google/wiki40b huggingface dataset:
Laurent-Désiré Kabila

Život

Kabila sa narodil v Jadotville (dnešné Likasi) v provincii Katanga Belgického Konga. Vyštudoval politickú filozofiu vo Francúzsku a v Tanzánii.
V 60. rokoch bojoval v mládežníckych oddieloch Patrice Lumumbu proti katangským separatistom vedeným Moiseom Tshombeom. Po Lumumbovej smrti sa Kabila zapojil do proti-Mobutuovských síl. Viedol napríklad útok povstalcov z tanzánijskej Kigomy. V tomto období krátko spolupracoval aj s Che Guevarou, ktorý však Kabilu považoval za nespoľahlivého. Povstanie bolo skoro potlačené.
V roku 1967 sa Kabila so svojimi bojovníkmi presunul do hornatej oblasti Fizi Baraka v Sud-Kivu, kde založil Ľudovú revolučnú stranu (LRS). Za podpory Čínskej ľudovej republiky v Sud-Kivu vytvoril marxistický štát postavený na kolektívnom poľnohospodárstve, vydieraní a pašovaní nerastných surovín. V priebehu 70. a 80. rokov sa vďaka tomu Kabilovi podarilo nazhromaždiť značné bohatstvo. V tomto období sa navyše postupne zoznámil s Yowerim Musevenim, budúcim prezidentom Ugandy, tanzánijským prezidentom Juliusom Nyerereom a Paulom Kagameom, neskorším prezidentom Rwandy.
Most (prvok počítačovej siete)

Most (z angl. bridge) je aktívny prvok počítačovej siete, ktorý spája viacero segmentov, čo sa označuje ako bridging. Správanie mostu opisuje štandard IEEE 802.1D, viacportový most sa bežne označuje ako prepínač (angl. switch). Pracuje na Linkovej vrstve OSI modelu.
Správanie je podobné ako pri opakovači (angl. repeater), resp. rozbočovači (angl. hub); rozdiel je v tom, že rámec sa odosiela iba do siete, v ktorej sa nachádza cieľové zariadenie.
Jean-Marie Le Pen

Život

Jean Louis Marie Le Pen, nazývaný Jean-Marie, je synom Jeana Le Pen (1901 – 1942), rybára, prezidenta asociácie veteránov a mestského radcu v La Trinité-sur-Mer, a Anne-Marie Hervé (1904 – 1965), krajčírky a dcéry roľníkov z Locmariaquer. Jeho rodičia ho nazývali „Jeanjean“. Jeho rodina pochádza z departementu Morbihan. Jeden predok bol veliteľ chouanov. Jean-Marie Le Pen sa stal „chovancom národa“ podľa rozsudku civilného súdu v Loriente zo dňa 23. decembra 1942, keď bol jeho otec nájdený mŕtvy na palube vlastnej rybárskej lode, ktorá narazila na mínu vytiahnutú sieťou v auguste 1942. Meno otca figuruje na pamätníku padlých v La Trinité-sur-Mer.
V novembri 1944, keď mal 16 rokov, požiadal plukovníka Henri de La Vaissière (alias Valin) aby ho prijali do FFI (Forces françaises de l'intérieur), no bol odmietnutý z dôvodu veku.
Učil sa v jezuitskom kolégiu Saint-François-Xaviera vo Vannes, potom na lýceu v Loriente. Po maturite išiel do Saint-Germain-en-Laye v 1947, nastúpil štúdium na fakulte práva v Paríži, kde viedol denník „Action française“, Aspects de la France. Licenciát z práva dostal v 1952 a tiež diplom z politických vied. Stal sa predsedajúcim študentov práva v Paríži od 1949 do 1951, následne čestným predsedom „Corpo“ v januári 1952. Keď debutoval v politike, zmenil si meno na Jean-Marie, čím spojil dve zo svojich krstných mien. Názov jeho diplomovej práce z politických vied mal názov Le Courant anarchiste en France depuis 1945.
Bol najmladším viceprezidentom „Comité Pierre de Coubertin“ a vyskúšal aj remeslá námorníka a rybára, baníka a rôzne iné práce. 
Bol vojakom v Indočíne, kde slúžil ako podporučík v prvom cudzineckom batalióne výsadkárov v rokoch 1954 – 1955. S touto jednotkou sa zúčastnil aj vylodenia v Egypte a bitky o Alžír.
Númenor

