Richard Aldington

Život

Aldington sa narodil v Portsmouthe v rodine právneho poradcu a vzdelávanie absolvoval v Dover College a jeden rok na University of London. Vysokú školu nedokončil kvôli zlej finančnej situácii jeho rodiny. V roku 1911 stretol americkú poetku H.D. (Hilda Doolittle), s ktorou sa roku 1913 oženil.
V roku 1916 vstúpil do armády, bojoval s jednotkou „Royal Sussexs“ na západnom fronte a v 1917 bol ranený. Vojnová skúsenosť mala na svedomí jeho psychické trápenie spôsobené post-traumatickým stresom.  
Po príchode z vojny sa snažil o znovuoživenie a zlepšenie manželského vzťahu s H.D., no po mŕtvonarodenej dcére sa ich vzťah rozpadal. Počas jeho bojového nasadenia jeho manželka udržiavala intímny vzťah s Cecilom Grayom, priateľom spisovateľa D. H. Lawrencea. H.D. bola okrem toho ovplyvnená lesbickým vzťahom so spisovateľkou Bryher (pseudonym) a preto bola formálne separovaná od Aldingtona. Rozviedli sa až v roku 1938. Pre zvyšok života však zostali priateľmi.

Neskorší život

V roku 1928 odišiel do exilu, ktorý si sám vybral. Žil v Paríži niekoľko rokov spolu s Brigit Patmoreovou, neskôr sa dal fascinovať Nancy Cunardovou, ktorú stretol v 1928. 
Po rozvode sa oženil v roku 1938 s Nettou, rodenou McCulloughovou, dovtedy Brigitinou nevestou pod menom Mrs. Michael Patmore. 
Death of a Hero  publikovaný v 1929 bol jeho literárnou odpoveďou na vojnu a bol pochválený spisovateľom Lawrence Durrellom ako "najlepší román epochy". Román napísal počas pobytu na ostrove Port-Cros v Provensalsku ako rozvinutie svojho rukopisu spred desiatich rokov. Kniha má úvod vo forme listu dramatikovi Halcottovi Gloverovi. Obsahuje rôzne, no väčšinou cynické a kritické postuláty a útočí proti viktoriánskym a edwardiánskym pokryteckým názorom. 
Vydal tiež niekoľko prác o literárnej fikcii. V roku 1930 publikoval eroticky implicitný preklad Dekameronu. 
V roku 1933 vyšiel jeho román All Men are Enemies appeared, v slovenčine vyšiel pod názvom Všetci ľudia budú nepriatelia. Autor ho nazval romancou. Román bol voľným pokračovaním „Death of a Hero“. Bol to ešte výraznejšie protivojnovo ladený príbeh ako Death of a Hero, no so šťastným koncom. 
V roku 1942 odcestoval do Spojených štátov so svojou novou manželkou Nettou Patmore, kde začal písať biografie. Prvá bola Wellingtonova, The Duke: Being an Account of the Life & Achievements of Arthur Wellesley, 1st Duke of Wellington, 1943. 
Nasledovná práca o T. E. Lawrenceovi, Lawrence of Arabia:A Biographical Inquiry, 1955, v ktorej ho nekompromisne napadol mala negatívny dopad na jeho osud. Táto biografia spôsobila škandál a bezprostrednú odvetu zaň. Bol prvý, kto vyniesol na verejnosť správu o nelegitímnom pôvode Lawrenceovom a jeho homosexualite, čo vyvolalo kontroverzné reakcie. Niektoré zdroje tvrdia, že Lawrence žil v celibáte a žiaden z jeho blízkych priateľov (ktorí boli viacerí homosexuálmi) ho nepovažoval za gaya. Iné zdroje sa odvolávajú na údajný intímny vzťah s mladým sýrskym Arabom Dahoumom, ktorý mu robil asistenta pri archeologických vykopávkach. 
Aldingtonova práca bola považovaná za lživú, čo však bolo len sčasti pravdivé. T. E Lawrence bol nelegitímny syn sira Chapmanna. Aldingtonove životopisné výskumy zavinili, že Lawrenceovo meno získalo sporné renomé. Neskôr, keď boli archívne záznamy o Lawrenceovej kariére v štátnej službe sprístupnené, údajne vyšla najavo skutočnosť o jeho nehomosexuálnej orientácii. Aldingtonova dobrá reputácia už nikdy nebola počas jeho života celkom obnovená. Viacerí boli toho názoru, že Aldington utrpel účasťou na vojne psychickú traumu získanú na Strednom východe počas Prvej svetovej vojny.
Aldington zomrel v Léré vo Francúzsku 27. júla 1962, krátko po tom, ako bol vyznamenaný a oslavovaný v Moskve pri príležitosti svojich sedemdesiatych narodenín a publikácii ruských prekladov jeho románov. Napriek tomuto neschvaľoval politickú líniu Komunistickej strany ZSSR a Rusi nepokračovali v jeho podporovaní. Jeho politické názory boli však vzdialené aj pravicovým myšlienkam, čo zdieľal spolu s Lawrence Durrellom, od roku 1950 blízkym priateľom. Od publikácie biografie o T. E. Lawrenceovi ho však britská spoločnosť vylúčila spomedzi svojich radov a žil v Provensalsku pri Montpellieri a v Aix-en-Provence.      
11. novembra 1985 bolo jeho meno spolu s ďalšími šestnástimi vojnovými básnikmi vytesané do pamätníka vo Westminster Abbey. Nápis na kameni je citáciou z diela básnika Wilfreda Owena: „My subject is War, and the pity of War. The Poetry is in the pity.“

