Alchýmia

Etymológia

Slovo alchýmia pochádza z arabského  الكيمياء al-kímijá alebo الخيمياء al-chímijá, ktoré je pravdepodobne vytvorené z predpony al- a gréckeho slova chymeia (χυμεία) znamenajúceho „zlievať spolu“, „zvárať“, „spájať“ (z chymatos „ten ktorý je poliaty“). Podľa predpisu Diokleciána, napísaného asi v roku 300 po Kr. v Grécku, proti „starovekým dielam Egypťanov, ktoré vyjadrovali chémia ako transmutáciu zlata a striebra“.
Podľa iných názorov arabské slovo al-kímijá vlastne znamená „egyptskú vedu“, vypožičaním koptského slova pre „Egypt“ kéme (alebo jeho ekvivalentu v starovekom bohairickom dialekte koptčiny, chéme). Koptské slovo bolo vytvorené z démotického kmí, zo starého egyptského jazyka kmt. Staroveké egyptské slovo uvádza obe krajiny a farbu „čierna“ (Egypt bola čierna krajina na rozdiel od „červených krajín“ púštnych oblastí), preto tento etymologický význam môže taktiež vyjadrovať označenie „egyptskej čiernej mágie“.

Protovedecká alchýmia

Alchymisti boli všeobecne vnímaní ako podvodníci, blázni a šarlatáni ktorí sa snažili zmeniť olovo na zlato a verili, že vesmír sa skladá zo štyroch základných prvkov – zeme, vzduchu, ohňa a vody. Trávili väčšinu svojho času vytváraním zázračných liekov (všeliekov), jedov a magických elixírov.
Tento názor možno z určitého pohľadu označiť za nelichotivý. Mnohí alchymisti boli skutočne šarlatáni a podvodníci, mnohí však boli „protovedeckí“ – skúmali a robili pokusy s prírodnými chemickými látkami bez vedeckých pomôcok a postupov, ktoré sú dnes k dispozícii. Museli sa spoliehať na nesystematické pokusy, tradičné znalosti, odhady a množstvo špekulatívnych myšlienok, ktorými napĺňali už existujúce vedomosti. Táto chyba mysticizmu bola neodvratná: raní alchymisti sa mýlili v tom, že chemické transformácie opisovali ako magické javy riadené nezrozumiteľnými zákonmi, ktoré vtedy nebolo možné pochopiť. Objavenie špecifickej metódy zmeny hrudy zeme (rudy) na lesklý kov znamenalo začatie špekulácii o zmene kovu na nejaký iný.
V rovnakom čase bolo alchymistom jasné, že „niečo“ sa v chemických procesoch zachováva, dokonca aj v najviac dramatických zmenách fyzického štádia alebo zovňajšku. Látka obsahuje nejaké „princípy“ ktoré môžu byť ukryté pod mnohými vonkajšími znakmi, ale napriek tomu môžu byť rôznymi metódami odhalené. Počas celej histórie tejto disciplíny alchymisti bojovali s pochopením týchto metód, hľadali nejaký zmysel vo výsledných chemických reakciách, ktoré boli často ovplyvňované nečistými alebo zle označenými činidlami, nedostatkom presných meraní a mätúcimi názvami.
Napriek ťažkostiam a mnohým zlým výkladom, alchymisti zaznamenali veľký pokrok v porozumení prirodzeného sveta. Ďakujeme im za objavenie dôležitých látok a chemických procesov, ktoré vydláždili cestu pre modernú chémiu a nesú stále hlavnú oporu pre dnešnú chémiu a metalurgické procesy.

