13. gardová strelecká divízia

Dejiny jednotky

Divízia bola sformovaná z pôvodnej 87. streleckej divízie. Pôvodná 87. strelecká divízia bola sformovaná zo zvyškov jednotiek 5. brigády a 3. výsadkového zboru, ktoré sa vyaznamenali a neskôr boli obkľúčené počas bojov o Kyjev v lete 1941. Veliteľom divízie bol plukovník výsadkových vojsk A. I. Rodimcev. Prívlastok gardová jednotka získala za bojové úspechy od 6. novembra do konca roku 1941 dňa 19. januára 1942.
V máji 1942 bola 13. gardová divízia nasadená do bojov počas druhej bitky o Charkov, kde sa zúčastnila útoku z oblasti Volčanska. Sovietske vojská sa na tomto úseku vyhli nemeckému obkľúčeniu a ustúpili. Divízia pri týchto bojoch stratila asi polovicu svojej živej sily. Plukovník Rodimcev bol za úspešné vedenie jednotky povýšený do hodnosti generálmajora.
Po doplnení mužstva na plný stav 10 000 mužov bola použitá ako posila 62. armády bojujúcej už vyše mesiaca v Stalingrade. Asi tisíc jej mužov však nemalo pred prechodom cez rieku zbrane . Časť z nich bola ozbrojená už na východnom brehu v Krasnej Svobode, no zvyšok neozbrojených mužov dostal zbrane až po vylodení na západnom Stalingradskom prehu Volgy. Celá jednotka (s výnimkou divízneho delostrelectva, ktoré zostalo na východnom brehu) prekročila rieku v noci z 14. na 15. septembra 1942, v období kedy bola obrana mesta kriticky vypätá a obrancovia už nemali žiadne zálohy. Jej pluky zasiahli do bojov z chodu bez toho, aby mali dostatok času na rekognoskáciu a prieskum. Divízia mala zaistiť oblasť južne od Mamajovej mohyly, centrum mesta s hlavnou železničnou stanicou a domami odborníkov až po rieku Carica. Jednotka narazila na nemeckú 71. pechotnú divíziu a v ťažkých pouličných bojoch zastavila jej postup. Železničná stanica v priebehu prvého dňa bojov prešla 4 krát z rúk do rúk. Za toto obdobie stratila 13. gardová strelecká divízia 3000 mužov. Počas bitky sa vyznamenalo viacero príslušníkov divízie ako seržant J.F. Pavlov, počas bojov o domy odborníkov, alebo poručík A.K. Dragan pri bojoch o okolie železničnej stanice. Na konci bojov vo februári 1943 zostalo z celej divízie bojaschopných len okolo 300 mužov.
Po skončení bitky o Stalingrad, bola jednotka vyňatá zo síl 62. armády Stalingradského frontu a pridelená 5. gardovej tankovej armáde Voronežskému frontu. Bola doplnená a ponechaná v zálohe v južnej časti Kurského oblúka. Neskôr zasiahla v útočnej fáze bitky o Kursk, počas operácie Rumjancev ako súčasť 32. gardového streleckého zboru. Spolu s 5. gardovou tankovou armádou sa jednotka prebojovala počas Kirovogradskej a černigovsko-poltavskej ofenzívy až k Dnepru. 23. septembra 1943 divízia za úspechy v bojoch v okolí Poltavy získala prívlastok „poltavská“. Počas nasledujúcich bitiek sprevádzala 1. ukrajinský front bojmi na Dnepri, ľvovsko-sandomierzskej ofenzívy, kde opustila sovietske územie.
Ďalej útočila na hlavnom berlínskom smere, v hornom a dolnom Sliezsku. Cesta gardových vojakov sa skončila po bitke o Berlín počas Pražskej operácie. Divízia zostala súčasťou južnej skupiny vojsk, bola reorganizovaná na 13. gardovú mechanizovanú divíziu a v 50. rokoch nakoniec rozpustená. V tradícií jednotky mala pokračovať 13. gardová tanková divízia, ktorú sformovali s časti jednotiek bývalej južnej skupiny vojsk. No i tá bola napokon koncom 80. rokov rozpustená.