Bodružal

Polohopis

Obec sa nachádza asi 12 km severovýchodne od mesta Svidník, pri ceste E 371 zo Svidníka na hraničný prechod Dukla – Poľsko na zemepisnej šírke 49º 21´15´´ a dĺžke 21º 42´26´´. V súčasnosti patrí do Svidníckeho obvodu v Prešovskom regióne. Leží na severovýchodnom Slovensku, 8 km od hraničného Duklianskeho priesmyku, pri štátnej hranici s Poľskou republikou, Podkarpatským vojvodstvom a Krosnianskym okresom. Z cestnej komunikácie prvej kategórie Svidník – Dukliansky priesmyk z obce Krajná Poľana je vzdialená 2 km smerom na východ.
Bodružal leží v severovýchodnej časti Nízkych Beskýd juhozápadne (Laboreckej vrchoviny), na nive a priľahlých svahoch doliny potoka Bodružalík, v nadmorskej výške 390 – 415 m n. m. Najvyšší Vovči verch (611,4 m n. m.) sa nachádza juhozápadne od obce. Východne sa vypína vrch Hrun s výškou 579 m n. m. Severne od obce sa týči vrch Čerešňa s výškou 531,4 m n. m. Územie obce je súčasťou chránenej krajinnej oblasti Východné Karpaty. Hraničné pásmo tohto územia je od ústia Bodružalíka  do Ladomírky v Krajnej Poľane až po mokraď Košariská, smerom na Miroľu.
Reliéf potokmi rozbrázdeného priestoru je mierne členitý, skôr hornatý, a možno ho zaradiť medzi nižšie hornatiny. Bodružalský chotár je v jeho niektorých častiach ťažko dostupný a  pokrývajú ho miestami súvislé listnaté zmiešané bukové, hrabové a brezové porasty.
Hnedá pôda obsahuje stredne minerálne až chudobné horniny. Patrí medzi pôdy piesočnato-hlinité, kde pôdotvorné horniny sú zastúpené niektorými druhmi rúl a pieskovcov. Pôdy sú prevažne plytké, často až kamenisté.
Viac ako 85 % ornej pôdy, lúk a pasienkov sa nachádza na ľavej strane Bodružalíka. Sklon svahov je orientovaný na východnú a severovýchodnú svetovú stranu.
Je v ňom menej plôch s menším sklonom, vhodným na poľnohospodárske obrábanie. Lesných plôch je viac a sú spretŕhané menšími plochami, často ostrovmi poľnohospodárskej pôdy, ktorých obrábanie na svahových plochách je zložité. Je tu mnoho lúk a pasienkov. Erózia pôdy je veľmi silná. Zaujímavosťou bodružalského chotára je jeho otvorenie zo severu, preto je ovocie na stromoch kvôli jarným mrazom (často aj v polovici mája) spravidla jedenkrát za päť rokov.  Je tu dostatok drevnej hmoty.
Bodružal patrí k mierne chladnej horskej klíme. Priemerné januárové teploty sú −4 až −6 °C. Priemerné júlové teploty sú 16 – 17 °C. Snehová pokrývka tu trvá spravidla 80 – 100 dní. Priemerný ročný úhrn zrážok sa pohybuje od 650 – 800 mm. Prevažná časť zrážok, 400 – 500 mm, pripadá na vegetačné obdobie. Prevláda severný smer vetra.

Vodné toky

Cez obec preteká potok Bodružalík. Je ľavostranným prítokom Ladomirky s dĺžkou približne 4,5 km.
Pramení juhovýchodne pod Kozím vrchom (605,2 m n. m.), v nadmorskej výške cca 500 m n. m., na území CHKO Východné Karpaty. V údolí doliny Bodružalíka je súbežne napájaný prítokom z mokrade Košariská, ktorý má miestny názov Pod vysokou.
Najprv tečie na sever cez Bodružal, kde priberá 4 krátke ľavostranné prítoky z dolín s lokálnymi názvami Koprivne, Zegeľníci, Pelepče a Segiňa. Za obcou priberá prítok z Kotolnice a Kuriačnika. V obci Bodružal priberá na pravej strane 5,5 km riečku Príkrianku. Sútok je na zemepisnej šírke 49˚21′ 15″ a dĺžke 21˚42′ 26″. Z Čerešne priberá krátky pravostranný prítok, ktorý riečku zásobuje vodou v jarnom období a v čase dažďov.
Pred Krajnou Poľanou sa zľava vlieva do Ladomirky. Bodružalík je zásobovaný najmä dažďovou vodou a snehom. Najvyššiu hladinu dosahuje v jarných mesiacoch. Je to menej vodnatý potok s pomerne veľkými výkyvmi prietokov počas roka. Voda je v ňom veľmi čistá, o čom svedčí aj výskyt raka riečneho.
Pri brehoch Bodružalíka a jeho prítokov sa nachádzajú mokrade s rozlohou skoro 200 000 m².

