Snímač obrazu

Snímač obrazu (iné názvy: obrazový snímač, obrazový senzor, obrazový čip, snímací čip) je zariadenie, ktoré sa skladá zo sústavy jednoduchých fotosenzorov (fotodióda, fotorezistor či fototranzistor) a prevádza komplexnejšiu obrazovú informáciu na elektrický signál. Najčastejšie sa používa v digitálnych fotoaparátoch, digitálnych filmových kamerách (videokamerách) alebo iných zariadeniach na zachytávanie komplexnej obrazovej informácie (počítačové myši, rôzne typy skenerov).  
Prvé elektronické kamery na záznam obrazu používali na zachytávanie obrazu a jeho prevod na elektrické signály niektorý typ snímacej elektrónky. Tá bola neskôr nahradená kremíkovým mikročipom na báze CCD a neskôr CMOS, NMOS alebo Live MOS.

CCD vs CMOS

Dnešné fotoaparáty a kamery (resp. v širšom zmysle všetky zariadenia na zachytávanie komplexnej obrazovej informácie) používajú v zásade dva druhy obrazových senzorov: typu CCD alebo CMOS. Oba typy sú určené na zachytenie obrazu a jeho prevod do elektrickej podoby/informácie. Z pohľadu samotnej kvality obrazu alebo vernosti farieb ani jedna z týchto technológií neprináša podstatnejšiu výhodu, líšia sa skôr spôsobom výroby a prevádzkovými parametrami.
Každá jednotlivá fotobunka CCD senzoru je analógová – pasívna. Elektrický náboj sa vygeneruje až po dopade svetla na ňu, a je reprezentovaný zmenou napätia na kontaktoch fotobunky. Toto napätie je merané ovládacím obvodom a ďalej spracovávané. Výsledkom je digitálna informácia a elektronická podoba obrazu, ktorý dopadol na plochu celej sústavy fotobuniek senzora. CCD senzor je pomerne jednoduchý a lacný na výrobu, má však niektoré obmedzenia, najmä z hľadiska rýchlosti.
Obrazový čip typu CMOS má jednotlivé fotobunky aktívne, vyrobené polovodičovou technológiou CMOS. Každá fotobunka je vlastne fotodiódou, cez ktorú periodicky prechádza elektrický impulz. Zmena v jeho veľkosti či inom parametre nastáva v momente, keď na fotodiódu dopadne svetlo. Následne je táto zmena vyhodnocovaná a ďalej spracovávaná podobne, ako v prípade CCD senzora. Táto konštrukcia so sebou prináša niektoré výhody, ale aj nevýhody. Zložitejšia štruktúra samotného obrazového senzora znamená, že jeho výroba je náročnejšia, a teda aj drahšia. Na druhej strane znamená podstatne rýchlejšiu prácu pri snímaní obrazu, čo je často kľúčový faktor pri zázname pohyblivého obrazu, kde CCD technológia naráža na limity.
CCD senzory sú náchylnejšie k produkcii zvislých šmúh od jasných svetelných zdrojov, najmä ak je senzor preťažený (príliš intenzívnym svetlom), čo pri CMOS senzoroch nie je problém. Na druhej strane, bežné (a lacnejšie) CMOS snímače sú v určitých situáciách náchylné vyprodukovať deformovaný obraz v dôsledku princípu riadkového snímania obrazu.
Momentálne sú vo vývoji hybridné senzory kombinujúce CCD/CMOS architektúru, označované aj ako "sCMOS,". Vývoj stále prebieha a cieľom je získať výhody oboch technológií.

Výkon

Je viacero hľadísk, ako sa dá posudzovať výkon obrazového senzora. Medzi najtypickejšie parametre patrí dynamický rozsah, odstup šum-signál (alebo neužitočný vs. užitočný signál) a citlivosť pri slabom osvetlení. Pre senzory porovnateľných typov platí, že s ich rastúcou fyzickou veľkosťou rastie aj dynamický rozsah a zlepšuje sa pomer odstupu šum-signál.

Špeciálne senzory

Špeciálne senzory sa vyrábajú a používajú pre oblasti použitia, kde bežne vyrábané senzory nedostačujú svojim výkonom, parametrami alebo inými vlastnosťami. Z typických použití môžeme menovať termografiu (kamera zachytávajúca obraz primárne v infračervenom spektre), multispektrálnu fotografiu, laryngoskopiu, gama kamery, senzory pre röntgenové snímkovanie, a rôzne vysokocitlivé senzory pre astronómiu.