Tvar a členenie

Obrysom pripomínal päťramennú hviezdu alebo päťuholník, ktorého stredná časť merala asi dvestopäťdesiať míľ od severu na juh aj od východu na západ, a ťahalo sa z neho päť veľkých polostrovných výbežkov. Númenorčania ich pokladali za samostatné oblasti a volali sa Forostar (Severná zem), Andustar (Západná zem), Hyarnustar (Juhozápadná zem), Hyarrostar (Juhovýchodná zem) a Orrostar (Východná zem). Stredná časť sa volala Mittalmar (vnútrozemie).
Ghyvelde

Poloha

Obec má rozlohu 16,46 km². Najvyšší bod je položený 25 m n. m. a najnižší bod 0 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 3 292 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Laios (syn Labdaka)

Laios alebo Láios (starogr. Λάιος – Laios, lat. Laius) je v gréckej mytológii syn a nástupca tébskeho kráľa Labdaka a vnuk zakladateľa Téb – Kadma.
Laios sa oženil sa s Iokastou, dcérou hrdinu Menoikea. Deti s ňou nechcel mať, pretože podľa veštby sa od nich mal dočkať záhuby. Keďže ale nechcel ostať bez následníka, uniesol Chrysippa, syna élidskeho kráľa Pelopa. Chrysippos však onedlho spáchal samovraždu (podľa inej verzie ho zabili jeho bratia Atreus a Thyestes). Kráľ Pelops preto Laiovi vyslovil kliatbu, aby zahynul rukou svojho syna.
Keď sa Iokaste po mnohých rokoch narodil syn, kráľ Laios dieťa z obavy pred veštbou rozkázal otrokovi pohodiť v lese. Aby sa náhodou nezachránilo zviazal mu remeňom nohy a poranil chodidlá. Otrok sa však nad dieťaťom zľutoval, dal ho pastierovi, ktorý ho odovzdal svojmu pánovi korintskému kráľovi Polybovi. Ten ho prijal za vlastného a dal mu meno Oidipus. Keď Oidipus dospel, pátral po svojom pôvode. Vo veštiarni v Delfách sa od Pýtie o svojej minulosti nič nedozvedel, ale predpoveď do budúcnosti bola desivá: zavraždí vraj svojho otca a ožení sa s vlastnou matkou.
Polyba a jeho manželku Meropé považoval za svojich rodičov, preto sa k nim už nevrátil a vydal sa do Téb. Na ceste v úzkej rokli stretol starca na voze, ktorému sa vyhol, ale keďže sa to jeho kočišovi nezdalo dosť rýchle, švihol ho bičom. Oidipus mu to okamžite vrátil, ale potom ho udrel palicou starec a nahnevaný Oidipus starca následne udrel takou silou, že sa proroctvo naplnilo. Zabil neznámeho starca bez toho, aby tušil, že to bol kráľ Laios, jeho otec. Neskôr si vzal za ženu vlastnú matku, Laiovu vdovu Iokasté.
Kliatba élidského kráľa Pelopa sa vyplnila a postihla Laiov rod až do tretieho pokolenia. Jej konečným dôsledkom bola nakoniec vojna, ktorá privodila pád mocných a pyšných Téb.
Vyšné rakytovské pliesko

Názov

Nazvané je podľa polohy pod lesnatým Rakytovcom (Rakytovom, Rakytovským vrchom). Rastie tu vŕba rakyta (Salix caprea L.). Dávnejšie bola v tejto oblasti viac rozšírená. Vysýchaním sa jazierko rozdvojilo. Pôvodne bolo väčšie. V poľských sprievodcoch sa niekedy chybne označuje ako Smrekowicki Stawek II.. Ale skutočné Smrekovické plieska sú na severovýchod odtiaľ. Obe plieska Nižné i Vyšné rakytovské pliesko pomaly zmenšuje rašelina, neskôr budú odsúdené na zánik.

Turistika

Po víchrici v roku 2004 vyváľaný les otvoril pohľad na obe plieska. Vidieť ich z chodníka vedúceho po  zo Štrbského Plesa popod Predné Solisko na Kriváň. K Rakytovským plieskam vedie náučný chodník.
Rovnovážna poloha

Rovnovážna poloha je poloha tuhého telesa, v ktorej je teleso v pokoji a v rovnovážnom stave. Stav rovnováhy ďalej definujeme ako stav, v ktorom sa teleso nachádza, keď je výslednica všetkých síl pôsobiacich na teleso nulová a aj výsledný moment všetkých síl je nulový.

