka hadia

Opis

Jej telo s dĺžkou 55 – 60 mm je žlto-zeleno sfarbené s čiernymi úzkymi pruhmi na hrudi. Samček je dlhší ako samička. V prednej časti tela prevláda nápadná zelená farba, ostatné klinovky sú väčšinou žlté. Oči sa na temene nestýkajú (poznávací znak klinoviek). Samička má na záhlaví útvary pripomínajúce rohy, ktoré iba málo prevyšujú oči. Krídla sú číre s rozpätím 65 – 75 mm. Nohy má žlté s pozdĺžnymi čiernymi pruhmi. Na vrchu zadočku má žlté škvrny. Zadoček je pri samčekoch na posledných článkoch rozšírený.

Výskyt a ohrozenie

Rozšírená je v Strednej Ázii, v Rusku, vo Východnej, Strednej a Severnej Európe. Vo Fínsku je rozšírenie dosahuje až k polárnemu kruhu. Na území Česka sa vyskytuje väčšinou vzácne, vo východných, južných a severných Čechách býva je výskyt hojnejší. Na území Slovenska je jej výskyt súvislý na celom území. Na území Slovenska je chránená. V Česku je chránená zákonom ako silno ohrozený druh. Jej ohrozenie spočíva najmä v zániku biotopov, v ktorých sa môžu vyvíjať jej nymfy. Všeobecne tento druh ohrozuje znečistenie vody.

Spôsob života

Nymfy (larvy) sa liahnu z vajíčka po niekoľkých týždňoch. Vajíčko niekedy môže aj prezimovať, väčšinou ale prezimuje nymfa. Nymfy žijú na pieskových dnách čistých tečúcich vôd, vyhýbajú sa bahnitým dnám. Tu sa živia malým vodným hmyzom. Nymfa sa vyvíja 2 – 4 roky. Dospelé jedince sa liahnu od mája do júla. Lietajú až do konca septembra.
Dospelé klinovky zalietajú niekedy aj ďaleko od vody, nie však ďalej ako niekoľko sto metrov. Pri brehovej vegetácii lovia dospelé jedince svoju potravu, slnia sa a odpočívajú. Potom sa dajú pozorovať aj na lesných cestách, rúbaniskách a pod. často odpočívajú na zemi, kameňoch alebo na vegetácii. Samičky nemajú kladielka, preto znášajú vajíčka počas letu nad vodnou hladinou, na ktorej sú potom nesené prúdom ďalej, než sa uchytia na dne.
Ducy-Sainte-Marguerite

Poloha

Obec má rozlohu 3,61 km². Najvyšší bod je položený 86 m n. m. a najnižší bod 33 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 142 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Gorkého ulica (Bratislava)

Základné informácie

Pred vznikom Česko-Slovenska mala názov Andrássy Gyula-Gasse alebo Andrássy Gyula-utca, podľa Júliusa Andrášiho (1823 – 1890), uhorského šľachtica a politika. V roku 1920 dostala poslovenčené meno Ondrejská ulica. V rokoch 1932 do 1945 mala názov Goetheho ulica, podľa Johanna Wolfganga Goetheho (1749 – 1832), nemeckého básnika, spisovateľa a politika.
Po vojne bola z politických príčin opäť premenovaná na súčasný názov, podľa Maxima Gorkého (1868 – 1936), ruského spisovateľa. Tiahne sa od Námestia Eugena Suchoňa po Štúrovu ulicu, je rovnobežná s Jesenského a Laurinskou.
Na Gorkého 2 stojí historická budova Slovenského národného divadla. Na Gorkého č. 5 sa nachádza národná kultúrna pamiatka Palác Motešických.
Na Gorkého 7 sa nachádza budova niekdajšej Zemskej banky dokončená v roku 1926. Na jej priečelí sa nachádza alegorická sochárska výzdoba od českého sochára Ladislava Šalouna (1870 – 1946). Postavy muža a ženy s predmetmi, ktoré symbolizujú priemysel a poľnohospodárstvo, sú personifikáciou Česka a Slovenska, majú názov Čechia a Slovakia. V budove sa nachádzala Šalounova socha Tomáša Garrigua Masaryka, v roku 1948 bola určená na roztavenie, napokon bola premiestnená do skladu Mestského múzea. Po Nežnej revolúcii bola niekoľko mesiacov vystavená na dvore Starej Radnice.
V budove na Gorkého 9 sa počas obdobia ČSSR nachádzala predajňa TUZEX, v súčasnosti je sídlom Slovenskej obchodnej a priemyselnej komory. Na Gorkého 15 sídli Aliancia za rodinu.
Na ulici bola po vzniku Česko-Slovenska zbúraná budova snemovne a časť zachovaných mestských hradieb.
Brekovská brána

Geológia

V priebehu neogénu, trvajúceho asi 23 miliónov rokov, sa v dôsledku nerovnomerných tektonických poklesov zemskej kôry pod horským oblúkom Karpát vytvorila rozsahla krajinná oblasť Východoslovenskej nížiny. Člení sa na centrálnu časť - Východoslovenskú rovinu a obvodovú časť - Východoslovenskú pahorkatinu. Jedným z deviatich podcelkov východoslovenskej pahorkatiny je Laborecká niva. Na severe a severovýchode Laboreckú nivu ohraničuje podcelok Vihorlatských vrchov - Humenské vrchy, tvoriace tektonické rozhranie Východoslovenskej nížiny a Humenskej kotliny.
Pri stvárňovaní ich povrchu hrali značnú úlohu pohyby krýh pozdĺž zlomových porúch v smere pohoria, ale aj pozdĺž porúch, ktoré naň smerujú kolmo. Práve takejto poruche vďačí za svoju podobu prielomová dolina Laborca. Rozdeľuje Humenské vrchy na severozápadnú časť, postupne klesajúcu pod náplavy Ondavky a centrálnu časť, so súvislým ústredným chrbtom Krivoštianky, s pokračovaním až k vulkanitom Vihorlatu. Svedčí o tom, že tok Laborca je starší ako Humenské vrchy.
Prielom vznikol pozdĺž zlomu, pozvoľným zarezávaním rieky do dvíhajúcej sa horskej prekážky, pravdepodobne za súčasného poklesávania priľahlých zníženín. Svedčia o tom zvyšky eróznych terás rieky v zlome, vo výškach 100-150 m od dnešnej hladiny Laborca. Nasledovali ďalšie statisícročia, kým neúnavná rieka na poklesávajúcom území svojou akumulačnou činnosťou nahromadila usadeniny štrkov, pieskov a kalových nánosov, vytvoriac nivu, rozprestierajúcu sa pozdĺž Laborca až k Michalovciam.

Doprava

Bránou vedú hlavné severojužné cestné (cesta I/74) a železničné spojenia (Michalovce – Humenné) medzi Michalovcami a Humenným.