google/wiki40b huggingface dataset:
Kostol svätého Michala archanjela (Košice)

Architektúra

Vnútorné zariadenie je prehliadkou baroka, rokoka, klasicizmu i secesie. Na stene svätyne sú pozlátené barokové plastiky svätcov a svätíc. Zaujímavé je to, že plastiky nie sú na oltári (ako v iných kostoloch), ale na konzolách umiestnených priamo v stene. Môže to byť tak preto, že keď sem prvýkrát prišli sestry Rádu sv. Uršule, zrejme dali vyhotoviť tieto plastiky pre budúci oltár. Po ich odchode sochy uskladnili a neskôr, keď sa vrátili a nemali peniaze na veľký oltár, tak ich umiestnili len takto. V strede je archanjel Michal, lebo jemu je kostol aj zasvätený. Pôvodne ako kalvínsky kostol bol sieňového typu a po roku 1698 nastali určité stavebné zmeny v pôvodnej koncepcii jeho vnútorného riešenia.
Okrem vysokej hlavnej lode má kostol aj dve menšie, bočné lode. Nad nimi sú chóry, ktoré sú lemované rokokovým zábradlím. Vo svätyni sú pravé (napravo) i falošné (naľavo) okná so sklenými výplňami v secesnom slohu.
Úsilie uršulínok o zveľaďovanie Božieho chrámu ešte narušil požiar v roku 1840 a víchrica v roku 1876, po ktorej opravili na kostole vežu a strechu. Kostol po týchto úpravách dostal trojosovú jednoduchú fasádu. Roku 1898 bolo zväčšené presbytérium kostola, pristavaná sakristia a na hlavnom priečelí vystavaná veža. Hlavný oltár sv. Michala a šesť bočných oltárov sú barokové a pochádzajú z polovice 18. storočia.

Uršulínky

Sestričky budovali najmä školy. Smerom do Mäsiarskej ulice postavili rozsiahly konvent (teraz poliklinika Staré mesto i stredná zdravotnícka škola sv. Alžbety). Tam sa od roku 1877 nachádzal internát, materská, ľudová, meštianska a obchodná škola. Neďaleko mali ešte dievčenskú školu, učiteľský ústav a v roku 1905 postavili na Komenského ulici v historizujúcom slohu dievčenskú hospodársku školu. V jej budove teraz sídli Prírodovedecká fakulta.
Aj dnes Uršulínky vedú spomínanú strednú zdravotnícku školu hneď vedľa kostola a zo svojho kláštora na Hlavnej ulici 66, v ktorom je aj internát.
Saint-Matré

Poloha

Obec má rozlohu 6,41 km². Najvyšší bod je položený 276 m n. m. a najnižší bod 155 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 110 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Neorenesančná radnica (Valtice)

Dejiny a charakteristika

Prvá radnica stála vo Valticiach preukázateľne už na konci 14. storočia a slúžila svojmu účelu až do roku 1763, kedy ju spolu s velkou časťou mesta zničil požiar. Už v roku 1764 však v meste stála nová radnica, tentoraz už na mieste dnešnej budovy. Rýchlemu postaveniu tejto radnice pomohla predovšetkým finančná pomoc od Jozefa Václava z Lichtenštejnu, ako aj od miestnych živnostníkov. Táto budova bola v druhej polovici 19. storočia čiastočne zrenovovaná, ale neskôr sa rozhodlo o výstavbe radnice novej.
Velkú zásluhu na výstavbe má predovšetkým vtedajší starosta Karel Haussner. Jedným z dôvodov na výstavbu novej budovy bola aj nutnosť jej rozšírenia z dôvodu umiestnenia okresného súdu.
Za účelom stavby radnice bola zbúraná pôvodná radničná budova, ako aj jeden susediaci meštiansky dom. Budova bola postavená v neornesenčnom slohu pod vedením viedenského architekta Jana Drexlera v rokoch 1887 - 1889. Takmer polovicu nákladov na stavbu uhradil Ján II. z Lichtenštejnu a sporitelňa. Budova je 38 metrov vysoká. Vstup do radnice zabezpečujú dva neorenesančné portály, jeden s mestským a jeden s cisárskym znakom. Veža radnice je vybavená ochozom. Na prednej fasáde budovy sa nachádza mestský znak a hodiny. Schodisko v budove je vyrobené z mannersdorfského kameňa. 
Radnica je dominantou severozápadnej strany valtického hlavného námestia Slobody.
V minulosti sa v budove okrem radnice sídlili aj mestská sporitelňa, múzeum, súd, daňový úrad a jednacia sieň. o dvornom trakte sa nachádzala väznica a byty pre dozorcov, daňových úradníkov a obecného tajomníka.
Dnes  v budove radnice sídli mestský úrad a mestská knižnica.
Mark Twain

