Ladislav Čarný

Životopis

Narodil sa v Žiline v rodine lekárnika. Počas stredoškolského štúdia navštevoval Základnú výtvarnú školu v Žiline. Po ukončení gymnázia (1968) bol prijatý na VŠVU v Bratislave, odbor maľba, kde v roku 1974 absolvoval u prof. P. Matejku (diplomová práca venovaná komunikácii vo výtvarnom diele, nástenná maľba v detskom mestečku v Zlatovciach).
Po štvorročnom pobyte v Poprade sa v roku 1979 vrátil do Bratislavy. Pre svoju kresťanskú a filozofickú orientáciu a nesúhlas so štátom presadzovanou dogmou socialistického realizmu nesmel pôsobiť na oficiálnej výtvarnej scéne, preto sa profesionálne realizoval väčšinou v rámci alternatívnej kultúry (výstavy v negalerijných priestoroch, súkromných bytoch a pod.). Začal spolupracovať s okruhom výtvarníkov analytických tendencií neskoršej skupiny A-R (K. Bočkayová, M. Bočkay, D. Fischer, V. Kordoš, O. Laubert, M. Meško, I. Minárik, M. Mudroch, D. Tóth), ktorej bol členom a na alternatívnych výstavách v priestoroch SAV, ktoré spoluorganizoval František Mikloško (Ústav technickej kybernetiky, 1978; Smolenice, 1978; foyer SAV, 1979).
V roku 1987 podpísal Vyhlásenie k deportáciám židov na Slovensku, v ktorom spolu s ďalšími významnými osobnosťami slovenskej umeleckej a intelektuálnej komunity (Dominik Tatarka, Ján Čarnogurský, František Mikloško, Vladimír Jukl, Hana Ponická, Ján Chryzostom Korec, Ján Langoš, Martin M. Šimečka, Milan Rúfus, Eugen Suchoň) vyjadril hlbokú ľútosť nad transportmi Židov do koncentračných táborov v roku 1942. Dva dni po novembrových udalostiach na Národní třídě sa v byte výtvarníka Miroslava Cipára spolu s 10 umelcami podieľal na koncipovaní protestnej rezolúcie proti zásahu polície voči demonštrácii študentov v Prahe. Po roku 1989 sa zúčastnil významných prezentácii výtvarného umenia v Paríži, Dortmunde, Seville, Ulme, Pittsburghu, na Benátskom Bienále a i. Pravidelne vystavuje doma i v zahraničí, jeho tvorba je zastúpená v zbierkach Slovenskej národnej galérie, Galérie mesta Bratislavy, Považskej galérie umenia v Žiline, Galérie Jána Koniarka v Trnave, Tatranskej galérie v Poprade, v zbierke Prvej slovenskej investičnej skupiny, Galerie U Bílého Jednorožce v Klatovách (ČR), v Mattress Factory v Pittsburghu (USA) a v súkromných zbierkach.

Tvorba

V začiatkoch svojej tvorby sa venoval analytickej maľbe a kresbe, iluzívnej maľbe (séria Mimikri), práci so svetlom a tieňom (Svetelný kríž 1987; Pasca na svetlo I a II). V jeho diele je očividná postupujúca minimalizácia a konceptualizácia. Po definitívnom odklone od techniky maľby (Posledné plátno 1989) nastúpilo obdobie intenzívneho zaujatia ilúziou a zrkadlom, do ktorého začleňoval fragmenty reality (výstava Zrkadlové obrazy v Marianke pri Bratislave v r. 1990 – Salvator Mundi; Mystické zrkadlo; séria Masky). Už tu sa prejavil prechod k tvorbe inštalácií, kde do popredia vystupuje komunikácia s prostredím (Svetelná línia 1990; Maľba svetlom 1992). 
Dominantnou témou analyzovanou v tvorbe Ladislava Čarného sa stalo skúmanie reality, prejavujúce sa ako dialóg so špecifickým výstavným, ale aj nevýstavným priestorom (inštalácia in-situ) a umeleckými dielami iných autorov (apropriácia, pocta, interpretácia), pričom spoločným menovateľom je vždy snaha o vytvorenie priestoru pre zmysluplnú komunikáciu s divákom. Väčšmi ho zaujíma pozícia tvorcu ako „pozorovateľa“, nie „stvoriteľa“. V súvislosti s ideami konceptuálneho umenia mu nejde o vytváranie konečného umeleckého diela (artefaktu), ale najmä o samotnú myšlienku, ktorú dielo sprostredkúva počas svojej premeny (Transsubstantácia 1995; Putrefactio est omnium rerum mater 1995). Po roku 2000 programovo skúma transformáciu významov, (ne)možnosť porozumenia textu v zmysle vizuálneho a konceptuálneho diela a jeho kontextov v oblasti nových médií – v podobe TV-objektov, video-skulptúr či interaktívnych inštalácií.

Pedagogická a didaktická činnosť

Od roku 1975 pôsobil ako pedagóg na ľudovej škole umenia, najskôr vo Svite, od roku 1979 v Bratislave v Petržalke. Od začiatku sa aktívne zaoberal aj teoretickou a metodickou reflexiou učebných procesov a spolupracoval s Metodickým ústavom. Jeho pedagogické aktivity vyvrcholili roku 1992 založením pedagogického štúdia na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave a v spolupráci s Ministerstvom kultúry SR pri príprave nových učebných osnov pre Základné umelecké školy. Je autorom učebníc výtvarnej výchovy pre základné školy. Ako člen prípravného výboru sa podieľal na porevolučnej transformácii VŠVU a na príprave koncepcie Katedry teórie umenia Trnavskej univerzity. 
Od roku 1992 pôsobí ako učiteľ na Katedre teórie a dejín umenia VŠVU a neskôr aj ako externý učiteľ Katedry dejín umenia a kultúry Filozofickej fakulty TU v Trnave. V rokoch 2000 – 2002 zastával funkciu prorektora pre štúdium VŠVU. V roku 1995 sa habilitoval na umelecko-pedagogický titul docent, v roku 2007 bol menovaný za profesora výtvarných umení (Karlova univerzita v Prahe, odbor intermediálna tvorba). Od roku 1991 pravidelne publikuje v časopise Profil, je členom redakčnej rady.