Zmena smerovania alchýmie

Najznámejšie ciele alchymistov boli premena obyčajných kovov na zlato alebo striebro, vytvorenie „všelieku“, odstránenie všetkých chorôb a predĺženie života. V stredoveku európski alchymisti investovali najviac času na hľadanie „kameňa mudrcov“ – mystickej látky, ktorá by mohla odstrániť všetky choroby a zároveň predĺžiť život. Napriek tomu, nemožno zabudnúť na hlavný dôvod, prečo sa alchymisti stáročia tešili takej obľube a podpore. Nebol to mysticizmus a filozofické premýšľanie, ale ich svetské príspevky pre dobový „chemický“ priemysel, testovanie a rafinácia rudy, spracovanie kovov, tvorba atramentu, farieb, kozmetiky, pokrok pri výrobe keramiky a v sklenárstve, výťažkov z rastlín, nápoje, a podobne (Zdá sa, že zhotovenie Aqua vitae "vody života" bol pre európskych alchymistov veľmi populárny „experiment“).
Na druhej strane, alchymisti nikdy nemali dôvod na oddeľovanie fyzikálnych (chemických) aspektov z metafyzických interpretácií. Na jednej strane nedostatok pomenovaní pre chemické koncepty a procesy a na druhej strane potreba utajovania viedli alchymistov k tomu, aby si prepožičiavali termíny a symboly z biblickej alebo pohanskej mytológie, astrológie, kabbalahu a iných mystických a tajuplných oblastí. Toto zmenilo jednoduchý návod na ťažko pochopiteľné magické zaklínadlo.
Počnúc starovekom, alchymisti kládli čoraz väčší dôraz na metafyzické aspekty, metafory pre duchovné podstaty a transformácie ako na ozajstné základy alchýmie – chemické látky a materiálne procesy. Premena obyčajných kovov na zlato a vytvorenie všelieku symbolizovala evolúciu nedokonalého, chorého, pominuteľného štádia ku perfektnému, zdravému a neskorumpovateľnému štádiu. Kameň mudrcov vtedy reprezentoval mystický kľúč, ktorý spôsobil napredovanie tohto „zlého“ vývoja. Tieto ciele symbolizovali vývin alchýmie z nevzdelanosti ku osvietenej vede a kameň predstavoval nejakú skrytú, spirituálnu pravdu alebo moc, ktorou smeroval ku „najvyššiemu“ cieľu. V dielach, ktoré sú napísané k tejto téme, sa nachádzajú tajné alchymistické symboly, diagramy a textové obrazce, v ktorých alchymisti typicky zaznamenávali viacnásobné významy, alegórie a odkazy na rovnako tajuplné práce. Tie museli byť laboratórne „dekódované“ s cieľom objaviť ich pravých významov.
Niektorí vedci teraz vidia duchovnú a metafyzickú alegóriu ako najcennejší aspekt alchýmie a zdôrazňujú, že vývoj chémie mimo alchýmie bola „chyba“ z originálnej hermetickej tradície. Iná názorová skupina na to pozerá z druhého hľadiska: pre nich, cesta od materiálnej strany alchýmie k modernej chémii bola „priama“, zatiaľ čo metafyzicky orientovaná alchýmia bola „zle orientovaná“, nikam neviedla. V každom prípade, interpretácie niektorých podvodníkov zmenšovalo úsilie tých, ktorí sa snažili rozšíriť vtedajšie poznanie.

Alchýmia v dobe vedy

Na začiatku 18. storočia bola alchýmia v Európe považovaná za serióznu vedu. Isaac Newton strávil podstatne väčšiu časť svojho života skúmaním a opisovaním alchýmie než venovaním sa optike alebo fyzike. Iní vynikajúci alchymisti západného sveta boli napríklad Roger Bacon, Saint Thoman Aquinas, Tycho Brahe, Thomas Browne a Parmigianino. Rozpad alchýmie začal v 19. storočí zrodom modernej chémie, ktorá poskytovala presnejšie a spoľahlivejšie vysvetlenia pre zmeny látok.
V prvej polovici 19. storočia jeden uznávaný chemik, Baron Carl Reichenbach, skúmal nápady podobné tým v starej alchýmii, napríklad Ódicku silu. Jeho výskum však nepostúpil do hlavného prúdu vedeckej diskusie.
Zmena hmoty – stará myšlienka alchýmie – sa znovu dostala do popredia v 20. storočí, keď fyzici dokázali vďaka nukleárnej reakcii zmeniť atómy kovov na atómy zlata. Vzniknuté zlaté atómy však boli nestabilné a zanikali do piatich sekúnd.
Alchymistické symboly boli občas použité v 20. storočí psychológmi a filozofmi. Carl Jung znovu preskúmal alchymistické symboly a teóriu. Alchymistická filozofia, symboly a metódy boli často používané v renesančných a v post-moderných kontextoch. Niektorí fyzici si zahrávali s alchymistickými myšlienkami v knihách – napr. Tao fyziky alebo Tancujúci Wu Li Masters.

Alchýmia ako veda historického skúmania

História alchýmie sa stala predmetom na niektorých vysokých školách. Záhadná – hermetická reč alchymistov je postupne dešifrovaná, historici si začínajú viac uvedomovať intelektuálnu spojitosť medzi touto disciplínou a inými aspektami západnej histórie, ako napríklad sociológia a psychológia duchovných spoločností, kabalizmus, spiritualizmus, Rosikrucianizmus, šifrovanie, čarodejníctvo a samozrejme vývoj vedy a filozofie.