Životopis

Narodil sa ako šieste zo siedmich detí. V roku 1839 sa jeho rodina presťahovala do mesta Hannibal. Jeho otec zomrel, keď mal Mark 11 rokov. V rokoch 1853 - 1856 pracoval ako kníhtlačiar v New York City, Philadelphii, St. Louis a Cincinnati. V rokoch 1857 - 1861 pracoval ako kormidelník na rieke Mississippi. Táto časť jeho života neskôr inšpirovala jeho román Život na Mississippi ako aj jeho výber pseudonymu. "Mark Twain" bol totiž jeden z pokrikov, ktorým sa udávala hĺbka rieky, znamenal hĺbku 2 siahy (asi 12 stôp, alebo 3,7 m), čo bola bezpečná hĺbka pre plavbu. Clemens sa neskôr začal živiť ako profesionálny novinár, dopisovateľ a spisovateľ. V roku 1870 sa oženil s Oliviou Langdonovou. V roku 1871 sa presťahoval aj s rodinou do Hartfordu v štáte Connecticut. V posledných rokoch svojho života čelil finančným problémom. Ťažko znášal smrť svojej manželky, ako aj dvoch z jeho troch detí. Zomrel v roku 1910 a pochovaný je v Elmire v štáte New York.

Tvorba

V roku 1865 prenikol prvýkrát do širšieho povedomia vďaka poviedke Slávna skákajúca žaba z okresu Calaveras.
Spravodlivý obchod

Spravodlivý obchod alebo Fair Trade alebo férový obchod je označenie pre alternatívu k voľnému trhu, ktorá vznikla ako odozva na zlé podmienky, v ktorých sú pestovatelia a výrobcovia z rozvojových krajín nútení pracovať a predávať suroviny či iný tovar.
Koncept Spravodlivého obchodu zahŕňa pravidlá a podmienky, pri splnení ktorých je výrobok či surovina označená logom Fair Trade, ktoré spotrebiteľovi zaručuje, že pri jej vzniku nedochádzalo k potláčaniu ľudských práv (definovaných podľa OSN), k znečisťovaniu či poškodzovaniu prírody a pestovatelia či výrobcovia dostali za svoju prácu zaplatenú mzdu, ktorá im umožňuje rozvoj a určitú životnú úroveň (napr. si môžu dovoliť posielať svoje deti do školy, zatiaľ čo pestovatelia alebo výrobcovia predávajúci za trhové - obvykle nižšie - ceny si to dovoliť nemôžu). Výkupná cena surovín (napr. káva, banány, bavlna) je nastavená na určitú úroveň a nepodlieha výkyvom trhu.

Kritika spravodlivého obchodu

V štátoch, v ktorých Spravodlivý obchod už dosiahol značnú popularitu a jeho podiel na trhu rastie, je možné nájsť výrobky Fair Trade aj vo veľkých obchodných reťazcoch (Tesco, Carrefour, Sainsbury's). Poukazuje sa na to, že reťazce využívajú skutočnosť, že Fair Trade výrobky budú ľudia ochotní kupovať aj za vyššiu cenu, a často tento tovar predražujú - napr. v Anglicku sa rozdiel medzi bežnými banánmi z Dominikánskej republiky a Fair Trade banánmi z Dominikánskej republiky v Sainsbury's pohyboval na štvornásobku ceny (2,74 britskej libry za libru (0,454 kg) oproti 70 penciam za libru. Odhaduje sa, že Sainsbury's platí prostredníkom približne 70 pencí za libru. To znamená, že zarába na každej libre banánov 2 britské libry. Koncoví producenti dostávajú za každú libru nazbieraných banánov asi 16 pencí.
Niektorí ekonómovia tiež namietajú, že ak sa napríklad pestovateľom kávy zaručí stála cena nepodliehajúca výkyvom trhu, priláka to ďalších pestovateľov, ktorí tiež začnú pestovať kávu, čo ďalej zníži svetovú cenu a konečným dôsledkom bude hlboký prepad.
Burosse-Mendousse

