Politický vývoj Slovenska od roku 1989

Predsedom SNR zostal komunista Schuster

V priebehu 22. schôdze SNR 1. marca 1990 Jozef Dubníček z Demokratickej strany, podal v mene VPN návrh na uvoľnenie predsedu SNR Schustera z funkcie a voľbu jeho nástupcu, ktorým mal byť Ján Budaj. Návrh podal v „duchu vzájomného porozumenia“, keďže komunistickú stranu reprezentovalo v tom čase v parlamente 65 poslancov zo 150. Schuster oznámil, že je pripravený z postu odísť, nemieni však abdikovať a žiada, aby ho z funkcie odvolali. Zo 144 prítomných poslancov za jeho odvolanie hlasovalo len 54; 7 sa hlasovania zdržalo a zvyšok (83) hlasovaním vyjadril podporu Schusterovi. Navrhovaná voľba Jána Budaja sa tak neuskutočnila. O post neprišla ani podpredsedníčka SNR Janka Blažejová. Bola to prvá dôležitá verejná porážka VPN, ktorá vyvolala špekulácie smerované nielen proti Budajovi, ale proti celej VPN (pod vedením nového predsedu by Predsedníctvo SNR vraj malo odvolať aj predsedu vlády Čiča a zostaviť novú vládu vedenú Kučerákom).

Samostatné Slovensko s prvým prezidentom

Po vzniku samostatnej Slovenskej republiky 1. januára 1993 nasledovala (vtedy ešte) nepriama voľba prezidenta. Na zvolenie prezidenta bolo potrebných 90 hlasov poslancov, teda 3/5 väčšina hlasov v 150 člennej Národnej rade Slovenskej republiky (NRSR). V prvom kole bol vtedy najsilnejšou parlamentnou stranou HZDS navrhovaný Roman Kováč, ktorý ale podporu nezískal. V druhom kole bol v tajnom hlasovaní 15. februára 1993 zvolený 106 hlasmi Michal Kováč, ktorý vzišiel z HZDS. Pretože HZDS malo 74 hlasov a SNS 15 (spolu len 89) Kováč hľadal podporu aj u iných strán (najmä SDĽ), čo sa mu aj podarilo. Pre dejiny sa však zachovala blesková výmena familiárnych oslovení medzi slovenským premiérom a novozvoleným prezidentom hneď po vyhlásení výsledkov hlasovania: "Gratulujem ti, Miško.“ – "Ďakujem ti, Vladko.“ Napriek tomu funkčné obdobie prezidenta Kováča bolo poznačené stretmi s predsedom HZDS Vladimírom Mečiarom a jeho hnutím, ktoré od počiatočných konfliktov prerástli až v otvorenú nenávisť.
Ďalší vývoj až do predčasných volieb na jeseň roku 1994 bol poznačený snahou vládnuceho HZDS udržať si moc. V apríli 1993 sa Mečiarova vláda stala menšinovou, keď z poslaneckého klubu HZDS do leta 1993 postupne odišiel Milanom Kňažko a ďalších sedem poslancov. 19. marca 1993 Ľudovíta Černáka, predsedu Slovenskej národnej strany (SNS) ako jediného člena vlády za SNS na poste ministra hospodárstva nahradil nominant HZDS a SNS odmietala vstúpiť do vlády s HZDS. Ku vzniku vládnej koalície HZDS a SNS došlo až na jeseň (koncom októbra 1993 bola podpísaná koaličná zmluva a 10. novembra 1993 sa stal ministrom školstva Jaroslav Paška za SNS), znamenalo to však odchod, predsedu SNS Černáka a jeho prívržencov zo strany. Tí neskôr založili vo februári 1994 novú Národno-demokratická stranu (predseda Černák), ktorá sa 25. marca 1995 zlúčila s Demokratickou úniou Slovenska (založená vo februári 1994 zlúčením strán odpadlíkov z HZDS: Bajan, R. Kováč, Kňažko, J. Moravčík) na Demokratickú úniu, ktorá existovala samostatne až do začlenenia do SDKÚ v auguste 2000.