Psychologická interpretácia alchýmie

Carl Gustav Jung vyslovil názor, že alchýmia sa dá chápať ako projekčná technika nevedomých psychických procesov. Prirodzenosť ľudskej duše smeruje k celistvosti a alchýmia nesie všetky znaky individuality. Tendenciu ľudskej pýchy nájsť cieľ v bytostnom Ja, ktoré zahŕňa vedomie aj nevedomie, má alchymistickú analógiu pri snahe o zjednotenie protikladov. Jung interpretoval alchymistické obrazové série v svetle svojej terapeutickej metódy nazývanej aktívna imaginácia. Práca, ktorá sa odohráva v alchymistovem tégliku je víziou, imagináciou a produkuje obrazy medzi spánkom a bdením. Dôsledkom je premena (transmutácia) samotného adepta integráciou nevedomých archetypov vystupujúcich ako symboly s vedomým ja.
Dôležité na pochopení vzťahu alchýmie a psychológie je vnímanie chemického experimentu ako cesty plnej prekážok. Na tejto ceste sa dajú urobiť chyby, ktoré nezostanú bez následkov na adeptovej duši. Podobne v procese individuácie hrozí pohltenie nevedomím alebo naopak prílišná inflácia vedomím. Zaobchádzanie s pravdou ako s mystériom je psychicky príznačné pre alchymistické vnímanie javov, jej metódam práce a spôsobom poznávania skutočnosti.

Čínska alchýmia

Zatiaľ čo západná alchýmia sa koncentrovala na premenu základných kovov na zlato alebo striebro, čínska alchýmia mala iný cieľ, medicínu. Kameň mudrcov európskych alchymistov možno prirovnať k Veľkému elixíru nesmrteľnosti čínskych alchymistov.
Čierny prach bol dôležitý vynález čínskych alchymistov. Bol opísaný v 9. storočí a použitý v ohňostrojoch v 10. storočí. V delách sa začal používať okolo roku 1290. Použitie pušného prachu sa z Číny rozšírilo do Japonska, Mongolska, arabského sveta a nakoniec do Európy. Strelný prach bol použitý Mongolmi proti Maďarom v roku 1241 a v Európe na začiatku 14. storočia.
Čierny prach bol najpravdepodobnejšie vynájdený na strednom východe Číny. Liadok (dusičnan draselný), kritická oxidačná zložka, sa ťažila v Indii a pozdĺž obchodných ciest na Strednom východe.
Čínska alchýmia bola úzko prepojená s taoistickou formou medicíny, akupunktúrou a niektorými bojovými umeniami.

Indická alchýmia

Na západe je charakter Indickej alchýmie málo známy. V 11. storočí Perzský alchymista Abú Rajhán Muhammad ibn Ahmad Bírúní oznámil, že oni „majú vedu podobnú alchýmie, ktorá je celkom podobná im, a tá sa volá Rasavātam. To znamená, že toto umenie je špecializované na spoľahlivé operácie, lieky, zlúčeniny a medicínu, ktorá je väčšinou vzatá z rastlín. V princípe, lieky vrátili zdravie tým, ktorí boli beznádejne chorí a vrátilo mladosť tým, ktorí boli starí“. Najlepší príklad textu založeného na tejto vede je The Vaishashik Darshana z Kanad (600 rokov n.l.), ktorý opisoval atómovú teóriu takmer storočie pred Demokritom.
Dielo Ayurvedacká medicína a veda obsahovala aspekty týkajúce sa alchýmie, napríklad objavenie liekov na známe choroby. Podobnosť s Ayurvedou v alchýmie bolo to, že metódy ošetrenie ľudí bolo charakteristické tým, že sa natierali olejom.
Niektorí ľudia si povšimli podobnosti metafyzikov Samkhya filozofickej tradície Hinduizmu a metafyziky alchýmie. Aj keď neexistuje žiadne priame spojenie, otázka je stále otvorená.