Poloha

Obec má rozlohu 5,62 km². Najvyšší bod je položený 283 m n. m. a najnižší bod 142 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 60 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Krakovská republika

Slobodné mesto Krakov (poľ. Wolne Miasto Kraków) alebo Krakovská republika (Rzeczpospolita Krakowska) bol štátny útvar vytvorený na Viedenskom kongrese, kontrolovaný troma vtedajšími mocnosťami: Pruskom, Ruskom a Rakúskom. Krakovská republika existovala v rokoch 1815-1846, oficiálne vznikla 3. mája 1815.
Rozloha republiky bola 1164 km² a zahrňovala okrem samotného mesta aj jeho okolie. Na území republiky roku 1815 žilo 88 000 obyvateľov. V roku 1818 Slobodné mesto Krakov získalo svoju ústavu. Pri svojom vzniku požívalo vysokú autonómiu. Ústava garantovala záruky zákonodarnej a exekutívnej moci. Republika mala vlastný parlament - Zbor reprezentantov (Zgromadzenie Reprezentantów) i vládu (Senat Rządzący). Vláda mala 13 členov: prezident, 8 členov volených parlamentom, 2 cirkvou a 2 Univerzitou. Ústava a zákony boli založené na občianskom Napoleonovom zákonníku a Francúzskom obchodnom a trestnom práve.
Republika bola bezcolnou zónou s právom obchodovať s Pruskom, Rakúskom a Ruskom.
Jagielovska Univerzita (Uniwersytet Jagielloński) mohla prijímať študentov zo všetkých troch obsadených častí Poľska.
Počas novembrového povstania rokov 1830-1831 bol Krakov centrom pašovania zbraní do Poľského kráľovstva (Kongresówka). Po porážke povstania tri mocnosti značne obmedzili právomoci Krakova. V rokoch 1836-1841 bolo pod rakúskou okupáciou.
Koniec samostatnosti mesta priniesla porážka Krakovského povstania v roku 1846. Po jeho vypuknutí vkročili do mesta vojská okupantov. 16. novembra 1846 Rakúsko anektovalo územie Slobodného mesta Krakov.
Po pripojení k Rakúsku sa Krakov a jeho okolie stal súčasťou rakúskej provincie Halič (Galícia).
Greenove identity

Greenove identity sú a súbor troch identít vo vektorovej analýze. Sú pomenovné po matematikovi Georgovi Greenovi, ktorý objavil Greenovu vetu.
Kopřivnice

História

Prvé stopy osídlenia vedú až do staršej doby kamennej. Vrch Kotouč u Štramberka je náleziskom kostí a stôp osídlenia, ktoré je datované až do doby 40000 rokov pred Kr. V katastrálnom území Kopřivnice v západnej časti severného svahu Červeného kameňa, pri vodnom prameni, bolo objavené keltské sídlisko z 2. st. pred Kr., pomenované po tunajšom prameni bezmenného potôčika, Šutyrova studnička.
Asi v polovici 13. storočia založil olomoucký biskup Bruno zo Schaumburku hrad Šostýn. V tej istej dobe sa pod ním datuje vznik obce Kopřivnice.
Z ďalšej histórie Kopřivnice je doložené dátum 5.októbra 1621, kedy obec prepadli vzbúrení Valasi pod vedením rytiera Jana Adama z Vítkova a vydrancovali ju. V júni 1695 došlo v Kopřivnici k sedliackemu povstaniu. V polovici 16. storočia tu bol postavený drevený kostol, ktorý bol najcennejšou pamiatkou starej Kopřivnice. Mal kazetový strop a pôvodne trojdielny oltár, ktorý je zachovaný v krajinskom múzeu. Na cintoríne okolo kostola sa dodnes nachádzajú pamiatky, ako Opukový kríž Ignáca Rašku, umelecké hrobky zakladateľov kopřivnického priemyslu, hroby fojtov a dva pieskovcové napoleonské kríže. Cintorín je chránený štátnou pamiatkovou starostlivosťou.
Roku 1820 bola vystavaná prvá murovaná škola. 1850 – Ignác Šustala zakladá továreň na koče. 1897 bol drevený kostol zbúraný. V máji 1907 predniesol v preplnenom sále Amerika v Kopřivnici svoj prvý predvolebný prejav profesor TG Masaryk. V tomto roku a opätovne 1911 bol Masaryk zvolený za poslanca viedenskej ríšskej rady a prijal udelené čestné občianstvo Kopřivnice. Roku 1910 bola Kopřivnice povýšená na mestečko. Status mestys bol Kopřivnici zmenený na mesto vládou Česko-slovenskej republiky v roku 1948. V roku 1967 bol mestu pridelený mestský znak.
Veľký Bočkov

