Suchoj Su-7

Su-7BM

Zistiac nedostatky u Su-7, vzdušné sily ZSSR predložili požiadavku na predĺženie doletu ešte predtým než bol Su-7B zaradený do prvej línie. Výsledkom bol Su-7BM, pričom písmeno „M“ znamenalo „modernizovaný“, ktorý mal inštalované krídlové nádrže, ktoré zvýšili zásobu neseného paliva na 3 755 litrov. Taktiež boli upravené podkrídelné závesníky, aby boli schopné niesť štyri 620 litrové prídavné nádrže, používané pri preletoch. 
Iné zlepšenia zahŕňali systém na zníženie nebezpečenstva nasatia cudzieho predmetu do motora, používajúc výfukový plyn z motora hnaný cez potrubie do prednej časti, ktorý čistil cestu pred lietadlom; autopilot; vylepšenú avioniku; motor AL-7F-1-150 s ťahom väčším o 5% pri použití prídavného spaľovania a vystreľovaciu sedačku KS-3. Su-7BM bol do služby zaradený v roku 1963, pričom do roku 1965 ich bolo postavených 290.

Su-7U a Su-7UMK

V čase keď bol Su-7 vo veľkých množstvách zavádzaný do služby v letectve ZSSR, hlavným sovietskym pokročilým cvičným lietadlom bol MiG-15UTI, ktorý bol vnímaný ako stroj s nedostatočným výkonom, potrebným aby sa piloti zaškolili na nadzvukové lietadlá, ktoré sa v 60. rokoch dostávali do služby. Po vypracovaní niekoľkých projektov v roku 1964, bolo konštrukčnej kancelárii Suchoj v roku 1964  udelené povolenie na vývoj dvojmiestnej cvičnej verzie Su-7, ktorá mala interné označenie „U-22“, pričom písmeno „U“ znamenalo učebnyj – cvičný. 
Boli postavené 2 prototypy, a prvý z nich sa vzniesol 25. 10. 1965, pilotovaný skúšobným pilotom J.E. Kukuševom. Tento stroj bol zavedený do sériovej výroby ako  Su-7U, v roku 1966, pričom do skončenia výroby v roku 1971 bolo postavených 367 ks. Niektoré z nich boli pridelené k protivzdušnej obrane, ktorá bola oddelenou súčasťou vzdušných síl ZSSR. Išlo o zvláštny krok, pretože protivzdušná obrana nemala vo výzbroji žiadne Su-7, no kvôli nedostatku nadzvukových cvičných lietadiel sa musela uspokojiť so strojom Su-7U. Stroju bolo v kódovom označení NATO pridelené meno „Moujik“ (Mužík). 
Stroj Su-7U konštrukčne vychádzal z verzie Su-7BM, s avionikou, dvojitým brzdiacim padákom a úchytmi na pomocné vzletové rakety RATO prevzatými zo stroja Su-7BKL. Trup bol rozšírený o 20 cm, aby sa vytvorilo miesto pre druhý kokpit. Za kokpitom sa tiahol viditeľný tunel, v ktorom bola uložená kabeláž a palivové vedenie v snahe oddeliť ich čo najviac od horúceho motorového priestoru. 
Medzi predným a zadným kokpitom bola bariéra, pričom inštruktor na zadnom sedadle komunikoval so žiakom na prednom sedadle pomocou interkomu. Oba časti kokpitu boli samostatne pretlakované. Zadné sedadlo nebolo vyvýšené a tak mal inštruktor veľmi zlý výhľad smerom dopredu. Aby sa tento nedostatok odstránil, bol zabudovaný periskop, ktorý sa vztýčil po vysunutí podvozku. Žiak aj učiteľ sedeli na vystreľovacích sedačkách KS-4, ktoré obsahovali systém na postupné opustenie lietadla, v snahe zabrániť kolízii pri súčasnej katapultácii oboch pilotov. 
Podvozok bol upravený pridaním kvapalného chladiaceho systému, čo umožňovalo opakované vzlety a pristátia, ako to cvičenie vyžadovalo. V skutočnosti bolo lietadlo schopné boja,ponechávajúc si svoj dvojitý kanón NR-30 a bojovú avioniku, aj keď pridanie druhého sedadla znížilo zásobu neseného paliva a znížilo kapacitu nesených zbraní. Do tohoto stroja bol zabudovaný motor AL-7F-1-200. 
Paralelne s cvičným Su-7U bola od roku 1968 až do konca výroby vyrábaná aj exportná verzia Su-7UMK, pričom bolo vyrobených 44 ks. Až na drobné rozdiely v avionike bola zhodná s Su-7U a zachovala si kódové označenie NATO „Moujik“.

Bojové nasadenie

Napriek tomu, že Su-7 nebol v ZSSR nikdy bojovo nasadený, zúčastnil sa viacerých konfliktov v zahraničí.

Egypt

Egypt obdržal okolo 64 ks verzie Su-7BMK, ktoré boli po začiatku Šesťdňovej vojny v júni 1967  k dispozícii, pričom niekoľko ich bolo zničených na zemi. Avšak Sovieti veľmi rýchlo znovu vyzbrojili egyptské vzdušné sily do pôvodnej veľkosti a Su-7 sa ukázal byť užitočným lietadlom počas lokálnych šarvátkach v nasledujúcich rokoch. Zúčastnil sa útokov na izraelské ciele na Sinajskom polostrove a po útoku veľkou rýchlosťou unikal na domovské základne, aby sa vyhol stíhačkám izraelských vzdušných síl. Bol taktiež použitý na taktický prieskum, nesúc kontajner osadený britskými kamerami Vinten. Táto verzia poslúžila počas vojny Yom Kippur. Egypťania boli s lietadlom tak spokojní, že v 80. rokoch mnohé z nich modernizovali vylepšenou avionikou.

India

Indické vzdušné sily použili svoje Su-7 Fitter-A počas Indo-Pakistanskej vojny v roku 1971, kedy uskutočnil takmer 1 500 vzletov, pričom ani jeden nebol stratený, aj napriek intenzívnej protilieteckej paľbe. Dva stroje boli zasiahnuté pakistanskými strelami Sidewinder a obidvom sa podaril bezpečný návrat na základňu. 
Celkovo je možné povedať, že piloti si Su-7 obľúbili, aj keď si uvedomovali niektoré jeho obmedzenia a aj keď niektorým robila problém vysoká pristávacia rýchlosť. Aj napriek tomu, že Sovieti považovali prvé verzie Su-7 len o niečo lepšie než staršie stroje MiG-17, postupným vývojom boli do výzbroje zaradzované nové verzie Su-7, nahrádzajúc staršie a tieto potom slúžili spoľahlivo až do 80. rokov, kedy boli postupne vyradzované zo služby.