Druhy rovnovážnych polôh

Rozlišujeme tri druhy rovnovážnych polôh:

Stála (stabilná) rovnovážna poloha

Potenciálna energia telesa v stálej rovnovážnej polohe je najmenšia, pri vychýlení z rovnovážnej polohy sa zvyšuje.
Teleso zavesené v bode, ktorý sa nachádza nad ťažiskom sa ustáli v rovnovážnej polohe, pri ktorej predĺžená priamka závesu (ťažnica) prechádza ťažiskom. Pri vychýlení z tejto stabilnej polohy sa teleso pôsobením síl (a momentov) vráti späť do stabilnej polohy. Pri vychýlení stúpa potenciálna energia telesa (ťažiska telesa).
Príkladom je guľka v jamke. Po vychýlení sa guľka vráti do najnižšej pozície.

Vratká (labilná) rovnovážna poloha

Vratká rovnovážna poloha (labilná poloha) je poloha, pre ktorú platí, že vychýlením z tejto polohy sa teleso nevracia späť, ale výchylka sa ďalej zväčšuje. Vychýlením z vratkej polohy sa potenciálna energie telesa zmenšuje. Vychýlením telesa z tejto polohy vzniknú sily, ktoré ďalej pôsobia na teleso. Teleso sa dostáva do nestabilnej (nerovnovážnej) polohy.
Teleso, zavesené pod ťažiskom (predĺžený záves (ťažnica) prechádza ťažiskom). Aj pri najmenšom vychýlení telesa z rovnovážnej polohy dôjde ku vzniku momentu (od tiažovej gravitačnej sily), ktoré spôsobí zväčšovanie odchýlky. Potenciálna energia vzrastie, teleso sa ju snaží znížiť tým, že sa snaží dostať do rovnovážneho stavu.
Príkladom je guľka na kopci. Existuje stabilná poloha guľky na úplnom vrchole, ale už pri najmenšom vychýlení sa guľka pohne nadol a sama sa do pôvodnej polohy už nevráti. Pri vychýlení sa zníži potenciálna energia guľky.

Voľná (indiferentná) rovnovážna poloha

Je taká poloha, pre ktorú platí že „vychýlením“ telesa sa výslednica síl ani výsledný moment síl pôsobiacich na teleso nemení. Vychýlením telesa zostáva potenciálna energia konštantná.
Teleso zavesené priamo v ťažisku. Pri vychýlení telesa z jeho rovnovážnej polohy zostane teleso naďalej v silovej rovnováhe (nová poloha je rovnako stabilná, ako predchádzajúca). Potenciálna energie telesa (ťažiska) sa nemení.
Príkladom je guľka umiestnená v rovine (položená na hladkej rovinnej doske). Ak posunieme guľku na iné miesto zostane stáť. Potenciálna energia ostáva konštantná.
Giosuè Carducci

Život

Giosuè Carducci začal písať poéziu už v detstve pod vplyvom antických vzorov, čoskoro v nej však začal uplatňovať revolučné tendencie (bol synom dedinského lekára, člena hnutia za slobodu a obnovu národnej jednoty Talianska). Študoval vo Florencii a v Pise, vystupoval ako radikálny republikán a antiklerikál sympatizujúci so socialistickým a robotníckym hnutím. Odporcovia Rakúska-Uhorska v ňom videli vzor svojich oslobodzovacích tendencií.
Carducci bol aj uznávaným prekladateľom nemecky písanej poézie. Diela Heineho a Goetheho, ktoré prekladal, hlboko ovplyvnili aj jeho tvorbu.
Zjednotenie Talianska v roku 1870 mu dalo nové umelecké možnosti a prehĺbilo jeho básnickú inšpiráciu. Po stretnutí s kráľovnou Margheritou v roku 1878 sa priklonil k monarchii a umelecky ku klasickému realizmu (stal sa odporcom nielen kresťanského mysticizmu, ale aj romantizmu Alessandra Manzoniho). Čoskoro je označovaný ako národný klasik a najvýznamnejší básnik jednotnej krajiny.
Vedľa básnických skladieb bol Carduci taktiež neúnavným bádateľom na poli literárnej histórie, vydavateľom a komentátorom starých klasických diel talianskej literatúry.
Vysokého ocenenia sa dočkal aj v aktívnej politike, stal sa čestným občanom v Bologni a v roku 1890 bol zvolený do senátu. Najvyššie literárne ocenenie v zahraničí, Nobelova cena za literatúru, mu bola udelená „… nielen pre bohaté vedecké poznatky a kritické výskumy, ale predovšetkým ako hold tvorivej energii, štylistickej sviežosti a pôsobivej lyrickosti, ktoré charakterizujú jeho poeticky majstrovské diela“ (citácia z odôvodnenia Švédskej akadémie), nemohol už pre ochorenie v decembri roku 1906 osobne prevziať a o dva mesiace neskôr zomrel.
Hénouville

