Léon Krier

Kariéra

Architektúru začal študovať na Stuttgartskej univerzite v Nemecku v polovici 60. rokov. V roku 1969 prerušil štúdium a začal pracovať v ateliéri Jamesa Stirlinga v Londýne. V Anglicku strávil 20 rokov. Prvých päť u Stirlinga, neskôr učil v Architectural Association a v Royal College of art. V rokoch 1987-1990 bol Krier prvým riaditeľom SOMAI – Skidmore, Owings & Merrill Architectural Institute, v Chicagu. Od roku 1988 pôsobí ako konzultant pre Jeho kráľovskú výsosť Charlesa, princa z Walesu a pôsobil na viacerých amerických univerzitách. Od roku 1990 až do súčasnosti pracuje ako výtvarný riaditeľ a dizajnér nábytku Giorgetti.
Krier je známy svojou obranou klasickej architektúry a rekonštrukciou tradičného modelu „Európskeho mesta“. Na druhej strane, jeho práca ukazuje posun od racionálneho modernistického prístupu (návrh Univerzity v Bielfield, 1968) k narastajúcemu postmodernistickému a skutočne klasickému prístupu. Hlavným zlomom v jeho prístupe bol nerealizovaný návrh rekonštrukcie rodného mesta Luxemburg z roku 1978.

O architektúre a meste

Hlavným princípom Krierových názorov je vysvetliť racionálne základy architektúry a mesta. Tvrdí že: „V jazyku symbolov nemôže dôjsť k nedorozumeniu“. Pre Kriera majú budovy racionálny poriadok a typológiu: dom, palác, chrám, veža, kostol, továreň, a zároveň strecha, stĺp, okno, čomu hovorí „pomenovateľné prvky“. So zväčšujúcimi sa projektmi argumentuje, že budovy by sa nemali zväčšovať, ale deliť. Napríklad v jeho nerealizovanom návrhu na školu v Saint-Quentin-en-Yvelines (1978) vo Francúzsku – škola sa stala akousi zmenšeninou mesta. Krier hovorí, že „Stavba musí byť nielen súčasná, ale aj uspokojivá v dlhšom časovom období.“ Vďaka hľadaniu takejto typologickej architektúry bola Krierova práca označená ako „architektúra bez štýlu“.

O vývoji mesta

Krier napísal množstvo krátkych textov, ktoré boli zväčša uverejnené v časopise Architectural Design v priebehu 80. rokov. Často boli písané rukou vo forme náučných komentovaných diagramov proti modernistickému plánovaniu miest a jeho zámeru deliť mesto na zóny (bývanie, služby, priemysel, oddych, atď.). Podobne proti vyplývajúcim predmestiam, dochádzaniu do práce atď. Tvrdí že: „Mesto nie je veľká budova, budova nie je malé mesto, veľkú zákazku nemôže tvoriť jediná budova a mesto nemôže byť vytvorené chodbami a klimatizovanými átriami. Mesto sa skladá z ulíc a námestí, blokov budov a pamiatok.“

Veľkosť mesta

Krier súhlasil s názorom architekta Heinricha Tessenowa, že medzi ekonomickým a kultúrnym bohatstvom mesta a obmedzeniami plynúcimi z jeho populácie je prísny vzťah. Tvrdil však, že to nie je len čistá hypotéza, ale historický fakt. Rozmery a geometrická organizácia mesta a jeho častí nikdy nie je výsledkom náhody alebo len ekonomickej nevyhnutnosti, ale dôsledkom usporiadania mesta a jeho častí, čo vytvára nielen estetickú, ale aj technickú a morálnu legislatívu.
Krier navrhol rekonštrukciu európskeho mesta založenú na ľudskej mierke, kde veľkosť vychádza nie zo zónovania a cestných komunikácií, ale z remeselnej výroby, susediacich častí mesta a z dochádzkovej vzdialenosti z jedného konca mestskej časti na druhý do 10 minút.
Krier uplatnil svoje teórie v niekoľkých rozsiahlych, detailných návrhoch miest v západnom svete: Kingston upon Hill (1977), Rím (1977), Luxemburg (1978), Západný Berlín (1980-83), Brémy (1980), Štokholm (1981), Poing Nord, Mníchov (1983), Washington D.C. (1984), Atlantis, Tenerife (1988) a Poundbury (1989).