Atlas (raketa)

Atlas je dlhá vývojová línia nosných rakiet pôvodne vyrábaných divíziou Convair spoločnosti General Dynamics, neskôr firmou Lockheed Martin.
Pôvodne bola raketa Atlas koncom päťdesiatych rokov 20. storočia navrhnutá ako medzikontinentálna balistická raketa. Išlo o jeden a pol stupňovú raketu spaľujúcu kvapalný kyslík a kerozín (RP-1). Raketa bola vybavená dvoma motormi Rocketdyne LR-89 a jedným LR-105, pričom dva LR-89 sa počas vzostupu odhadzovali (preto jeden a pol stupňová). Spolu s raketami Redstone a Vanguard tvorila chrbticu amerického vesmírneho programu v jeho začiatkoch na prelome 50. a 60. rokov. V porovnaní so svojimi súčasníkmi bola najsilnejšia a to ju predurčilo na vynášanie ťažších nákladov. Medzi jej prvenstvo patrí úspešný orbitálny let s ľudskou posádkou, vypustenia prvých špionážnych satelitov, prvých sond k Mesiacu, Venuši, Merkúru, Marsu, Jupiteru a Saturnu. Neskôr boli pridané horné stupne Agena a potom Centaur.
Rakety Atlas sú historicky najúspešnejšie komerčne využívané nosné rakety používané prevažne na vynášanie komunikačných satelitov. V dnešnej dobe je v aktívnej službe iba Atlas V a jeho štarty sú naplánované až do roku 2018.

Začiatky SM-65

Atlas, pomenovaný podľa Atlasa z gréckej mytológie začínal ako štúdia zadaná US Army Air Corps z októbra 1945 na strelu dlhého doletu. 10. januára 1946 boli upresnené požiadavky a projekt bol rozdelený na dva varianty s doletom 6000 námorných míľ. Prvý mal byť podzvukový, okrídlený a poháňaný prúdovým motorom a druhý variant mal byť poháňaný raketovým motorom, dosahovať supersonickú rýchlosť a lietať po balistickej dráhe. Projekt vyžadoval vyvinutie nových technológií ako napríklad veľmi ľahkých nádrží, systému kĺbového zavesenie motorov, oddeliteľnú sekciu s bojovou hlavicou a vysoko výkonné motory. V roku 1947 dostal Convair kontrakt na balistickú raketu, projekt podzvukovej strely bol odovzdaný firmám Northrop a Martin. Projekt balistickej rakety vyústil do troch testovacích prototypov MX-774, ale tesne pred prvými letovými skúškami v júli 1947 bolo zastavené financovanie a program bol zrušený. Posledné zvyšky dotácií išli na testovanie vo White Sands Proving Ground od júla do decembra 1947 a ďalší vývoj prebiehal veľmi pomaly a bol financovaný z rozpočtu spoločnosti Convair.
Oživenie programu prišlo sa začiatkom studenej vojny a v septembri 1951 dostal Convair novú zákazku na medzikontinentálnu strelu založenú na poznatkoch z programu MX-774. Hlavným problémom bol nespoľahlivý systém zapaľovania, ktorého úspešnosť sa pohybovala okolo 50 %. Preto vznikol jeden a pol stupňový koncept, keď všetky tri motory boli zapálené spoločne ešte pred vzletom a dva motory boli odhodené počas letu. Naplno sa projekt rozbehol v roku 1955, keď informácie spravodajských služieb potvrdili, že Sovietsky zväz pokročil vo vývoji svojej vlastnej medzikontinentálnej rakety R-7. Program v tom čase niesol názov WS107A-l a stal sa národným projektom najvyššej priority. Testy pohonného systému a prvé letové skúšky prebiehali v roku 1956. Prvý let Atlasu-A sa konal 11. júna 1957. Program Atlas bol vo svojej dobe najrozsiahlejším projektom a v období najintenzívnejších prác na ňom pracovalo 33 000 ľudí a celkové náklady sa vyšplhali na 8 miliárd dolárov.
Raketa mala pôvodné vojenské označenie "XB-65", čo ju radilo medzi bombardéry; od roku 1955 bola preznačená na "SM-65" a od roku 1962 na "CGM-16". Písmeno "C" označovalo "coffin" alebo "Container", pretoža raketa bola uskladňovaná v čiastočne chránenom kontajneri, z ktorého bola vztyčovaná na štart. Raketa Atlas-F (HGM-16) bola uskladnená vo vertikálnej polohe pod zemou, ale štartovala až po vynesení na povrch.