Poloha

Obec má rozlohu 10,69 km². Najvyšší bod je položený 133 m n. m. a najnižší bod 2 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 237 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Meigneux (Seine-et-Marne)

Poloha

Obec má rozlohu 7,76 km². Najvyšší bod je položený 146 m n. m. a najnižší bod 108 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 222 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Arado Ar 96

Vznik a vývoj

Arado Ar 96 navrhol Walther Blume s použitím mnohých ľahkých kovov. Inštruktor a žiak sedeli v tandeme, v dlhej presklenej kabíne. Prvý prototyp V1 mal podvozok, ktorý sa zasúval od seba, takže medzera medzi kolesami bola veľmi malá. Preto mali všetky sériové stroje podvozok zaťahovaný k sebe. Prototyp V1 bol poháňaný motorom Argus As 10C. 
Prototyp V1 prešiel skúškami v Rechline, počas roku 1937. Tam sa taktiež testovali aj prototypy V3 a V4, a to v roku 1938, zatiaľ čo V6 tam zostal až do septembra 1940. Malá séria verzie A-0 bola vyrobená počas roku 1939, no ich výkon bol považovaný za nedostatočný. Hlavnou sériovou verziou bola séria B, ktorá mala silnejší motor Argus As 410A-1, s dlhším trupom, ktorý umožňoval niesť väčšiu zásobu paliva. 
Spolu bolo vyrobených  okolo 3500 kusov, no len veľmi málo z nich v továrni Arado. Najväčšia časť produkcie vyšla z továrne Junkersu. Výroba bola tiež zavedená v továrniach Letov a Avia vo vtedajšom protektoráte Čechy a Morava.Keď bolo Arado Ar 96 zaradené do služieb Luftwaffe, ďaleko predbehlo svoju dobu.

Operačné nasadenie

Arado Ar 96B sa používalo v leteckých školách a taktiež v trinástich cvičných stíhacích letkách. 110 slúžilo v Letectve Maďarskej kráľovskej armády a štyri na Slovensku. Vylepšená verzia Ar 96B bola vyrábaná od r. 1940, mala maximálnu rýchlosť 330 km/hod, dolet takmer 1000 km a praktický dostup 7 200 m. Výzbroj tejto verzie tvoril jeden pevný dopredu strieľajúci guľomet MG 17 a malý počet týchto lietadiel niesol aj ľahké bomby na výcvik pilotov v strmhlavom bombardovaní. 
Boli plánované viaceré modifikované verzie, napríklad Ar 296 alebo Ar 396, ktoré malo byť vyrobené z menej deficitných surovín, no do služieb Luftwaffe sa už nedostala. Neskôr bola vyrábaná vo Francúzsku pod názvom SIPA SS.11. Ďalším vývojom vznikli SIPA 111, ktorá niesla aj výzbroj a SIPA S-12 ktorá bola celokovovej konštrukcie. Do konca roku 1958 bolo vyrobených 58 kusov. Verzia S.11 bola s istým úspechom nasadená v Alžírsku, s výzbrojou  neriadených rakiet, guľometov a ľahkých bômb. 
Arado Ar 96 vyrábané v Československu počas okupácie a aj po nej, pod názvom Avia C-2, patrili v povojnovom období k najpoužívanejším v československom letectve. Úplne vyhovovali pre pokračovací a bojový výcvik mladých pilotov v leteckom učilišti a LVA a taktiež na udržiavanie techniky pilotáže a bojovej pripravenosti stíhacích pilotov z vojny. Slúžili k ostrým streľbám na vzdušné aj pozemné ciele, nízke lety, nácviku bombardovania, prieskumu, k fotografovaniu pevnou aj ručnou kamerou a v neposlednom rade pre nácvik lietania v noci a mrakoch. Pre svoje dobré letové vlastnosti boli používané bezpečnostným letectvom k zostreľovaniu balónov s propagandistickými letákmi, ktoré ohrozovali leteckú dopravu. 
Stroje C-2 slúžili v leteckom učilišti až do 12. decembra 1955, keď  boli po záverečnom preskúšaní žiakov vyradené a začiatkom roka sa začalo s preškoľovaním učiteľov na nový typ Jakovlev Jak–11. Posledný C-2 lietal vo VZLÚ Letňany ešte v roku 1958. Okrem iného sa používal na vlečenie vetroňov a zisťovaniu ich maximálnej rýchlosti.
Karyes (Lakónia)