Dejiny

Prvá písomná zmienka o meste pochádza z roku 1358. Pôvodne tvorilo jeden celok s dnes rumunským sídlom Bocicoiu Mare. V minulosti mesto patrilo Rakúsko-Uhorsku, od jeho rozpadu v roku 1918 až do roku 1939 bolo súčasťou Česko-Slovenska. Podľa plánov J. A. Baťu tu mala končiť 980 kilometrov dlhá cestná magistrála naprieč ČSR, ktorá sa mala začínať v Chebe. V roku 1945 bolo mesto s okolím pripojené k Ukrajinskej SSR a od roku 1947 má status sídla mestského typu.

Osobnosti

Vo Veľkom Bočkove sa narodil Teodor Romža (* 1911), biskup Mukačevskej eparchie, mučeník zavraždený NKVD († 1947).
Malý Dračí štít

Názov

Je spojený s povesťami o tatranských drakoch, šarkanoch (poľ. smok, siarkan, nem. Drache). Správy o šarkanoch boli založené na rozprávaniach o nálezoch kostier neznámych zvierat, možno jaskynných medveďoch, ktoré nachádzali hľadači pokladov. Z nich sa časom pretvorili do ľudových povestí, napríklad aj tá o šarkanovi, ktorý žil nad Zlomiskami a nechal sa obsluhovať unesenou dievčinou z Mengusoviec, ktorú napokon vyslobodila jej matka. Drak, potom ako ho prekliala, skamenel. Zubatý hrebeň, ktorý sa tiahne z Vysokej na juh a juhovýchod, to sú pozostatky z draka. Z iniciatívy Uhorského karpatského spolku začiatkom 20. storočia hlavný vrchol dostal meno Déchy-spitze, Déchy-csúcs a vedľajší nižší Kleine Déchyspitze, na počesť cestovateľa - horolezca Mórica Déchyho. Malý Dračí štít v maďarskej nomenklatúre nemá osobitný názov.

Turistika

Je prístupný len v sprievode horského vodcu.
Laboule

Poloha

Laboule má rozlohu 17,45 km². Najvyšší bod je položený 1 410 m n. m. a najnižší bod 393 m n. m.

Obyvateľstvo

Laboule má 142 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Richard Čanaky

Zo života

V začiatkoch začal hrávať s Michaelou Janákovou .
Od roku 2009 organizuje spolu s Rádiom Lumen hudobnú súťaž Gospel talent, ktorej patrónom sa stal Miroslav Mikolášik . V roku 2010 spolu s kapelou F.B.I. (Forever Be Inside) vystúpil s piesňou „Zlomené krídla“ v Eurosongu na Slovensku . So skupinou F.B.I., ktrej členmi boli alebo sú: Vlado Bis - gitara, Michal Kordoš - klávesy, spev, Richard Čanaky - gitara, spev, Vlado Mrázko - bicie, perkusie, Dodo Káčer - basgitara, koncertovali po celom Slovensku.
V jeho nahrávacom štúdiu nahrávali piesne skupiny: The Elements, Acharai, N.D.E., Tučnolist, Trueface a ďalšie. 
V roku 2002 vytvorili spolu s Máriou Podhradskou hudobno-zábavny projekt pre deti, ktorý neskôr pomenovali Spievankovo. Vydali a vydávajú hudobné cd, filmové dvd a knihy, filmy. Mária Podhradská predstavuje Spievanku a Richard Čanaky Zahrajka. Okrem vystupovania s Máriou vystupuje Richard Čanaky aj v projekte - Zahrajko - Čo sa stalo  v lese?, kde vystupuje 
samostatne.