Alchýmia v Rímskej ríši

Rimania si prisvojili grécku alchýmiu a metafyziku, tak ako si prisvojili väčšiu časť ich vedomostí a filozofie. Na konci Rímskeho impéria sa grécka alchymistická filozofia spojila s egyptskou a vytvorila kult Hermecizmus.
Ale, vývoj kresťanstva v impériu priniesol nepriaznivú líniu myslenia, ktorá pochádzala od Augustína (354 – 430), raného kresťanského filozofa, ktorý napísal o jeho viere krátko pre pádom Rímskeho impéria. V podstate cítil, že úsudok a vernosť by mohli byť použité na porozumenie Boha, ale experimentálna filozofia bola hriešna: „V duši sa tiež nachádza, prostredníctvom rovnakého fyzického zmyslu, istá prázdna túžba a zvedavosť, ktorá nemá za cieľ hľadať telesné ukojenie, ale prežívať zážitky pomocou tela, a táto nenaplnená zvedavosť sa ctí názvom učenie a veda.“
Augustiánske myšlienky boli uznané za proti-experimentálne, keď sa Aristotelovské experimentálne techniky stali prístupnými na západe, nevyvíjali sa. Augustiánske myšlienky sú stále zakorenené v stredovekej spoločnosti a ukazuje sa, že používatelia alchýmie boli bezbožníci.
Veľká časť Rímskych vedomostí o alchýmii, ako od Grékov a Egypťanov, je teraz stratená. V Alexandrii, v centre alchymistických štúdii v Rímskej ríši, zručnosť a vedomosti sa odovzdávali hlavne ústne, aby sa predišlo odhaleniu. (Odtiaľ pochádza definícia „hermetickej“ ako „tajnej“). Je možné, že niektoré spisy boli napísané v Alexandrii a následne boli stratené alebo zničené v ohni alebo v nepokojoch ktoré nasledovali v priebehu vekov.

Alchýmia v Islamskom svete

Po páde Rímskeho impéria, ohnisko alchymistického vývinu sa presunulo na Blízky východ. Islamská alchýmia je omnoho známejšia, pretože je lepšie doložená. Väčšina spisov sa dostala do islamského sveta, kde boli chránené pred zničením ako islamské preklady.
Islamský svet bol centrom vývoja alchýmie. Platónové a Aristotelove myšlienky, ktoré už boli nejakým spôsobom privlastnené v hermetickej vede, boli naďalej prispôsobované pre potreby alchýmie. Islamský alchymisti, ako napríklad al-Razi (Latin Rasis alebo Rhazes), prispievali kľúčovými chemickými znalosťami, ako napríklad technikou destilácie (slovo alemic a alkohol sú arabského pôvodu), objavenie síry, dusičnatých kyselín, sódy, potašu a inými. (Arabské mená dvoch posledných látok, al-natrun a al-qali-y boli premenované do latinčiny ako natrium a kalium, tie sa v modernej chémii stali názvami pre sodík a draslík.) Objavenie lúčavky kráľovskej, zlúčenina dusíka a kyseliny, ktorá dokáže rozpustiť najvznešenejší kov, zlato, bol katalyzátorom pre nasledujúce objavy v alchýmie v ďalšom tisícročí.
Islamský alchymisti urobili obrovské pokroky v alchymistickom hermetizme. Najvplyvnejší autor v tomto smere bol Jabir Ibn Hayyan (arabsky جابر إبن حيان, latinsky Geberus, v angličtine známy ako Geber). Jabirov konečný cieľ bol takxwin, umelé vytvorenie života v alchymistickom laboratóriu, vrátane ľudského života. Analyzoval každý Aristotelov element v štyroch základných akostí: teplotu, chlad, sucho a vlhkosť. Podľa Gebera, v každom kove dve z týchto akostí sú interné a dve externé. Napríklad, olovo je navonok studené a suché, zatiaľ čo zlato je horúce a vlhké. Takto Jabir predpokladal, že pri zmene jedného alebo viac akostí, nastane zmena kovu. Podľa tejto teórie, hľadanie kameňa mudrcov bolo predstavené v západnej alchýmie.
Je všeobecne prípustné, že čínska alchýmia ovplyvnila Islamskú alchýmiu, aj keď rozsah ovplyvnenia je stále diskutabilný. Podobne bolo aj hinduistické učenie prispôsobené islamskej alchýmii, ale zase, rozloha a účinok nie je známy.