Erb a vlajka

V modrom štíte je strieborný kosák so zlatou rukoväťou a medzi zlaté misky strieborných váh je vsunutý zlatý snop. V hlave štítu je zlatý obrátený plamenný meč so striebornou rukoväťou.
Tento erb bol schválený 13. uznesením obecného zastupiteľstva dňa 23. decembra 2004 a je zapísaný v heraldickom registri Slovenskej republiky pod signatúrou B – 217/2004.
Za základ erbu bola vzatá obecná pečiatka z roku 1887, na ktorej je vyobrazený snop s kosákom. Do erbu boli zakomponované výjavy z kostolnej barokovej maľby Posledného súdu so sv. Trojicou, anjelmi a prísediacimi apoštolmi. Na maľbe je situovaná figúra archanjela Michala vážiaceho duše. Preto nad zlatý snop boli vložené strieborné váhy so zlatými miskami. Do hlavy štítu bol tiež vložený obrátený plamenný meč, ktorým vyháňa hriešnikov. Meč a váhy sú atribúty, ktoré využíval pri svojej činnosti archanjel Michal.
Autorom erbu je Peter Zelizňák.
Vlajka obce pozostáva z piatich pozdĺžnych pruhov vo farbách modrej (2/9), žltej (2/9), bielej (1/9), žltej (2/9) a modrej (2/9). Vlajka má pomer strán 2 : 3 a ukončená je tromi cípmi, t. j. dvoma zástrihmi, siahajúcimi do tretiny jej listu.

Kultúra a zaujímavosti

Pôvodní pravoslávni obyvatelia obce pod vplyvom (Brest-Litovská únia, Užhorodská únia 1596 – 1648) sformovania tzv. uniatskej cirkvi, t. j. východnej kresťanskej cirkvi, boli podriadení rímskemu pápežovi. V polovici 17. storočia sa stali tzv. uniatmi (pravoslávnymi katolíkmi). Ako gréckokatolíci do konca 20. storočia používali pri bohoslužbách cirkevnú staroslovienčinu (nie latinčinu), dodržiavali liturgiu sv. Jána Zlatoústeho, pri prijímaní používali chlieb a víno, dodržiavali starý juliánsky kalendár, v dôsledku čoho napríklad narodenie Krista (Rizdvo) oslavovali 7. januára, t. j. o dva týždne neskôr ako podľa gregoriánskeho kalendára. K tomu sa viazali aj zaujímavé zvykoslovné prejavy a rituály.
Originálnymi a presvedčivými prejavmi duchovnej kultúry obyvateľov boli zvyky, obyčaje, piesne, rozprávky, legendy a príslovia, ktoré boli najviac využívané pri príležitosti Veľkonočných, Vianočných a Turíčnych sviatkov. Veľmi bohaté boli tiež rodinné zvyky a obrady pri narodení dieťaťa, pri tehotenstve, pôrode, vykonaní krstu, krstín, dojčení a podobných denných povinnostiach. V prvej polovici 20. storočia boli ešte tiež využívané vohľady, zásnuby a príprava na svadobný obrad. Pozoruhodné boli aj zvyky pri svadobnom obrade ako napríklad vstup nevesty do ženíchovho domu a obchádzanie okolo ohniska alebo stola. Od tejto chvíle patrila nevesta do nového domu, ktorý jej poskytol všestrannú ochranu. Dlho sa pestovali aj zvyky spojené s úmrtím. Skoro každá významná ľudská činnosť sa spájala s nejakou poverou. Preto v zimných mesiacoch boli páračky peria školou interpretácie povier, kde ženy zovšeobecňovali skúsenosti, ktoré nadobúdali počas svojho života. Páračiek sa zúčastňovali aj mládenci, ktorí boli pozornými poslucháčmi pestovania zvykoslovia. Význam povier ustúpil až v druhej polovici 20. storočia, kedy sa obec spájala so svetom cez rozhlasové a televízne prijímače a cestovaním za prácou mimo okres. Mnohé ženy sa vtedy vyznali v bylinkách a dokázali využívať ich liečivé účinky.
Do obce sa z Marmarošu priženil Peter Iľko, ktorý tu so svojou manželkou prežil svoj život. Do povedomia dedinčanov a širokého okolia sa zapísal ako rozprávkar. Bol obľúbený najmä u detí a dorastajúcej mládeže, ktorej veľakrát vyrozprával rozprávky, povestí a svoje zážitky zo zámorských ciest.
Sprostredkovateľom etnicko-kultúrnych tradícii obce je jazyk – nárečie, ktoré si napriek mnohým archaizmom a inonárodným (slovenským, poľským, maďarským, nemeckým a iným) vplyvom zachovalo svoj rusínsky charakter. Základným komunikačným prostriedkom v obci je naďalej rusínsko – lemkovské nárečie.
Pri Veľkonočných sviatkoch ženy a dievčatá batikovali kraslice (pysanky) špendlíkom s včelím voskom. Domáce batikovanie veľkonočných vajíčok je veľmi jednoduchá a stará technika, ktorej základom je nanášanie horúceho vosku na očistené vajíčko v určitých obrazoch a vzoroch. Vymaľované voskové vajíčko sa potom vyfarbilo v nádobe s farebným roztokom, v minulosti v cibuľových šupách. Mnohofarebnosť sa docielila tak, že vosk sa postupne nanášal podľa vzoru na zaschnutú farbu na vajíčku a farbil sa rôznymi farbami. Pri farbení vajíčka sa postupovalo vždy od najsvetlejších odtieňov k najtmavším. Vosk sa odstránil až po poslednom farbení.

