Přerovská tragédia

Přerovská tragédia bol krvavý masaker, ktorý sa odohral na Švédskom vale neďaleko Přerova, v katastre Horní Moštěnice, v noci z 18. na 19. júna 1945 ako dôsledok protinemeckej a protimaďarskej psychózy v Česko-Slovensku po skončení 2. svetovej vojny.
Príslušníci 17. pešieho pluku z Petržalky, ktorí sa vracali z vojenskej prehliadky na Václavskom námestí, postrieľali 265 obyvateľov Dobšinej, Kežmarku, Gelnice, Mlynice a Janovej Lehoty pri Žiari nad Hronom. Išlo predovšetkým o karpatských Nemcov, a Maďarov, ktorých ustupujúca nemecká armáda odsunula do českého pohraničia. Celková bilancia obetí bola 120 žien, 71 mužov a 74 detí. Najmladšia obeť mala 4 mesiace.

Priebeh incidentu

K tragédii došlo v noci z 18. na 19. júna 1945. Nemeckí a maďarskí repatrianti sa vracali železničným transportom späť na Slovensko z okolia Šluknova, kam ich v druhej polovici roku 1944 násilne evakuovala ustupujúca nemecká armáda. Medzi transportovanými boli aj ľudia, ktorí bojovali na strane partizánov a vlastnili legitimácie, ktoré vydal miestny národný výbor v Dobšinej počas SNP.
Blízko Přerova vlak zastavil na železničnej predstanici, kde sa sústreďovali transporty, ktoré mali byť vypravené ďalej na Slovensko. Zhodou okolností bol medzi nimi aj transport, ktorým sa vracal petržalský peší pluk z vojenskej prehliadky konanej 15. júna na Václavskom námestí v Prahe. 
Dôstojník obranného spravodajstva poručík Karol Pazúr spolu s osvetovým dôstojníkom pluku Bedřichom Smetanom začuli nemeckú a maďarskú vravu z jedného z vagónov a rozhodli sa konať. Zo svojich samopalníkov zostavili skupinu a z blízkej dediny Lověšice priviedli mužov s lopatami. Starostovi to odôvodnili tým, že budú popravovať niekoľkých príslušníkov Waffen-SS. Následne dali bezbranných civilistov z vagónov vyviesť k neďalekej hore, kde ich postrieľali a zahrabali do priekopy. Cennosti, ktoré po obetiach zostali vo vagónoch si príslušníci jednotky podelili medzi sebou.

Vyšetrovanie

19. júna dal veliteľ sovietskej posádky v meste Karola Pazúra zatknúť. Správy o vyšetrovaní boli odoslané armádnym a bezpečnostným zložkám, ale prípad nebol ďalej šetrený. Pokusom postaviť K. Pazúra pred súd sa venuje vo svojich spomienkach aj Anton Rašla 
V roku 1947 sa začalo o prípade písať v tlači, čo nakoniec spôsobilo, že vyšetrovanie sa opäť začalo. Tvrdenie, že medzi povraždenými boli zradcovia a nacistickí aktivisti sa nepreukázalo. Svedkovia iba tvrdili, že pred popravou sa osem mužov priznalo k príslušnosti k Hlinkovej garde (v nej kedysi slúžil aj sám Pazúr). Karol Pazúr bol najprv odsúdený na Slovensku, na 7,5 roka odňatia slobody, po odvolaní mu v Prahe trest zvýšili na 20 rokov. Vďaka svojim známostiam a následnému politickému vývoju si však odpykal len asi 1 rok trestu. Žiadni ďalší zainteresovaní odsúdení a ani potrestaní neboli.
Po roku 1989 o udalostiach v Přerove natočili dokumenty štáby českej, slovenskej aj maďarskej televízie, v r. 1995 vydal o tragédii podrobnú publikáciu riaditeľ Múzea Komenského v Přerove PhDr. František Hýbl, ktorý dlhé roky sústreďoval archívne materiály a spomienky očitých svedkov.
Z transportu sa podarilo utiecť a prežiť siedmim ľuďom, jeden z nich je Pavol Molnár, ktorý mal vtedy 7 rokov a dnes žije v Rožňave. V čase nakrúcania televíznych reportáží v r. 1995 žil aj jeden z účastníkov popravčej čaty Ondrej Smelko, ktorý však svoju účasť na nej popieral.