Alchýmia v stredovekej Európe

Kvôli silnému spojeniu s Gréckou a Rímskou kultúrou, alchýmia začala byť ľahšie akceptovaná v kresťanskej filozofii a stredovekí európski alchymisti značne prijali islamistické vedomosti. Gerbert z Aurillacu, ktorý sa neskôr stal pápežom Silvestrom II. († 1003) bol medzi prvými, ktorí priniesli Islamskú vedu do európy zo Španielska. Neskôr, muži ako Adelard z Bathu, ktorý žil v 12. storočí, priniesli ďalšie učenie.
V tomto čase sa objavili drobné odchýlky od augustiánskych zásad z raných kresťanských mysliteľov. Anselm z Canterbury (* 1033 – † 1109) bol benediktín ktorý veril, že vernosť musí predchádzať racionalizmus. Ako augustíni, a mnoho teológov pred Anselmom, verili, ale Anselm vyslovil názor, že vernosť a racionalizmus bol zlúčený a povzbudil racionalizmus v kresťanskom súvislosti. Pierre Abélard nasledoval Anselmovu prácu, položil základy pre akceptáciu Aristotelovho myslenia predtým ako prvá aristotelova práca dorazila na západ. Jeho hlavný vplyv na alchýmiu bola viera v to, že Platónov vesmír nemal oddelenú existenciu od ľudského myslenia. Abélard tiež zorganizoval analýzy filozofických protirečení.Robert Grosseteste (* 1170 – † 1253) bol priekopník vedeckej teórie, ktorá bola neskôr použitá a upravená alchymistami. Zobral Abelardovu metódu analýzy a pridal používanie pozorovania, pokusy a zhrnutie vo vytváraní vedeckých hodnotení. Grosseteste tiež urobil veľký pokrok pre premostenie Platónového a Aristotelového uvažovania.
Albert Veľký (* 1193 – † 1280) a Tomáš Akvinský (* 1225 – † 1274) boli obaja dominikáni, ktorí študovali Aristotelove myšlienky a pracovali na uzmierení rozdielov medzi centrálnou filozofiou a kresťanstvom. Akvinský taktiež urobil obrovskú prácu pri vytváraní vedeckej metódy. Ak dovolíš, pokúsim sa ti to preložiť ja. "Dokonca zašiel tak ďaleko, že tvrdil, že univerzáliá (všeobecné pojmy) je možné objasniť iba logickým zdôvodňovaním, a keďže myseľ nemôže ísť proti Bohu, rozum musí byť kompatibilný s teológiou. Toto bolo protikladom k zvyčajnej Platonistickej viere, že vesmír bol založený cez božské osvietenie. Magnus a Aquiras boli prví, ktorí preskúšali alchymistickú teóriu, a mohli sa považovať za alchymikov, aj keď urobili iba málo pri vedeckých experimentoch.
Prvý pravý alchymista v stredovekej Európe bol Roger Bacon. Jeho práca urobila toľko pre alchýmiu ako urobila Galileova práca pre astronómiu a fyziku alebo Robert Boyleova práca pre chémiu. Bacon (* 1214 – † 1294) bol Oxfordský františkán, ktorý preskúmal optickú a jazykovú stránku alchýmie. Františkánsky nápad prijatia sveta namiesto jeho odmietania ho viedlo k jeho presvedčeniu, že experimentovanie je omnoho dôležitejšie ako vysvetlenie: „Tri cesty, z ktorých ľudia získavajú vedomosti sú: autorita, myslenie a skúsenosť a iba ten posledný je účinný pre prínos intelektu.“ (Bacon, strana 367) „Experimentálna veda ovláda zhrnutie mnohých ďalších vied. Odhaľuje pravdu, ktorá vyplýva zo všeobecných zásad, ktoré by nikdy neboli odhalené.“ Roger Baconovy bol taktiež prisúdený výrok s východzím hľadaným kameňa mudrcov a elixíru života: „Medicína, ktorá odstráni všetky nečistoty a skazenosti z lacných kovov, uberie toľko zo skazenosti ľudského života, že pozemský život môže byť predĺžený na mnoho stáročí.“ Nápad nesmrteľnosti bol nahradený predstavou dlhého života. Napokon, život človeka na zemi bol iba prípravou pre nesmrteľný život vo svete Boha. Nesmrteľnosť na zemi sa nezhodovala s kresťanskou teológiou.
Bacon nebol iba alchymistom starovekých čias, bol najvýznamnejším alchymistom týchto čias. Jeho práce boli použité nespočetnými alchymistami od 15. do 19 storočia. Iní alchymisti Baconovho času si privlastňovali jeho rysy. Všetci boli členovia cirkvi. Bolo to preto, lebo iba zopár ľudí mimo cirkevnej školy bolo schopných preskúmať arabské práce. Tiež, alchýmia v tomto čase bola schválená cirkvou ako dobrá metóda skúmania a vyvíjania teológie. Alchýmia bola zaujímavá pre široké spektrum kňažstva, pretože ponúkala racionalistický pohľad na svet v čase, keď sa ľudia iba začali učiť o racionalizme.