Stavby

Obec má rozptýlenú potočnú radovú zástavbu. V historickej zástavbe boli až do 90. rokov 19. storočia obydlia len na pravej strane Bodružalíka. Ľavostranné brehy sú vyvýšené a je z nich komplikovanejší prístup k vode. Preto museli byť kopané studne, s neistým výsledkom. Na ľavej strane bola len škola v blízkosti prítoku z Pelepčeho, cerkev a dom Hibschmanovej rodiny bol zasa v blízkosti prítoku potoka zo Segiňa.
Obydliami do päťdesiatych rokov 20. storočia boli zrubové domy s maštaľou pod spoločnou valbovou slamenou strechou. Pozostávali z kmeňov stromov, ktoré sa otesávali na vonkajšej a vnútornej strane, na koncoch sa zakresávali pre zrubovú väzbu. Ďalšie vence zrubu sa kládli rovnomerne po celom obvode múru s prerušením pri otvoroch  pre okná a dvere. Ich bočné okraje boli vystužené zvislými stĺpikmi, začapovanými do trámov, konce vodorovných trámov pri oknách a dverách boli zapustené do žľabov na stĺpikoch. Za prah dverí domu slúžil spodný podval prvého brvna. Škáry stien sa vypĺňali krútenou slamou, alebo machom a zamazávali hlinou. Spodný rad brvien sa kládol po celom obvode zrubu na kamennú podmurovku. Na ochranu domu pred drevokazným hmyzom  boli trámy šikmo olatkované rozpolenými lieskovicami a omazané hlinou. Domy sa natierali vápnovým roztokom najčastejšie na belaso. Po dokončení obvodových stien sa položil krov a strecha. Základ strechy tvorili kresané hrady, položené cez šírku stavby, do ktorých boli začapované krokvy. So spodnými krížnymi hradami tvorili pevne zviazanú kostru. Krokvy bývali pod hrebeňom spevnené priečnymi trámami. Na krokvy sa vodorovne položili drúčiky a na ne sa dávala zviazaná ražná slama (mlátená cepmi) pod miestnym názvom kyčky, ktorú sa  husto vedľa seba priväzovala na drúčiky krovu. Otiepky slamy sa priväzovali kláskami hore, a preto bol povrch strechy stupňovité členený. Cez hrebeň strechy boli priväzované viazaničky slamy namáčané v rozrobenej hline.
V dvoroch a sadoch boli zrubové sypance (sýpky so súsekmi), v ktorých sa uskladňovalo obilie. Koncom 50. rokov 20. storočia (1957 – 1958) bolo v akcii “P” postavených 16 nových rodinných domov. Z obce vtedy vymizli typické zrubové domy. V  tomto období miestny občan Ján Biroš na riečke Bodružalík postavil malú vodnú elektráreň, ktorá vyrábala elektrickú energiu pre dva domy. Koncom 70. rokov v obci postavili jednoposchodovú štvorbytovku pre pracovníkov lesného a poľnohospodárskeho závodu. Bol vybudovaný moderný kravín, v ktorom bolo ustajnených 100 dojníc, veľkokapacitný senník a koniareň.
V sedemdesiatych rokoch si obyvatelia obce postavili v rámci akcie “Z” za finančnej pomoci jednotného spotrebného ľudového družstva nákupné stredisko (s potravinami a pohostinstvom). V 90. rokoch bola obec napojená na centrálny vodovod.
V obci sa nachádza aj tehlová farská budova postavená v neoklasicistickom slohu, ktorú postavili koncom 90.rokov 19. storočia. V roku 1751 bol Bodružal sídlom dekana, skoro 350 rokov (až do roku 2002) v nej sídlil farský úrad. Dnes je fara opustená. Do konca 20. storočia boli liturgické obrady v cirkevnej staroslovienčine. Dnes sú cirkevné obrady silno slovakizované.