Konflikt premiér – prezident

V marci 1993 sa prezident zastal ministra zahraničných vecí Milana Kňažka, ktorého chcel predseda vlády Mečiar odvolať a ešte ten istý mesiac odmietol vymenovať Ivana Lexu za riaditeľa SIS. V októbri 1993 podpísalo HZDS koaličnú zmluvu so SNS a premiér navrhol Ivana Lexu za ministra privatizácie. Predseda vlády pred novinármi zdôrazňoval, že svoj návrh na doplnenie vlády chápe ako neporušiteľný celok a keby vraj kohokoľvek z navrhnutých prezident nevymenoval, návrh padá ako celok a musia sa obnoviť koaličné rokovania. Kováč opätovne odmietol vymenovať Lexu a SNS do tohto sporu nezasiala. Konflikt pokračoval a v decembri 1993 na mítingu premiér Mečiar svojim priaznivcom oznámil: „Voľby prezidenta Slovenskej republiky sme prehrali.“
1. januára 1994 prezident Kováč v novoročnom príhovore povedal, že „potrebujeme vládu širšej koalície“. Premiér prezidentovi odkázal, že „spochybnil vládu vlastnej krajiny“.  9. marca 1994 vystúpil v parlamente prezident Kováč predniesol správu o stave republiky. Prezident v prejave vyjadril „vážne výhrady proti štýlu a etike politickej práce pána Mečiara, proti spôsobu jeho vládnutia a proti praktikám, ktoré vytvárajú konfrontačné ovzdušie v politickom živote“. O dva dni nato, 11. marca vyjadril parlament predsedovi vlády Vladimírovi Mečiarovi nedôveru. Vladimír Mečiar bol premiérom do 14. marca 1994. Bezprostredným dôvodom prečo Vladimír Mečiar prišiel o moc bolo, že za dva roky z klubu HZDS odišli devätnásti poslanci a takmer tretina z jeho pôvodnej koaličnej väčšiny hlasovala spolu s opozíciou. Zostavením novej dočasnej vlády prezident poveril odídenca z HZDS, Mečiarovho ministra zahraničných vecí Jozefa Moravčíka.

Kritické ohlasy

Medzi kroky, ktoré boli vyčítané tretej vláde Vladimíra Mečiara patrí:

Kauza Ladislav Hruška (1997)

Vo februári 1997 do parlamentu po zosnulom poslancovi Slovenskej národnej strany Bartolomejovi Kuncovi nastúpil Ladislav Hruška, hoci podľa volebného zákona mal nastúpiť Emil Spišák.

Nový volebný zákon (1998)

Na jar 1998 sa objavili snahy HZDS o prijatie volebného zákona fakticky likvidujúceho koalície. Krok, ktorý bol namierený najmä proti Slovenskej demokratickej koalícii (SDK), ktorá by podľa nového zákona potrebovala získať 25 % aby sa dostala do parlamentu vyústil do zmeny koalície SDK na samostatnú stranu SDK. Mala to byť strana len na účely volieb. Mala 150 členov, presne toľko, koľko mohlo kandidovať za poslancov vo voľbách. Jej predsedom sa na ustanovujúcom sneme 4. júla 1998 stal Mikuláš Dzurinda.

Vládne krízy 2002 – 2005

Prvýkrát sa strany koalície dostali do sporu koncom roka 2002 kvôli nomináciám do Dozornej rady Slovenských elektrární. KDH tvrdilo, že do orgánov podniku sa dostali nominanti ANO a žiadalo zastúpenie všetkých vládnych strán v riadiacich a kontrolných orgánoch elektrární. Po tejto kríze aj SDKÚ, SMK a ANO odmietli politické nominácie vo všetkých relevantných podnikoch s majetkovou účasťou štátu.
Ďalšiu krízu spôsobilo odpočúvanie denníka SME. Začiatkom roka 2003 vyzval vtedy podpredseda parlamentu Pavol Rusko ministra vnútra Vladimíra Palka na odstúpenie z funkcie, kvôli odpočúvaniu Ruskovho mobilného telefónu. Palko argumentoval chybou v odpočúvacom zariadení a navyše podľa neho a ďalšieho vyšetrovania išlo o odpočúvania SIS. Polícia nakoniec došla k záveru, že odpočúvaná bola redakcia denníka SME. Zachytený bol nepodstatný rozhovor o Vianociach.
Po kauze so zmenkami bol po výzvach KDH z vlády odvolaný Pavol Rusko. Časť poslancov ANO, ktorá mu ostala verná prestala podporovať vládnu koalíciu. Rozkol v ANO umožnil aj obštrukciu v parlamente, ktorú sa podarilo ukončiť 21. septembra 2005. Vláda závisela od lojality viacerých nezávislých poslancov, podľa opozície podplatených finančnými skupinami. Ďalšia kríza sa objavila v januári 2006, keď minister zahraničných vecí Eduard Kukan odmietol vláde predložiť Zmluvu o výhrade svedomia, čím zablokoval akúkoľvek ďalšiu snahu o jej prijatie, napriek tomu, že to bolo súčasťou programového vyhlásenia druhej Dzurindovej vlády. KDH následne vystúpilo z vlády, čo viedlo k predčasným voľbám 2006.

Volebné obdobie 2012 – 2016

Vďaka zisku 44,41% hlasov vo voľbách v roku 2012 mala strana SMER nadpolovičnú väčšinu v parlamente a jej predseda Robert Fico mohol zostaviť vládu (druhá vláda Roberta Fica) bez podpory iných strán.