Tak, koncom trinásteho storočia, sa alchýmia vyvinula do značne štruktúrnej viery. Znalci verili v makro-mikro kozmo teórii Hermetizmu. Verili, že proces, ktorý pôsobí na minerály a iné zlúčeniny, môže mať efekt aj na ľudské telo (napríklad ak niekto sa môže naučiť tajomstvo rafinácie zlata, druhý môže túto techniku použiť na očistenie ľudskej duše.) Verili v štyri elementy a štyri kvality, ako je popísané vyššie a mali silnú tradíciu v zahaľovaní ich napísaných myšlienok v labyrinte kódovaného žargónu s pascami, ktoré môžu naviesť k omylu nezasvätených. Nakoniec, alchymisti si cvičili svoje umenie: aktívne experimentovali s chemikáliami a robili poznámky k teóriám ako je vesmír ovládaný. Celá filozofia sa krúti okolo ich viery, že ľudská duša bola rozdelená potom ako Adam spáchal hriech. Vyčistením dvoch častí ľudskej duše sa človek môže stretnúť s Bohom.
V 14. storočí tieto hľadiská prešli hlavnou zmenou. William Occam, oxfordský františkán, ktorý zomrel v roku 1349, zaútočil na Tomizmusský náhľad na kompatibilitu medzi vierou a dôvodom. Jeho pohľad je značne akceptovaný dodnes, boh musí byť prijatý vo viere a nemôže byť limitovaný ľudskými dôvodmi. Samozrejme, že tento náhľad nebol správny ak jeden akceptoval predpoklad nekonečnosti Boha proti ľudskému nadaniu myslieť, ale prakticky vymazal alchýmiu z praxe v 14 a 15 storočí. Pápež Ján XXII. v skorých 30 rokoch 14. storočia vydal nariadenie proti alchýmii, ktorým definitívne odstránil všetkých kostolných pracovníkov z tejto pravedy. Ale podmienky sa zmenili, Čierny mor, vzrastajúci vojnový stav a hladomor, ktorý charakterizoval toto storočie, nesporne taktiež slúžilo ako brzdiaci prostriedok filozofickým záležitostiam vo všeobecnosti.
Alchýmia zostala nažive vďaka mužom ako bol Nicolas Flamel, ktorý bol pozoruhodný hlavne preto, že ako jeden z mála alchymistov písali v týchto nepokojných časoch. Flamel žil v rokoch 1330 až 1417 a neskôr žil ako vzor pre nasledujúce generácie alchymistov a fázy alchýmie. Nebol náboženský odborník ako mnoho jeho predchodcov a jeho celý záujem v tomto predmete sa krútil okolo snahy vynájsť kameň mudrcov, ktorý ho preslávil, pretože sa predpokladá, že ho aj vytvoril. Jeho práca opisuje ohromný čas strávený nad experimentami a reakciami, ale nikdy v skutočnosti nedal vzorec pre vytvorenie kameňa. Väčšina z jeho práce smerovala ku zhromažďovaniu alchymistických vedomostí, ktoré boli zistené v minulosti, hlavne tie, ktoré sa týkali kameňa mudrcov.
Počas stredoveku (1300 – 1500) alchymisti ako Flamel sa koncentrovali na hľadanie kameňa mudrcov a elixíru mladosti, vo viere, že sú to odlišné veci. Ich zložité a tajomné domnienky a symbolizmus viedli k širokým striedaniam interpretácii umenia. Napríklad, mnoho alchymistov počas tohto obdobia interpretovali očistenie duše ako význam transmutácie olova na zlato (v ktorom verili, že ortuť hrá dôležitú úlohu v tomto procese). Títo muži boli videní ako kúzelníci a čarodejníci mnohými ľuďmi, a boli mnohokrát prenasledovaní pre ich praktiky.
Jeden z mužov, ktorí sa vynorili na začiatku 16. storočia, bol Heinrich Cornelius Agrippa. Tento alchymista veril, že je čarodejník a je schopný v skutočnosti využívať kúzla. Jeho vplyv bol nepatrný, ale ako Flamel, napísal spisy, ktoré boli využívané alchymistami v neskorších rokov. Tak ako Flamel, urobil veľa pre zmenu alchýmie z mysterióznej filozofickej vedy na okultistickú mágiu. Udržiaval myšlienku ranej filozofickej alchýmie, vrátane experimentov, numerológie a iného, ale pridal magickú teóriu, ktorá zosilnila považovanie alchýmie ako dokultizmu. Napriek všetkému tomuto, Agrippa sa stále považoval za kresťana, aj keď jeho zmýšľanie sa nezhodovalo s postojom cirkvi.