Rodina

Má manželku Silviu a deti Anette, Mareka, Lukáša.
Kultúrna západoslovenčina

Kultúrna západoslovenčina alebo kultúrna západná slovenčina alebo západoslovenská kultúrna slovenčina bol variant kultúrnej predspisovnej slovenčiny - nekodifikovaná nadnárečová forma slovenčiny od vrcholného stredoveku do konca 18. storočia, ktorá vznikla na západnom Slovensku na základe západoslovenských nárečí, mestskej reči a reči vzdelancov.
Písaná podoba kultúrnej západoslovenčiny vznikla a formovala sa v západoslovenskej oblasti na základe ústnych kultúrnych prejavov, ktoré nadnárečový charakter začali nadobúdať už v čase vzniku miest asi v 11. alebo 12. storočí. Výraznejšiu nadnárečovú podobu získala v 13.-14. storočí. Písomne doložená je v 16. storočí. V 17.—18. storočí sa písané prejavy v kultúrnej západoslovenčine zdokonaľovali.
Zo žánrov ju najčastejšie reprezentujú dokumentárne žánre (záznamy v mestských knihách, súdne protokoly, korešpondencia a iné), ale nechýbajú ani literárne žánre, záznamy ľudových a poloľudových piesní a podobne. V hláskovej, gramatickej a lexikálnej stavbe tohto jazykového kultúrneho útvaru sa odrážajú základné znaky živej reči nižšej i vyššej honorácie, ktorá pôsobila na západnom Slovensku. Reč tejto vzdelanej vrstvy geneticky súvisela s exponovanými nárečiami, t. j. s nárečiami v okolí Trnavy, Trenčína a Žiliny a s rečou mešťanov týchto miest.
Postupne sa ustálili v zásade dva hlavné typy kultúrnej západoslovenčiny — južný (trnavský) a severný (trenčiansky). Južný typ charakterizovali osobitosti reči vzdelancov, ktorí pôsobili v Trnave a v jej okolí alebo v Skalici (reč bez dvojhlások, bez mäkkých spoluhlások alebo s ich minimálnym výskytom, s menším počtom deklinačných i konjugačných vzorov a podobne). Severný typ charakterizovali zasa osobitosti reči vzdelancov, ktorí pôsobili v Trenčíne a Žiline a v okolí týchto miest (napríklad výskyt dvojhlások, častejší výskyt mäkkých spoluhlások atď.). Okrem mestskej reči a západoslovenských nárečí písanú formu kultúrnej západoslovenčiny ovplyvňovala čeština (najmä v syntaxi), latinčina a v lexike aj maďarčina a nemčina. Možno však hovoriť aj o ďalších variantoch (idiolektoch); najdôležitejší z nich bol bohemizovaný variant (niekedy interpretovaný ako silne slovakizovaná čeština), ktorý sa formoval v 18. storočí v prostredí katolíckych intelektuálov (R. Hadbavný - kamaldulská slovenčina, H. Gavlovič a iní).
Južný (trnavský) variant poslúžil spolu s inými vplyvmi ako základ kodifikácie slovenčiny Antona Bernoláka.
Oka (Volga)

Priebeh toku

Vyviera v centrálnej časti Stredoruskej vysočiny a na hornom toku tečie údolím prevažne severným smerom. Na strednom toku sa stáča na východ a rozširuje sa údolie (z 0,5 až na 40 km) i koryto, ktoré tu dosahuje 250 - 400 metrov. Dolný tok smeruje Meščjorskou nížinou na severovýchod a Oka tu má šírku 175 - 550 metrov a množstvo ramien a ostrovov. Ústi do Volgy ako jej najdlhší pravostranný prítok.
Cléré-les-Pins

Poloha

Obec má rozlohu 35,62 km². Najvyšší bod je položený 111 m n. m. a najnižší bod 80 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 356 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
FBC Unione Venezia

