Prístrojové potápanie

Pobyt človeka pod vodou

Ľudský organizmus nie je evolučne prispôsobený pobytu vo vodnom prostredí. Potápači preto používajú špecializovaný potápačský výstroj a postupy umožňujúce človeku bezpečne prežiť pobyt pod hladinou vody.  Ich úlohou je zabezpečiť základné životné funkcie ľudského tela a ochrániť ho pred jeho poškodením a poranením.

Vzduch

Hlavným problémom počas pobytu človeka pod hladinou je nemožnosť dýchať. Telo potrebuje k životu prijímať kyslík a odstraňovať oxid uhličitý. Za normálnych podmienok tieto pochody zabezpečuje vonkajšie dýchanie – vdychovanie vzduchu a jeho opätovné vydychovanie.
Dodávku vzduchu alebo iného dýchacieho plynu pre potápača zabezpečuje buď nezávislý potápačský dýchací prístroj, alebo je potápač zásobovaný dýchacím plynom z hladiny prostredníctvom pripojených hadíc.

Barotrauma

Zmeny tlaku ohrozujú telesné dutiny vyplnené vzduchom, v ktorých následkom rozdielu tlakov medzi vonkajším a vnútorným prostredím vzniká podtlak alebo pretlak. Poranenie týchto dutín spôsobené zmenami tlaku sa nazýva barotrauma alebo dekompresné poranenie. Barotraume je možné predchádzať vyrovnávaním tlaku medzi vonkajším prostredím a vnútornými dutinami.

Zmysly

Voda ovplyvňuje aj spôsob, akým ľudské zmysly vnímajú okolité prostredie. Najviac postihnutý týmto fenoménom je zrak a sluch.

Zrak

V dôsledku rozdielneho indexu lomu vody (1,33) a vzduchu (1,0) nie je ľudské oko schopné pod vodou zaostriť obraz na sietnici. Výsledný obraz zodpovedá zraku ďalekozrakej osoby s chybou približne −20 dioptrií. Pri potápaní sa preto používa potápačská maska, ktorá vytvára medzi okom a vodným prostredím priestor vyplnený vzduchom. (Pozri aj Potápačský výstroj).
Vysoký index lomu vody tiež ovplyvňuje naše trojrozmerné vnímanie.  Vo všeobecnosti je pre potápača ťažké odhadnúť skutočné vzdialenosti a veľkosť predmetov. Objekty sa zdajú približne o 30% bližšie a väčšie, než v skutočnosti sú.
Voda tiež rozdielne pohlcuje svetlo s rozdielnou vlnovou dĺžkou – červená zložka sa pohlcuje najlepšie a modrá najhoršie.  Preto je so vzrastajúcou hĺbkou farebné spektrum ochudobnené o červené svetlo a vnímanie skutočných farieb je narušené. Mozog dokáže tento posun čiastočne kompenzovať (ako funkcia white balance/vyrovnanie bielej farby na digitálnych fotoaparátoch), napriek tomu je však obraz viditeľne modrastý. Do hĺbky pod 30–40 m (v závislosti od čistoty vody) už preniká veľmi málo prirodzeného svetla a hlbšie než 50–60 m už panuje večná tma.

Vertikálny pohyb

Vertikálny pohyb pod vodou pri potápaní sa nazýva zostup alebo výstup. Vykonáva sa reguláciou vztlaku pomocou tzv. kompenzátora vztlaku. (Pozri aj Potápačský výstroj).
Precízne ovládanie vztlaku patrí medzi medzi základné potápačské zručnosti, ktoré sa získavajú pri potápačskom výcviku.

Horizontálny pohyb

Na horizontálny pohyb pod vodou sa najčastejšie využíva sila ľudských svalov. Základnou súčasťou potápačského výstroja sú plutvy, ktoré sa používajú na plávanie.
Niekedy sa na pohyb používa aj elektrický potápačský skúter, nazývaný v angličtine aj DPV – Diver Propulsion Vehicle.

Rekreačné potápanie

Ako rekreačné potápanie sa označuje potápanie za účelom osobného potešenia. Rekreačné ponory sú zväčša obmedzené maximálnou hĺbkou 30–40 m (podľa výcvikovej organizácie) a sú plánované ako bezdekompresné ponory, t. j. výstup na hladinu v ktoromkoľvek okamihu ponoru si nevyžaduje povinnú dekompresnú zastávku.