Alchýmia v modernej dobe a renesancii

Európska alchýmia pokračovala v tejto ceste aj počas začiatku renesancie. Éra taktiež ukázala kvitnúci nárast podvodníkov, ktorí používali chemické triky a šikovnosť ruky na demonštrovanie premeny obyčajného kovu na zlato, alebo tvrdili, že vlastnia nejaké vedomosti, ktoré za malú počiatočnú investíciu ich nasmerujú na správny cieľ zmeny kovu na zlato.
Najdôležitejšie meno v tomto období je Philippus Aureolus Paracelsus, (Theophrastus Bombastus von Hohenheim, 1493 – 1541), ktorý vrhol alchýmiu do novej formy, odmietaním niektorých okultizmov, ktoré sa nahromadili v priebehu vekov a poukazoval na poznámky, ktoré viedli ku liečbe ľudského tela. Vrátil gnostickú tradíciu, ale nechal väčšiu časť Hermetizmu, neo-platinizmu a pytagorasovu filozofiu. I keď Hermetická veda mala tak veľa Aristotelovej teórie, že jeho vrátenie gnosticizmu bolo takmer bezvýznamné. Paracelsus, predovšetkým, vrátil čarovné teórie Agrippa a Flamela. Nemyslel si, že je čarodejník a opovrhoval tými, ktorí si to mysleli.
Paracelsus ako prvý začal používať chemické látky a minerály v medicíne, napísal „Mnoho bolo povedané o alchýmii iba to, že je pre tvorbu zlata a striebra. Pre mňa to nie je cieľ, ale akási sila, ktorá môže ležať v liekoch.“ Jeho hermetické náhľady boli, že nevoľnosť a zdravie v ľudskom tele existovali v harmónii mužskom mikrokozme a v prírodnom makrokozme. Tento prístup zobral inak ako jeho predchodcovia, použitím analógie nie v spôsobe duša-očista ale v metóde, že ľudia musia mať bezpodmienečne stabilnú bilanciu minerálov v ich tele a tieto škodlivé choroby tela môžu byť odstránené chemickými látkami, ktorými sa dá liečiť. Aj keď niektoré jeho poznatky o liečení tela ortuťou môžu byť nerozumné v tej dobe moderného aspektu, jeho základná myšlienka, že chemické látky tvoria lieky, sa ujala napodiv dobre.
 V Anglicku téma alchýmie v tom čase je často spojená s doktorom Johnom Deenom (* 13. júl 1527 – † december 1608), známy hlavne ako astronóm, kryptograf a všeobecný „vedecký konzultant“ kráľovnej Elizabet I. Dee bol považovaný za autoritu v dielach Rogera Bacona a zaujímal sa o alchýmiu tak, že ovplyvnený kabbala napísal knihu o tejto téme (Monas Hieroglyphica, 1564). Dee bol v úzkom spojení s Edward Kelleym, ktorý tvrdil, že konzultuje s anjelmi cez krištáľovú guľu a vlastní prášok, ktorý premení ortuť na zlato. Tieto znaky boli častým a populárnym znakom alchymistu-šarlatána.
Iný, menej známy alchymista bol Michael Sendivogius (Michał Sędziwój, *1566 – † 1636) poľský alchymista, filozof, doktor a zakladateľ chémie. Podľa niektorých poznatkov destiloval kyslík v jeho laboratóriu niekedy v roku 1600, 170 rokov skôr ako Scheele a Priestley , ohrievaním dusíka (liadku). Myslel si, že vytvoril elixír života. Krátko po objavení tejto metódy sa predpokladá, že Sendivogious naučil túto techniku Corneliusa Drebbela. V roku 1621 Drabbel prakticky aplikoval túto metódu do ponoriek.
Tycho Brahe (* 1546 – † 1601), viac známy pre jeho astronomické a astrologické výskumy, bol taktiež alchymista. V jeho Uraniborg observatóriu mal postavené laboratórium, ktoré mu slúžilo na alchymistické účely.