Dejiny

V antickom období patrila Karyes do Arkádie a bola obývaná Achajcami. Patrila pod vplyv Sparty. V 4. stor. pred Kr. počas tébsko-spartskej vojny stálo mesto na strane Téb, začo bola Sparťanmi zničené. V Karyai sa konal sviatok Karyateia na počesť bohyne Artemis, kedy mladé dievčatá tancovali okolo sochy bohyne. Od 2. stor. pred Kr. pripadlo mesto Rimanom. V 2. storočí mesto navštívil grécky cestovateľ Pausanias, ktorý opísal Artemidinu sochu a sviatok.

V 7. storočí boli Karyes zničené Slovanmi, ktorí potom založili nové mesto, Arachova (od arach-orech) aj s pôvodnými gréckymi obyvateľmi. Toponymum Arachova je v Grécku časté, známa je Arachova v Boiótii. Po zničení slovanskej okupácie Grécka v 9. storoičí sa pozostalí Slovania s Grékmi pomiešali. Arachova povstala proti tureckej nadvláde v gréckej vojne za nezávislosť v roku 1821. V roku 1826 ju zničili vojská egyptského princa Ibrahima. V roku 1930 prijala staroveké meno Karyes.

Karyatídy

Slovo Karyatída pochádza od mesta Karyes. Karyatídy sú súčasťou gréckej architektúry, mladé ženské postavy slúžiace ako stĺpy. Rímsky architekt Vitruvius pôvod tohto mena popisuje nasledovne: Dievčatá z Karyai boli Sparťanmi odvlečené do otroctva, pretože sa mesto postavilo na stranu Atén počas peloponézskej vojny. Na základe tejto legendy malo byť následne na ženské postavy dievčat z Karyai uvalené symbolické večné otroctvo v podobe dievčaťa nesúceho celú stavbu. Toto vysvetlenie je však chybné, nakoľko karyatída ako prvok v architektúre existovala dávno pred peloponézskou vojnou, jej pôvod je orientálny a nie je teda jasné prečo sa používalo meno karyatída. V staroveku, ale aj v modernej dobe boli popisované miestne dievčatá ako vysoké, štíhle a pekné, toto je možno pravý dôvod, prečo sa na dievčenskú sochu zaužívalo meno Karyatída.
Saint-Nazaire (Pyrénées-Orientales)

Poloha

Obec má rozlohu 10,33 km². Najvyšší bod je položený 18 m n. m. a najnižší bod 0 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 413 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
L’Île-d’Elle

Poloha

Obec má rozlohu 19,09 km². Najvyšší bod je položený 30 m n. m. a najnižší bod 1 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 421 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Auradou

Poloha

Obec má rozlohu 11,17 km². Najvyšší bod je položený 222 m n. m. a najnižší bod 69 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 379 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Inzula (budova)