História

V roku 1907 bol klub založený pod menom Venezia Football Club. Už v o dva roky neskôr sa Venezia zapojila do najvyššej talianskej futbalovej súťaže. V sezóne 1911/12 hrala finále play-off najvyššej súťaže, kde ale prehrala s klubom Pro Vercelli a skončila tak druhá. Ďalšie roky však už boli v znamení účastí tímu v prvých dvoch najvyšších súťažiach. Najväčší úspech dosiahol klub v roku 1941, keď vyhral Coppa Italia. Krátko po vojne ešte hrali Benátky chvíľu aj Sériu A, no postupne zostúpili do Série B. Potom na štyri roky hral klub dokonca až Sériu C. Od roku 1956 sa situácia zlepšila, klub postúpil do Série B a v roku 1961 aj do Série A. Tam však dlho nevydržal a v roku 1968 už opäť Venezia hrala tretiu ligu. Neskôr dokonca spadla Venezia až do piatej najvyššej súťaže. Úspechy prišli opätovne až v 90-tych rokoch. Od sezóny 1991/92 hrali Benátky Sériu B. Od roku 1998 Sériu A. V najvyššej súťaži však zasa dlho nevydržala a zostúpila do druhej ligy. Veľké finančné problémy znamenali pád klubu do nižšej súťaže, pričom sa tesne vyhol absolútnemu zániku. V roku 2005 tak vznikla SSC Venezia. Klub sa na krátku dobu stabilizoval. Dokonca postúpil do Série C1. V roku 2009 však prišiel ďalší bankrot a vznikol tak súčasný klub. Klub musel zostúpiť do Série D. V sezóne 2011/12 vyhral skupinu C v Sérii D a postúpil tak do štvrtej najvyššej súťaže Lega Pro Seconda Divisione.
Démokrates z Tenedosu

Démokrates (iné názvy: Démokratés, Damokrates, Damokratés; starogr. Δημοκράτης, Δαμοκράτης) bol olympijský víťaz v zápasení v 3. storočí pred Kr.
Démokrates, syn Hagétora z Tenedosu, bol v Olympii korunovaný olivovým vencom na 144. hrách v roku 204 pred Kr. za víťazstvo v zápasení. Zápasenie (palé) sa podobalo nášmu „grécko-rímskemu"; aby súťažiaci zvíťazil, musel súpera trikrát zvaliť na zem, takže sa jej dotkol kolenom, alebo ho prinútiť, aby sa vzdal. Súperi sa od prvého až do posledného kola určovali žrebom a zápasili vylučovacím systémom.
Staroveký autor Pausanias uvádza, že sochu olympionika Démokrata umiestnili do posvätného okrsku olympijskej Altidy. Autorom tohto sochárskeho diela bol Dionysikles z Milétu.
Polycotylidae

Polycotylidae (staršie Trinacromeriidae alebo Dolichorhynchopidae) je vyhynutá čeľaď dlhokrkých plesiosaurov z obdobia kriedy. Je to sesterská čeľaď k skupine Elasmosauridae.

Charakteristika

So svojimi kratšími krkmi a veľkými, predĺženými hlavami pripomínajú polykotylidy skôr pliosaury, ale bližšie fylogenetické štúdie ukazujú, že majú mnoho znakov spoločných s čeľaďami Plesiosauridae a Elasmosauridae. Ich fosílie sa našli po celom svete, s druhmi na územiach Nového Zélandu, Austrálie, Japonska, Maroka, USA, Kanady, štátov bývalého Sovietskeho zväzu a v Južnej Amerike.
Kaplnka svätého Václava (Prachová)

Kaplnka svätého Václava v bývalej obci Prachová sa nachádza severozápadne od Hrušovan na Litoměřicku. Z kaplnky zostali zachované už len obvodové múry, veža a dva oblúky z pôvodnej klenby. Kaplnka je však chránená ako kultúrna pamiatka Českej republiky.
Dedina Prachová, v ktorej stával kostol svätého Mikuláša, bývala v rokoch 1275 a 1386 majetkom chotěšovského kláštora. Prachová však zanikla už za husitských vojen (1419 až 1434), podľa iných zdrojov však jej definitívny koniec priniesla až tridsaťročná vojna (1618 – 1648).
Rozmerná empírová kaplnka sv. Václava, označovaná tiež ako kostol, bola na troskách starého kostola postavená v roku 1835. Jej výstavba nebola pokusom o oživenie bývalej obce, mala byť len cintorínskou kaplnkou pre Hrušovany a Encovany. Nový cintorín spoločný pre obe dediny sa však nachádza asi 0,5 km z kopca od kaplnky.
Po roku 1945 kaplnka spustla po tom, čo z nej bola sňatá krytina, použitá pre kravín.
Kaplnka je v súkromnom vlastníctve.
Kingsbury (stanica metra)