Rozpad západnej alchýmie

Zánik západnej alchýmie bol spôsobený vzostupom modernej vedy s dôrazom na prísne kvantitatívne experimenty a ich pohŕdanie „starovekým učením“. I keď zárodok sa objavil už v 17. storočí, alchýmia stále prosperovala ešte niekoľko sto rokov a jej vyvrcholenie možno považovať aj 18. storočie.
Robert Boyle (* 1627 – † 1691), známy pre svoje štúdie plynov (Boylov zákon) bol priekopníkom vedeckej metódy v chemických experimentoch. Nepredpokladal žiadne priebehy v reakcii, ale preveroval každú časť chemického pokusu. Boyle zaznamenal miesto, kde sa konal experiment, chovanie vetra, pozíciu slnka a mesiaca a prepisoval barometrické merania, všetko iba pre prípad, že by tieto informácie boli relevantné pre reakciu. Tento prístup napokon viedol k založeniu modernej chémie v 18. a 19. storočí, založenej na revolučných objavoch Lavoisiera a Johna Daltona, ktorí konečne poskytli ligické, kvantitatívné a spoľahlivé práce pre pochopenie skutočnosti premeny prvkov a odhalili bezvýslednosť dlhoročných alchymistických cieľov ako bol napríklad kameň mudrcov.
Medzitým, Paracelsianská alchýmia viedla k vývoju moderných liekov. Výskumní pracovníci postupne objavovali činnosť ľudského tela, ako cirkuláciu krvi (Harvey, 1616), a napokon vystopovali mnoho chorôb spôsobených baktériami (Koch a Pasteur, 19 storočie) a niekoľko prírodných živín a vitamínov (Lind, Eijkman, Funk a iný). Podporovaní s rovnobežným vývojom organickej chémie, noví vedci ľahko prešli z alchýmie na medicínu.
Tak ako veda stále pokračovala v odkrývaní a racionalizácii príčin vesmíru, založenej na vlastnej materialistickej metafyzike, alchýmia bola ochudobnená o jej chemické a lekárske smery, ale stále bola neoddeliteľne súvisiaca s chémiou. Redukovaním tajomného filozofického systému chabo pripojenému k materialistickému svetu spôsobil všeobecný zánik iných ezoterických disciplín ako astrológiu a Kabbalahu, ich vylúčením z učebných plánov vysokých škôl, vyhýbaním sa im ich bývalými propagátormi, ignoráciou vedcov a všeobecne videnou ako šarlatánstvo či povery.
Tieto vývojové trendy môžu byť interpretované ako časť zo širšieho obsahu v Európskom intelektualizme oproti romantickým chodom predošlého storočia. Tak ako to bolo, je zaujímavé pozorovať ako disciplína, ktorá udržovala toľko intelektuálu a materiálnej prestíže viac ako 2 tisíc rokov, môže tak ľahko zmiznúť zo sveta západnej myšlienky.

Moderná „alchýmia“

V modernej dobe bol učinený pokrok k dosiahnutiu cieľov, ktoré by alchýmia nazvala skôr vedecké ako alchymistické. Tieto vývojové trendy môžu byť pomenované ako „alchýmia“ pre niekoľko dôvodov.
V roku 1919, Ernest Rutherford použil reakciu umelého rozbitia látky na premenu dusíka na kyslík. Tento proces bombardovania atómov jadier s vysoko energetickými časticami bola metóda, ktorá bola vpred pred klasickými časticovými akcelerátormi, kde základy premeny boli všeobecné. V roku 1980 Glenn Seaborg tranzmutoval olovo na zlato, aj keď za použitia obrovského množstva energie.
V roku 1964, George Ohsawa a Michio Kushi, založenej na základoch Loisa Kervrana, prezentovali úspešnú premenu sodíka na draslík, použitím elektrického oblúka a neskôr uhlík a kyslík na železo. V roku 1994, Sundaresan a Bockris oznámili, že pozorovali syntézu jadier v elektrických nabitých batériách medzi uhlíkovými tyčami ponorených vo vode. Aj keď, žiaden s týchto pokusov nemohol byť opakovaný inými vedcami a nápad je dnes spochybnený.
Aj v roku 2005 všeliek stále zostáva neodhalený, i keď sa verí, že používanie nanotechnológie pri liečbe človeka, môže radikálne predĺžiť dĺžku života.
Cieľ skúmania umelej inteligencie môže byť považovaný za tvorenie života od začiatku a to je filozoficky opačné ku možnej umelej inteligencie s alchýmiou, ako Herbert a Stuard Dreyfus napísali v ich práci v roku 1960, Alchýmia a UI.

Alkahest

Alebo alkali est je univerzálne rozpúšťadlo ktoré dokáže rozpustiť všetky látky (ale aj nádobu v ktorej sa nachádza). Je dôležitou zložkou pri procese Veľkého Diela. Za rozpúšťadlá sa považuje potaš alebo lúčavka kráľovská.
John Rudolf Glauber (1604 – 1668) pracoval na univerzálnom rozpúšťadle a ako vedľajší produkt svojho snaženia získal síran sodný.

Kvintesencie

Získanie najaktívnejších zložiek danej látky.

Tekuté zlato

Energetický liek, prepožičiavajúci telu maximálnu odolnosť proti všetkým ochoreniam.

Spagyria

Príprava hermetických liekov v najširšom zmysle slova. Obvykle sa esencia získava z rastlín alchymistickou cestou.

Iné ciele alchýmie

Monáda.