Martin Hengel

Životopis

Hengel študoval v rokoch 1947 až 1951 protestantskú teológiu na Eberhard Karls Universität v Tübingene a Ruprecht-Karls-Universität v Heidelbergu. 
V roku 1959 obhájil na univerzite v Tübingene doktorát z protestantskej teológie, v roku 1967 sa na tejto univerzite aj úspešne habilitoval.
V roku 1968 sa stal profesorom teológie na Friedrich-Alexander-Universität v Erlangene.
Od roku 1972 až do svojej emeritácie v roku 1992 bol profesorom Nového zákona a antického židovstva na Eberhard Karls Universität v Tübingene a zároveň riaditeľom Inštitútu pre štúdium antického židovstva a helenistických náboženských dejín (Institut für antikes Judentum und hellenistische Religionsgeschichte).
Viaceré významné univerzity mu ako prejav uznania udelili čestné doktoráty, za všetky možno spomenúť napríklad Uppsala universitet, Université de Strasbourg, University of St Andrews, Durham University, University of Cambridge alebo University of Dublin. Od roku 1978 bol členom Heidelberskej akadémie vied (Heidelberger Akademie der Wissenschaften).
Martin Hengel zomrel 2. júla 2009, pochovaný bol na tübingenskom cintoríne Tübinger Bergfriedhof.

Teológia

Hengel bol odborníkom na judaizmus novozákonného obdobia, zvlášť sa venoval vplyvu helenizmu na vtedajšie palestínske židovstvo. Vo svojich štúdiách preukázal, že židovstvo a helenizmus sa v konečnom dôsledku ovplyvnili navzájom a komplexným spôsobom. Korigoval tak niektoré tézy Nábožensko-dejinnej školy, ako aj tvrdenia Rudolfa Bultmanna.

Ako uznávaný vedec si Martin Hengel neskôr dovolil vysloviť aj určitú kritiku niektorých tendencií v súčasnom výskume novozákonných textov. Skepticky vnímal predovšetkým neprimerane veľkú a výhradnú koncentráciu na rozsahom relatívne malý Nový zákon ako taký:
„(Hyper)špecializácia na 680-stranovú zbierku spisov nám neprospieva, pretože sa iba naďalej vytvárajú labyrinty najrôznejších hypotéz, v ktorých sa je už len ťažko vyznať.“
Hengel bol zástancom názoru, že nadpisy evanjelií sú pôvodné a skutočne odkazujú na mená ich autorov (Marka, Matúša, Lukáša a Jána). Hypotéza o akomsi dodatočnom priradení autorských mien je neudržateľná a podľa všetkého aj nehistorická. Ak totiž nie sú názvy autentické, tak je potom len ťažko možné vysvetliť úplnú zhodu v používaní práve týchto názvov v najstarších rukopisoch.
Hengel spochybňoval aj existenciu tzv. zbierky lógií Q. Ba dokonca, neváhal tvrdiť, že hypotéza akéhosi „prameňa lógií Q sa stala moderným, pseudovedeckým mýtom“. Čo sa týka otázky vzniku synoptických evanjelií, Hengel predpokladal, že Matúš pri zostavovaní svojho evanjelia prihliadal k Lukášovmu textu. Avšak, „len čisto literárny model vzájomnej závislosti textov synoptických evanjelií“ nedokáže „uspokojivo zodpovedať synoptickú otázku“. Hengel odmietal aj rozšírenú tézu, že existoval akýsi predveľkonočný, „nemesiášsky“ Ježiš. Kriticky sa pozeral aj na prílišné preceňovanie apokryfného Tomášovho evanjelia.
Hengel zastával neskoršie datovanie vzniku evanjelií, Markovo evanjelium vzniklo podľa neho medzi rokmi 69 – 70, evanjelium podľa Lukáša medzi rokmi 75 až 80, Matúš svoje evanjelium napísal medzi rokmi 90 až 100 a napokon Ján v rokoch 100 až 105 po Kr.

Žiaci

K Hengelovým žiakom o. i. patrili aj: Jörg Frey (* 1962), profesor Nového zákona na Universität Zürich, Ulrich Heckel (* 1958), profesor Nového zákona na Eberhard Karls Universität Tübingen, Ulrike Mittmann (* 1961), profesorka Nového zákona a antických náboženských dejín Universität Osnabrück, Reinhard Feldmeier (* 1952), profesor Nového zákona na Georg-August-Universität Göttingen, Rainer Riesner (* 1950), profesor Nového zákona v Inštitúte evanjelickej teológie na Technische Universität Dortmund a Friedrich Avemarie (1960 – 2012), niekdajší profesor Nového zákona na Philipps-Universität Marburg.