Klarinet

História klarinetu

Ako pratvar tohoto nástroja sa uvádza staroegyptský klarinetový nástroj, známy už od 5. dynastie (2500 pred Kr.), ktorého názov spoločný všetkým dreveným dychovým nástrojom v starom Egypte bol maat.
"Moderný" klarinet sa v hudobnej praxi sa vyskytuje pomerne neskoro, lebo bol vynájdený až okolo roku 1690 norimberským nástrojárom Johannom Christophom Dennerom ako zdokonalená forma nástroja „Chalumeau“. Svoje meno klarinet obdržal v 18. storočí  podľa pomenovania vysokej trúbky zvanej clarina, ktorej jasné tóny mal farbou svojho tónu vo vysokých, ťažko ozývaných polohách clariny zastupovať. Taliansky názov clarinetto označuje malú clarinu. Dennerov klarinet bol veľmi jednoduchý; mal 7 dierok a len 2 klapky. Vynálezca ešte sám 6 rokov pracoval na jeho zdokonalení. Jeho syn Jacob Denner okolo roku 1720 zvýšil rozsah klarinetu až do tónu e3 tým, že zaviedol prefukovaciu klapku b a klapku h umiestnil na spodný diel nástroja.
Koncom 18. storočia bol klarinet upravený o 4. a 5. klapku, o čo sa zaslúžil  jednak nástrojár Barthold Fritz z Brunšviku a jednak tiež parížsky virtuóz českého pôvodu Jozef Beer.
6. klapku zaviedol Xavier Lefévre v Paríži a ďalších sedem klapiek (okrem iných zlepšení) Ivan Muller na začiatku 19. storočia. Podobne ako u ostatných drevených dychových nástrojov, uplatnil sa i u klarinetov vplyv Bohmovej reformy, zvlášť zavedením prstencových klapiek. K tomu došlo asi v roku 1839 zásluhou Hyacintha Klosé, na ktorého popud ich zaviedol parížsky L.A. Buffet. V roku 1867 zabezpečil R. Mollenhauer z Fuldy klarinet úplným Bohmovým mechanizmom. Podobne ako u iných dychových nástrojov, je dnes rozšírený hlavne francúzsky klarinet Bohmovho systému a nemecký klarinet s Heckelovým systémom. Niektorí hráči dávajú prednosť francúzskemu; jeho tón je užší ale jasný. Iní majú radšej klarinet nemecký, so širším ale temnejším tónom. Okrem nich bol urobený čiastočne úspešný pokus o zlúčenie oboch typov klarinetov: typ „Schmidt“ vyrába firma Wurlitzer vo Westfalsku.

Prvé využitia klarinetu

Podľa Francoisa Augusta Gevaerta bol klarinet použitý už v roku 1720 v omši antverpského kapelníka Fabera. O inom použití klarinetov z tej doby nie je nič známe. Až okolo polovice 18. storočia sa klarinet dostal do niektorých orchestrov (v Mannheime a v Paríži). Jan Stamic ho prvýkrát použil v symfónii „Avec´ clarinettes et cors de chasse“ v roku 1755. Od tej doby sa klarinet v orchestri stále viac udomácňoval  a dnes je jeho neodmysliteľnou súčasťou. Tón klarinetu v ňom tvorí spojovací článok medzi chladným tónom flauty a otvoreným tónom hoboja, s oboma znie dobre. Ich tón jednak hrejivo usmerňuje a jednak zvukovo zaobľuje.

Rozsah klarinetu

Okrem ladení As, Es, C, B a A sa vyrábali klarinety aj iných ladení napr. sopraninové t. j. vysoko oktávové v As (o malú sextu vyššie znejúci klarinet cigánskych kapiel), sopránový v F, klarinet „milostný“ (d´amore) v As, G, a altový v F a Es ladení. Chromatický tónový rozsah klarinetu je od es  po c4. Tento rozsah v notovom písme je takmer rovnaký pre všetky druhy klarinetov v B ladení od d po es3, u klarinetov ladených v A o pol tóna nižšie atď. U klarinetov s tzv. es  klapkou je najhlbším tónom  písané malé es. Vysoké klarinety v D a Es ladení sa obyčajne notujú v rozsahu od  e- g3  znejúcom v D klarinete o celý tón vyššie teda od fis do a3 a v Es klarinete vyššie o malú terciu t. j. od g do b3. Celý rozsah klarinetu sa delí na niekoľko registrov a to na najhlbší tzv. „šalmajový“ register tónov temných farieb ale tvrdo znejúcich (e- e1), na register matnej farby tónov a zvukovo menej silnej (f1- b1), na register jasnej a sýtej farby tónov (h1- c2) a na vysoký register tónov ostrých.

Dnešné využitia klarinetu

Klarinet je veľmi vďačný nástroj nielen pre farebnosť svojho tónu ale aj pre úctyhodný rozsah, takmer 4 oktávy. Dobre sa hodí nielen k spevným a lyrickým partiám, ale uplatní sa aj v hudbe dramatického charakteru, zvlášť hlbokým registrom a veľkou technikou pohyblivosti. V modernej dobe sa často vyskytuje aj v hudbe komornej v spojení so sláčikovými a dychovými nástrojmi. V symfonických orchestroch, kde často zastávajú úlohu sláčikových nástrojov, hlavne huslí, tvoria niekedy veľmi početnú skupinu.