Inzula (množné číslo inzuly) predstavujú v architektúre starovekého Ríma veľké nájomné domy pre nižšie a stredné triedy obyvateľstva (plebej). V prízemí sa nachádzali taverny, dielne a obchody. Ich obyvatelia žili v jednotlivých poschodiach.
Urbanizácia väčších rímskych miest spôsobila veľký dopyt po bývaní v blízkosti centra mesta. Samostatné domy boli pre väčšinu Rimanov luxusom, ktorý si mohli dovoliť len tí bohatí. Z tohto dôvodu sa začalo so stavbou nájomných bytových domov. Takéto domy boli väčšinou stavané s minimálnymi nákladmi a mnohokrát zo špekulatívnych dôvodov. Ich konštrukcia bývala nevalného charakteru, boli náchylné k požiarom a zrúteniam. Kvôli týmto nebezpečenstvám bývali byty v najvyšších poschodiach najlacnejšie a zároveň aj najmenej žiadané.
Inzuly mohli mať až 6 alebo 7 poschodí. Niektoré mali dokonca aj 8 a 9 poschodí, ale také boli postavené ešte predtým, než boli vydané obmedzenia veľkosti stavaných domov. V inzule mohlo žiť až 40 ľudí na iba 400 m². V každej sa väčšinou nachádzalo 6 až 7 bytov.
Kvôli nebezpečenstvu ohňa a zrútenia bola výška inzuly obmedzená cisárom Augustom na 70 rímskych stôp (20,7 m) a následne, po veľkom požiari Ríma, cisárom Nerom na 60 rímskych stôp (17,75 m). V čase najväčšieho rozvoja Ríma sa tu nachádzalo až 50 000 inzul v porovnaní s 2000 súkromnými domami (tzv. domus).
Rovnako ako domy majetných Rimanov, boli aj inzuly vybavené vodovodmi a kanalizáciou, ako je popisované v Strabónovom diele.
Názov "insulae" bol odvodený od latinského výrazu pre ostrovy. Tieto budovy totiž z vtáčej perspektívy vyzerali ako ostrovy ohraničené zo všetkých strán okolitými ulicami.
Rimania boli prvou civilizáciou, ktorá začala stavať bytové domy.
Houffalize

Obyvateľstvo

Mesto má približne 4 988 obyvateľov (2010).
Zbigniew Korosadowicz

Zo životopisu

Štúdia geografie ukončil na Uniwersytecie Jagiellońskim (Jagielonskej univerzite) v poľskom Krakove. Po štúdiách sa usadil v Zakopanom, kde vyučoval na gymnáziu (1934 – 1939).
Pred druhou svetovou vojnou patril medzi popredných poľských horolezcov. Zameriaval sa predovšetkým na výstupy v zimnom období. S horolezectvom začínal v roku 1928, keď jeho partnerom bol Wieslaw Stanislawski. Výstup na Zamarłu Turniu na východnom hrebeni Świnice bol jeho prvou ťažkou túrou.
Veľký Mengusovský štít, jeho severná stena s obídením štítovej kupoly v zime 1936, bol jeho najveľkolepejším klasickým horolezeckým výkonom na poľskej strane Vysokých Tatier.
Veľa horolezeckých tur urobil v zahraničí - Atlas v Maroku, vykonal prvovýstupy v Alpách, bol jedným z prvých Poliakov na gréckom Olympe, dvakrát sám vystúpil na Mont Blanc. Vo Vysokých Tatrách bol aktívny do roku 1947.
V roku 1936 spoluzakladal Kolo Zakopianske KW a od roku 1937 bol členom poľskej horskej služby - TOPR (Tatrzańskie Ochotnicze Pogotowie Ratunkowe) a po vojne krátky čas jej náčelníkom. V roku 1940 na žiadosť nemeckých vojenských orgánov zorganizoval a viedol na poľskej strane Vysokých Tatier záchrannú službu Tatra-Bergwacht. Mnohí mu to dlho nevedeli odpustiť.
Do histórie poľskej horskej záchrannej služby sa zapísal záchrannou akciou na pomoc raneným partizánom na úbočí Salatína v Roháčoch 11. - 12. február a 1945. Neskôr túto udalosť stvárnili vo filme Modrý kríž (poľská horská služby má vo svojom znaku modrý kríž). Premietal sa aj v Československu. Po vojne pracoval vo Vysokohorskom klube v Zakopanom. Bol jeho predsedom do roku 1971. V roku 1955 dostal Zlatý kríž za zásluhy.
V posledných rokoch života trpel na ochorenie srdca. Zomrel na infarkt myokardu na značkovanej ceste na Halu Gasienicovu 2. júna 1983. Pochovaný je na Cmentarzu Zasłużonych v Zakopanom.