História a súčasnosť rekreačného potápania

Rekreačné potápanie vzniklo z príbuzných aktivít, ako je šnorchlovanie alebo podmorský rybolov.  Dlhý čas boli výlety pod hladinu obmedzené množstvom vzduchu zadržaného v pľúcach potápača. Počiatkom 50-tych rokov však Francúzi Jacques Cousteau a Emile Gagnan skonštruovali z automobilových súčiastok prístroj, ktorý nazvali Aqua-lung a ktorý spôsobil revolúciu v rekreačnom potápaní. Napriek tomu však ostalo počas 50. a 60. rokoch rekreačné prístrojové potápanie výsadou majetných ľudí, alebo tých, ktorí si dokázali zostrojiť vlastný potápačský dýchací prístroj. S rozvojom popularity prístrojového potápania si aj výrobcovia uvedomili potenciál nového športového odvetvia a priniesli na trh výstroj, ktorý sa ľahko používal, bol dostupný a spoľahlivý.
Ďalším kľúčovým zvratom v rozvoji rekreačného potápania bol vznik organizácie NAUI – National Association of Underwater Instructors (Národné združenie podvodných inštruktorov) v roku 1960. Združenie začalo poskytovať záujemcom potápačský výcvik, ale skutočne masový rozvoj rekreačného potápania nasledoval až po komercionalizácii výcviku spoločnosťou PADI – Professional Association of Diving Instructors (Profesionálne združenie inštruktorov potápania).  
Rekreačné potápanie je dnes lukratívnym odvetvím pre výrobcov športového náradia, ale aj pre priemysel cestovného ruchu. V tropických a subtropických oblastiach rozkvitá trh s ponukami pre sviatočných potápačov, ktorí na dovolenke získavajú potápačský výcvik a potápajú sa, globálne komerčné výcvikové organizácie ako CMAS, GUE, IANTD, NAUI, PADI alebo SSI poskytujú každoročne potápačský výcvik veľkému množstvu záujemcov a potápačská turistika je stále populárnejšia.
Do rekreačného potápania v súčasnosti prenikajú aj postupy a súčasti výstroja, ktoré boli donedávna výsadou profesionálnych potápačov, ako sú prvky technického potápania alebo rebreathery.

Kontroverzné otázky

V súčasnosti prebieha aj diskusia o niektorých kontroverzných otázkach spojených s rozvojom rekreačného potápania.

Úroveň výcviku

Vzhľadom na rozmach rekreačného potápania vzrastá aj počet nehôd spojených s týmto športom. Vina sa často pripisuje komercionalizácii výcviku, pretože požiadavky na množstvo znalostí a zručností potrebných na získanie potápačského oprávnenia sú pomerne malé. Vo väčšine výcvikových organizácií stačí na získanie základného stupňa potápačskej kvalifikácie (OWD – Open Water Diver) niekoľko hodín teoretickej výuky a päť ponorov na otvorenej vode (jazero, more). Takáto kvalifikácia oprávňuje držiteľa prenajať si alebo zakúpiť potápačský výstroj, požadovať naplnenie tlakových fliaš vzduchom a vykonávať samostatné ponory (vo dvojici) bez ďalšieho dozoru. Kritici tvrdia, že počas piatich ponorov nie je študent schopný získať dostatočné zručnosti a skúsenosti na vykonávanie samostatných ponorov a riešenie mimoriadnych situácií.  Kvalifikačné agentúry na to reagujú tak, že odporúčajú svojim študentom ponárať sa len v rozsahu, v akom prebiehal výcvik, a získavať vyššie stupne potápačskej kvalifikácie pod dohľadom profesionálnych inštruktorov.

Pravidelní a sviatoční potápači

Medzi rekreačnými potápačmi postupne vznikajú dve skupiny potápačov: Pravidelní potápači sa venujú rekreačnému potápaniu pravidelne, aj v okolí svojho bydliska, zatiaľ čo sviatoční potápači sa potápajú len príležitostne, väčšinou na dovolenkovom pobyte v zahraničí. Medzi týmito dvomi skupinami je výrazný rozdiel v úrovni zručnosti a množstve skúseností, čo sa odráža aj v rozdielnej úrovni bezpečnosti ponorov, rešpektu voči podvodnému prostrediu a pod. Možným riešením tohto problému je motivovať sviatočných potápačov, aby sa potápaniu venovali pravidelne a udržiavali si tak vysokú úroveň znalostí a zručností.