Literárny vývoj

V Aldingtonovej poézii sa prejavil už na začiatku imagizmus, ktorého bol spoluzakladateľom spolu so svojou manželkou H. D. a Ezrom Poundom. Publikoval v prvej antológii skupiny imagistov „Des Imagistes“ (1914). Termín "imagistes" vymyslel Ezra Pound pre Aldingtona a H. D. v roku 1912. V tomto období písal Aldington voľné nerýmované verše. Jeho básne boli dlhé, zmyselné, s bohatou predstavivosťou. Stal sa súčasťou skupiny protoimagistov okolo T. E. Hulmea. Aldington sa v nej dostal pod vplyv tradičnej japonskej poézie a často navštevoval British Museum, kde si obzeral tlače Nišiki-e, ktoré ilustrovali poéziu.  
Keď sa zoznámil s Wyndhamom Lewisom, ocitol sa medzi tlakmi svojich domácich imagistov a malého krúžku londýnskych modernistov okolo Lewisa. Keď tento oznámil svoju venerickú chorobu, Aldington odišiel z krúžku a začal sa zaujímať o Fabiánsky socializmus, čo bolo preňho dosť nekonvenčné. V tejto dobe mal za priateľa Forda Maddoxa Forda, ktorému pomáhal v propagácii pre vládnu komisiu v roku 1914. 
V roku 1915 sa Aldington a H. D. odsťahovali z okolia Holland Park bližšie k Ezrovi Poundovi a Dorothy do Hampsteadu a uzatvorili sa pred D. H. Lawrenceom a jeho ženou Friedou. 
Medzi 1914 - 1916 sa Aldington stal literárnym editorom a stĺpčekárom časopisu „The Egoist“. Hlavná editorka "The Egoist" a feministka Dora Marsden ho prijala na miesto svojho asistenta. Priepasť medzi imagistami a futuristami Aldington definoval čiastočne vo svojej kritike poézie Filippa Marinettiho.

Vzťah k T. S. Eliotovi

Aldington pomohol T. S. Eliotovi spolu s Ezrom Poundom, aby ho zamestnali v „The Egoist“. V roku 1919 ho predstavil editorovi literárnej prílohy „The Times“ Bruce Richmondovi, pre ktorú písal o francúzskej literatúre. Aldington sa stal v tom čase súčasťou editorovho tímu v „The Times“ spolu s Conradom Aikenom, T. S. Eliotom, Lewisom a Aldousom Huxleym. Participoval na manévri, ktorý mal zabezpečiť Eliotovi miesto v „The Egoist“, čím by získal čas pre svoju tvorbu. Toto inicioval Ezra Pound a jeho priatelia z vplyvnej skupiny „Bloomsbury” a ich cieľom bolo dostať Eliota preč z banky Lloyd´s, aby mohol na plný úväzok písať svoju poéziu. Intriga však nedopadla podľa ich predstáv a T. S. Eliot odišiel z banky až v roku 1925.
Medzi rokmi 1919 - 1921 bol aj členom vydavateľského tímu v literárnej revue London literary quarterly Coterie. V tomto tíme sa nachádzali aj Conrad Aiken, T. S. Eliot, Aldous Huxley.
Aldington vyvinul úsilie odpovedať svojím dielom A Fool i' the Forest (1924) na nový štýl prejavený v The Waste Land. V tomto čase ho publikovali napríklad v „The Chapbook“. V roku 1925 prežil psychickú krízu a zlom v tvorbe. Jeho záujem o poéziu zoslabol, prejavoval tiež otvorenú žiarlivosť na T. S Eliotovu slávu.   
Jeho blízky vzťah k Eliotovi sa zmenil, čo možno usúdiť z toho, že Aldington bol Eliotovým  dôverníkom, čo sa týkalo Eliotovej autodiagnózy abúlie. Aldington sa stal oporou Vivienne Eliotovej v jej problémovom manželstve a divoko satirizoval samého Eliota v postave Jeremyho Cibbera v diele Stepping Heavenward napísanom vo Florencii v roku 1931. V tomto období žil s milenkou Arabellou Yorke (reálne Dorothy). Mali spolu zdĺhavý a vášnivý vzťah skončiaci jedného dňa Aldingtonovým odchodom do zahraničia.