Publicistická činnosť

Publikoval v poľskom horolezeckom časopise Taternik (Horolezec) a v iných periodikách. V rokoch 1939, 1940, 1947 vydával reliéfové mapy. V roku 1949 vydal sprievodcu Tatry i Zakopané a od roku 1967 začal vychádzať jeho sprievodca Po Tatrách i Podtatrżu. Bol autorom veľkých plastických máp pre Múzeum športu a turistiky vo Varšave a pre hotel Kasprowy v Zakopanom.

Geografická činnosť

Zúčastnil sa merania tatranských plies spolu s profesorom J. Szaflarskim. V rokoch 1932 – 1933 robil fotografie a skúmal morfológiu Javorovej doliny. V roku 1934 začal študovať sutinové kužele v tatranských dolinách.
Tomáš Julínek

Tomáš Julínek (* 7. november 1956, Brno, Česko-Slovensko) je český lekár a pravicový politik. 
Od septembra 2006 do januára 2009 bol ministrom zdravotníctva za ODS vo vláde Mirka Topolánka, ktorý sa usiloval o maximálnú privizáciu, o zmenu fakultných nemocníc na akciové spoločnosti a o otvorenie zdravotných poisťovní pre podnikatelov.
Verdun (Meuse)

Poloha

Obec má rozlohu 31,03 km². Najvyšší bod je položený 330 m n. m. a najnižší bod 194 m n. m.

Dejiny

Od 4. storočia bolo sídlom biskupa. Vo Verdunskej zmluve z roku 843 rozdelil Karol Veľký Franskú ríšu na tri časti. Za stredoveku sa stal Verdun slobodným ríšskym mestom, ktoré veľmi dobre prosperovalo. V 19. storočí sa stal silne opevneným mestom s citadelou, ku ktorému priliehali ďalšie pevnosti a pevnôstky. Tento pevnostný systém bol rozširovaný až do prvej svetovej vojny, počas ktorej sa odohrala krvavá bitka o Verdun.

Pamiatky

V meste sa nachádza rad pamiatok: Biskupský palác Palais Episcopal z 15. storočia, katedrála Notre-Dame, veža Tour Chaussée z 14. storočia, brána Porte Châtel, Vaubanova citadela či Víťazný pomník Monument a la Victoire.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 18 291 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Švajčiarsky systém (šach)

Švajčiarsky systém je spôsob organizovania šachových súťaží, v ktorých je oveľa viac účastníkov, než plánovaný počet kôl. Týmto systémom môžu byť hrané súťaže jednotlivcov i súťaže družstiev. Prvýkrát sa takto hralo v Zürichu v roku 1895

Súťaž družstiev

Súťaž družstiev sa hrá podľa tých istých kritérií, len pravidlo o striedaní farieb je menej dôležité.
Švajčiarskym systémom sa hráva napríklad Šachová olympiáda.
Ruffey-lès-Echirey

Poloha

Obec má rozlohu 11,12 km². Najvyšší bod je položený 305 m n. m. a najnižší bod 219 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 214 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Partnerské mesto

Partnerské mestá sú také mestá, ktoré sa aj napriek svojej geografickej vzdialenosti spojili, aby udržiavali vzájomné kultúrne putá a kontakty medzi svojimi obyvateľmi. Majú často, hoci nie vždy, podobné demografické a iné charakteristiky, niekedy aj podobnú históriu. Takéto partnerstvá vedú často k výmenným študentským programom a ekonomickej a kultúrnej spolupráci.
Prax partnerských miest vznikla v Európe po druhej svetovej vojne ako spôsob priviesť obyvateľov ku vzájomnému bližšiemu porozumeniu a ako spôsob, ako podporiť cezhraničné styky. Najpopulárnejšia je táto koncepcia dodnes v Európe, časom sa rozšírila aj na iné svetadiely, čo viedlo niekedy k veľmi zaujímavých partnerstvám.
Ideu partnerských miest v rámci Európy podporuje od roku 1989 aj Európska únia. Tá uvoľnila v roku 2003 na podporu 1300 takýchto projektov sumu 12 miliónov eur.
Saint-Gervais-du-Perron

Poloha

Obec má rozlohu 11,28 km². Najvyšší bod je položený 333 m n. m. a najnižší bod 151 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 373 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE