Fenomenológia

Fenomenológia je opisné skúmanie súborov javov; veda o fenoménoch alebo o javoch. Fenomenológia pôvodne znamenala učenie o javoch, ktoré sa vymedzujú vzhľadom na prosté zdanie, aj vzhľadom na podstatu vecí. Úlohou fenomenológie je skúmať štruktúry životného sveta a zákony, ktoré ich ovládajú.
Hegelova Fenomenológia ducha opisuje javové formy ducha tak, ako sa nevyhnutne realizujú v skúsenosti vedomia.
Výrazom fenomenológia alebo fenomenologická filozofia sa označuje aj smer alebo hnutie súčasnej filozofie, ktoré inicioval Edmund Husserl: požaduje od filozofie vedeckú presnosť s cieľom, aby sa stala základom pre ostatné vedy a ich špecifické postupy. Treba sa vrátiť späť k veciam samotným, aby sme pochopili ich podstaty v zmysle eidetickej redukcie. Epoché komplementárne uchopuje transcendentálne ja. Husserlovým cieľom pritom nebolo vytvoriť systém, ale metódu (pozri: fenomenologická metóda) a opísať, čo možno vidieť, ak sa riadime touto metódou. Týmto mala fenomenológia značný vplyv a rozptýlila sa do rôznych filozofických učení, čo odporuje vlastne pôvodným Husserlovým zámerom.

Historický rámec fenomenológie

Fenomenológia je jeden z najdôležitejších, najvplyvnejších a najširších prúdov vo filozofii 20. storočia. Patrí sem nielen ústredná postava Edmunda Husserla (1859 – 1938), ale aj celý rad ďalších myšlienkových smerov. Všetky tieto smery však spája jednak nedôvera voči konštrukciám špekulatívneho idealizmu a novokantovstva, a jednak nedôvera voči náhlemu využívaniu špeciálnych vedeckých metód na riešenie a rozvažovanie filozofických problémov. Prvé fenomenologické analýzy a skúmania fenomenologickej metódy boli vydané už na začiatku storočia v roku 1900 (prvý zväzok Husserlových „Logických skúmaní“), pričom program fenomenologického hnutia bol podpísaný v roku 1913 a hlásal návrat k pôvodným prameňom názorov a z nich čerpajúcemu nahliadnutiu podstaty predmetu filozofického problému. 
Predovšetkým je nutné povedať, že Husserl vnímal stratu "absolútneho" ako skutočnú krízu, a to nielen vo filozofických vedách, ale aj v civilizácii ako takej. Skepticizmus, odmietanie racionality metafyziky, nástup iracionalistických filozofických prúdov, rekonštrukcia idealizmu a novokantovstva, Nietzscheho relativizmus a Diltheyov historizmus boli stelesnením tejto krízy. Znamenalo to v konečnom dôsledku odmietanie filozofie a jej základov vedcami a empiristami. A práve fenomenológia si vytýčila za cieľ vrátiť filozofii jej vedecký status a európske myslenie dostať späť na cestu racionality. Husserl utvrdil novoveký obrat k subjektivite s cieľom dospieť k objektívnej pravde. Takto sa fenomenológia stala podrobným skúmaním základných štruktúr vedomia (subjektivita) s dôrazom na odvodenie nevyhnutných a univerzálnych právd našej skúsenosti (objektivita).

Názor na fenomenológiu podľa analytickej filozofie

Fenomenológia je neakceptovateľná, pretože husserlovskému ponoru do subjektu, hoci aj transcendentálneho, chýba intersubjektivita; s racionálnou filozofiou možno začať až tam, kde začína intersubjektivita, a tým miestom je jazyk. Náš jazyk je médiom, cez ktoré nám je daný náš svet a ktoré je pritom na rozdiel od transcendentálneho ega fenomenológie intersubjektívne fizované a prístupné.

Názor na fenomenológiu podľa G. W. F. Hegela

Fenomenológia je filozofická veda o vedomí ako druhej vývojovej forme subjektívneho ducha; fenomenológia systematicky nasleduje po antropológii a predchádza psychológiu.