Poloha

Stanica je umiestnená na južnej strane cesty A4006 Kingsbury Road oproti obchodnej pasáži a Berkeley Road. Po ľavej strane vstupu (čelom k stanici) sa nachádza tzv. off-licence (výčap, s právom čapovať cez ulicu), ďalej klenotníctvo a realitná kancelária. Po pravici je novinový stánok, nad ním stomatologická ambulancia a fotoateliér.
Annay-sur-Serein

Poloha

Obec má rozlohu 27 km². Najvyšší bod je položený 278 m n. m. a najnižší bod 161 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 239 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
La Chapelle-Moulière

Poloha

Obec má rozlohu 17,11 km². Najvyšší bod je položený 141 m n. m. a najnižší bod 55 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 640 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Tri kráľovstvá (Kórea)

Tri kráľovstvá je názov (obdobia) kráľovstiev Kogurjo (고구려), Päkče (백제) a Silla (신라, čitaj Šilla), ktoré pokrývali Kórejský polostrov a Mandžusko medzi 1. stor. pred Kr. a 7. stor. po Kr. Pred a počas obdobia troch kráľovstviev existovali ďalšie menšie kráľovstvá a kmeňové štáty, ako napr. Kaja (가야), Tong-je (동예), Okčo (옥저), Pujo (부여), Usan (우산), Thamna (탐라). 
Koniec čínskej dynastie Chan na začiatku 3. stor. viedol k rozvoju troch kráľovstiev. Všetky tri kráľovstvá mali rovnakú kultúru. Konfucianizmus sa začal šíriť vo vyšších vrstvách kórejskej spoločnosti od 1. stor. po Kr. Neskôr (4. až 6. stor.) ho úplne nahradil budhizmus. 
Obdobie sa skončilo, keď Silla (Šilla, 신라), spojenec čínskej dynastie Tang (당 / 唐) (618 – 907), dobylo Päkče v roku 660 a potom Kogurjo (고구려) v roku 668. Začalo sa tak tzv. obdobie zjednotenej Silly (통일신라). 
Názov „Samguk“ (삼국), čiže „Tri kráľovstvá“ sa použil v kórejských názvoch klasických textov Samguk Sagi (삼국사기) a Samguk Jusa (삼국유사).

Saro/Silla (사로 / 신라)

Obdobie sa podľa tradície začalo roku 57 pred Kr., keď kráľovstvo Saro (neskôr Silla) v juhovýchodnej časti polostrova dostalo autonómiu od dynastie Chan vládnucej v Čínskom cisárstve. 
Po premenovaní na Silla (신라) v roku 503 kráľovstvo v prvej polovici 6. stor. pohltilo celé susedné kráľovstvo Kaja (가야). Budhizmus sa stal oficiálnym náboženstvom v roku 528. 
Hlavným mestom bol Kümsong – 금성 (dnešné Kjongdžu – 경주).

Kogurjo (고구려)

Kogurjo na severe (pôvodne len v Kórei, t. j. medzi riekami Amnok-kang (압록강, čínsky Ja-lu) až dolu po rieku Han-gang – 한강) sa osamostatnilo od Číny v roku 37 pred Kr. Štát rozšíril svoje územie na rozsiahle územia Mandžuska a napokon vyhnali Číňanov z Nang-nangu – 낭낭 (dnes Pchjongjang – 평양) v roku 313. Kultúrny vplyv Číny ostal, až kým Kogurjo roku 372 oficiálne neprijalo budhizmus. 
Kogurjo, ako najväčšie z kráľovstiev, malo striedavo dve hlavné mestá: Nangnang a Kung-näsong (궁내성) na rieke Amnok-kang (Ja-lu).

Päkče (백제)

V roku 18 pred Kr. dvaja princovia z kráľovstva Kogurjo založili na juhozápade polostrova Päkče (dnes južne od Soulu), ktorého hlavným mestom bol Üngdžin – 응진 (dnes Kongdžu – 공주 a Čondžu – 전주), neskôr Sabi – 사비 (dnes Pujo – 부여) juhozápadne of Soulu. Kráľovstvo Kaja (가야) sa odčlenilo od Päkče (백제) v 1. stor. po Kr. 
V 4. stor. Päkče veľmi prosperovalo a ovládalo skoro celú južnú polovicu polostrova.