Vesmírne lety

Convair a USAF sa roku 1955 zúčastnili so svojim projektom Orbital Research and Test Vehicle (ORTV) výberového konania na vypustenie prvej umelej družice pri príležitosti Medzinárodného geofyzikálneho roku 1957-1958. Vtedy sa výberového konania zúčastnil ešte program Vanguard námorníctva a Program Orbiter/Redstone riadený Wernherem von Braunom a armádou. Atlas bol vtedy komisiou ministerstva obrany odmietnutý, pretože išlo o najdôležitejšie programy národného významu a spomalenie programu kvôli vedeckému projektu bolo nemysliteľné (rovnako dopadol projekt Redstone).
Zlom prišiel až po vypustení družice Sputnik 4. októbra 1957. Rakety Vanguard boli neúspešné a vybuchovali krátko po štarte a von Braunova raketa Juno I (štvorstupňový Redstone) dokázala vyniesť len malý satelit, kým sovieti dokázali vypustiť 1,3 tonový Sputnik 3. Program ORTV bol tak znova oživený a hlavným cieľom bolo čo najrýchlejšie upraviť Atlas na orbitálny nosný prostriedok, aby tak očistil pošramotenú povesť USA. V decembri 1958 odštartoval Atlas-B so satelitom SCORE (Signal Communication by orbiting Relay Equipment) a umiestnil ho na stabilnej orbite, satelit zostal spojený s Atlasom a dohromady tak tvorili štvortonovú masu a USA sa mohli pochváliť najťažšom vyneseným objektom, hoci samotný satelit vážil iba 70 kg.
Ďalší rozvoj nasledoval s projektom Mercury, kde Atlas-D slúžil ako nosič v letoch s ľudskou posádkou. Pridaním novo vyvinutých horných stupňov Agena a Centaur získal Atlas vyššiu nosnosť a dlhý čas pôsobil ako hlavný nosný systém v službách NASA v projektoch lodí s ľudskou posádkou, prieskumu planét a ďalších vedeckých projektoch. Vďaka tomu, že sa studená vojna nezmenila na skutočnú vojnu, zostala väčšina pôvodných rakiet SM-65 Atlas vo svojich silách a po vyradení boli využívané na komerčné a vládne vesmírne aplikácie. Posledná z takto upravených rakiet vzlietla roku 1995, teda 33 rokov po svojom dokončení.

Atlas Able

Trojstupňový variant. K vlastnej rakete Atlas D boli pripojené druhý a tretí stupeň rakety Vanguard. Raketa mala slúžiť pre vynášanie až 680 kg na nízku obežnú dráhu, 230 kg na Mesiac alebo 130 kg na únikovú rýchlosť. Žiadny z piatich (niekde uvádzané 4 pokusy) pokusov o vypustenie sa nepodaril a raketa bola stiahnutá v roku 1960. Prvá havária sa stala pri statickom teste motora, ďalšie potom boli spôsobené prílišným namáhaním konštrukcie prvého stupňa spôsobeným vysokým dynamickým zaťažením pri prelete hustými vrstvami atmosféry. Ďalšie problémy nastávali pri oddelení druhého stupňa, keď dochádzalo k jeho poškodeniu a následnej explózii. Pri nepodarených štartoch boli zničené sondy P-3, P-30 a P-31 programu Pioneer.

Atlas Burner

K základnému stupňu Atlas bol pripojený tretí stupeň Burner (firemné značenia Star 37), používaný ako tretí stupeň rakiet Delta. Tým vznikla dvojstupňová (verzia Atlas Burner 2A bola trojstupňová) raketa schopná dopraviť na obežnú dráhu zariadenia do 750 kg. Celkovo sa uskutočnili len dva štarty, pričom pri prvom v roku 1968 zlyhal aerodynamický kryt a bolo tak zničených deväť satelitov, ktoré mali byť dopravené na obežnú dráhu. Ďalší a posledný štart v roku 1972 bol úspešný. Prvý variant, Atlas Burner 2 bol zložený zo základného stupňa Atlas Agena SFC-3, ktorý bol prevzatý z projektu Atlas Agena. Druhý stupeň tvoril stupeň Burner 2, ktorý sa používal ako tretí stupeň na raketách Thor a Delta. Variant Atlas Burner 2A bol trojstupňov7, prvý stupeň bol Atlas E/F, druhý stupeň bol Burner 2 a tretí stupeň bol Star 26 nazývaný Burner 2A.

Výrobcovia

Vývojom pôvodnej rakety Atlas bola v roku 1946 poverená spoločnosť Consolidated Vultee Aircraft Corporation, inak známa ako Convair. Než však došlo na výrobu testovacích rakiet, bola prevzatá spoločnosťou General Dynamics, ktorá výrobu rakiet odpredala Lockheedu. Dnes je výroba a prevádzka v réžii spoločnosti United Launch Alliance.

White Sands

Na základni White Sands sa v roku 1948 konali prvé suborbitálne testy rakety MX-774. Išlo o tri testy, štarty prebiehali na odpaľovacie komplexu 33 a všetky boli neúspešné.

Letecká základňa Edwards

Na leteckej základni Edwards sa 21. a 22. júna 1956 konali skúšky motora. Prvé testovacie zážihy boli pre poruchu palivového systému neúspešné, ale druhý deň už prebehlo všetko hladko a motor bol na štyri sekundy úspešne zapálený.