Pomníky

V obci sa nachádza pomník štyrom stovkám vojakov, ktorí padli v prvej svetovej vojne, a ktorých telesné pozostatky sú uložené na miestnom cintoríne. Jeho autorom je Ing. arch. Michal Burák. Ide o drevenú modernú plastiku vo forme štylizovaného dreveného kríža s 39 otvormi, ktorý s cerkvou vytvára jednotný celok. Kríž je osadený na okraj štvorcového pôdorysu vojenského pohrebiska. Systém 39 otvorov v kríži umožňuje vybraté časti drevenej hmoty kríža rozmiestniť na trávnatú plochu pohrebiska, pretransformované do podoby náhrobných kameňov. V hmote kríža dominuje veľký otvor v prieniku kríženia, ktorý symbolizuje spojnicu medzi svetom živých a svetom mŕtvych. Náhrobné kamene stvárňuje betón s odtlačkami letokruhov dreveného debnenia, ktoré symbolizujú les vyrúbaných stromov.
Dôležitým prvkom pamätníka je lavička. Je obojstranná a umiestnená tak, aby umožnila výhľad na krajinu a cerkvu pod pohrebiskom, zároveň slúži ako nosič textovej informácie o pochovaných.
Pomník bol postavený v rámci verejno prospešných prác a jeho stavbu financovalo Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky a obecný úrad.

Školstvo

Obec zaznamenala v tomto smere výrazný rozvoj až v druhej polovici 20. storočia. Prvá murovaná budova základnej školy bola postavená svojpomocne obyvateľmi obce v roku 1900. Predtým bola v obci drevená zrubová škola (postavená v roku 1888), do ktorej chodili deti z Príkrej a tiež Krajnej Poľany. Tá však zhorela v roku 1899. Vyučovacím jazykom bola do roku 1918 maďarčina a dve hodiny týždenne sa vyučovala ruština. Prvým učiteľom bol Michal Rudý.  Ľudovú školu navštevoval aj František Gibala, neskôr významný sochár. V rokoch 1925 – 1936 vyučoval významný učiteľ Orest Onuliak. Bol ruským emigrantom po Októbrovej revolúcii. Nadaných žiakov podporoval v ďalšom štúdiu na Užhorodskom gymnáziu. Používal k tomu vlastné finančné prostriedky.
V čase 2. svetovej vojny bola budova školy značne poškodená. Nemeckí fašisti v škole umiestnili pekáreň na pečenie chleba pre svoju armádu. V budove sa opäť začalo vyučovať až po rekonštrukcii 1. septembra 1947.
Dovtedy sa vyučovalo po domoch v rodinách. Od septembra 1946 sa vyučovalo v ruštine a škola bola premenovaná na štátnu ruskú ľudovú školu. Od roku 1953 sa vyučovalo v ukrajinskom jazyku. Vyučovanie v slovenskom jazyku na škole sa začalo od 1. septembra 1963. Prvým študentom v obci bol Vasiľ Hrinko. Študoval v Užhorode a Štátny učiteľský ústav v Prešove ukončil v roku 1936. Svoju pedagogickú kariéru zavŕšil ako riaditeľ Strednej všeobecne vzdelávacej školy v Stropkove.
V 50. až 70. v rokoch 20. storočia 26 mladých ľudí z obce získalo vysokoškolské vzdelanie v rôznych profesiách. Vzdelanie malo u obyvateľov obce vysokú spoločenskú hodnotu.