Christian Hohenlohe

Životopis

Absolvent rytierskej školy v Legnici (vtedy Liegnitz) neďaleko Vroclavu (vtedy Breslau) v Sliezsku, absolvent právnickej fakulty univerzity v Bonne, generál major pruskej armády a najlepší podnikateľ svojho rodu, odkúpil v roku 1879 od Salomonovcov časť Dunajeckého panstva - Nedeca, oblasť Javoriny a Lendaku s Bielovodskou a Javorovou dolinou i časť Belianskych Tatier za pol milióna korún. V roku 1895 - 1898 k tomu prikúpil od Mariássyovcov Vyšné Hágy s priľahlou Batizovskou, Štôlskou a Mengusovskou dolinou. Jeho majetok tu dosiahol 15 tis. ha prevažne lesnej pôdy, na ktorej choval poľovnú zver. V roku 1889 až 1902 sa snažil o odkúpenie a obhájenie nároku na Dolinu Rybieho potoka s Rybím plesom, dnes Morským okom, avšak neuspel. Okrem iných mal majetky i v Nemecku (Hohenlohe Werke A.G.), v Sliezsku v baniach a hutách okolo 10 000 pracovníkov, v Uhorsku vinice v Bodrogkeresztre, lesy a polia v Somogyszobe , vinice v Zemplíne, lesy v Malých Karpatoch, polia a liehovar v Krížovej Vsi a odkúpené majetky Salomonovské. Hlavný sídlom správy jeho rozsiahleho majetku sa stala Tatranská Javorina.
V Javorine zriadil pekáreň, v ktorej sa piekol "chlieb" pre zver z rôznych dovážaných komponentov. 
Po desiatich rokoch chovu a hájenia zveri začal poľovať. Na poľovačkách sa zúčastňovala aristokracia z celej Európy. Na poľovačkách zastrelil vyše tisíc kamzíkov. Vystrieľané stavy   autochtónnej zveri nahradzoval nevhodnými importmi cudzokrajných druhov, kaukazských a amerických  jeleňov, kozorožcov a bizónov, ktoré, ak nepadli za obeť poľovníkom, vyhynuli. Zriadil tu oboru s chovom cudzokrajnej zveri. V  Tatranskej Javorine  20.júla 1885 dostaval a otvoril svoj javorinský, poľovnícky zámoček.
Na svojom území najprv v roku 1887 celkom zakázal vstup turistom a neskôr, po spore s Uhorským karpatským spolkom, do ktorého sa angažovala aj uhorská vláda, stanovil turistické trasy a termíny návštevnosti. Vylúčil však možnosť budovať chaty. Zato na okrajoch jeho revírov vyrástla turistická útulňa Pod Spádami a 30-lôžkový hotelík na Nižných Hágoch. V roku 1898 dal postaviť chatu pri Popradskom plese a poľovnícky kaštieľ vo Vyšných Hágoch.  Knieža bol tiež podporovateľom Uhorského karpatského spolku  a v roku 1902 sa stal jeho čestným členom. 
V roku 1891 na radu svojho správcu, lesného inžiniera Eduarda Kegela, ktorý bol správcom majetku už u Salomonovcov a na vlastné náklady sprevádzkoval v Javorine dve lepenkárne na výrobu preglejky v nerentabilnej hornej železiarni, rozšíril výrobu preglejky i v dolnej železiarni, ktorú ako takú zrušil.
Zamestnával v nich 60 pracovníkov. Na čele prevádzok stáli dielovedúci. Traja boli čističi dreva, pracovalo tam  osem brusičov, šesť odberačov, dvadsať sušičov, štyria sušiči na vzduchu, päť hladičov, dve vážkarky, dvaja baliči, sedem kuričov a jeden pomocník. Najstarší pracovník mal v roku 1899 51 rokov a bol nim dielovedúci Konštantín Babits. Vo  fabrikách pracovalo 39 detí vo veku od 9 do 12 rokov.
Okrem továrenských robotníkov a príležitostne najímaných drevorubačov, lesných robotníkov, povozníkov, zamestnával knieža  Hohenlohe, podľa výplatnej listiny z roku 1899, 45 úradníkov a sluhov.  Vedenie predstavoval riaditeľ Eduard Kegel so synom Arpádom, šafár Ján Mende, správca lendackej  časti majetku Arnošt Schregel a za poľovníctvo hlavný  lovec  Ján Vogl. Ročný plat riaditeľa jeho majetkov v Tatrách bol 3600 zlatých, prináležalo mu voľné použitie záprahov, palivového dreva a osvetlenia v osemizbovom služobnom byte. Kniežaťu slúžil jeden administratívny pracovník, dvaja dielovedúci, jeden gazda, tri kľučiarky v poľovníckych zámkoch v Javorine, v Tatranskej Kotline a v Lendaku, jeden polesný, trinásť hájnikov, sedem lovcov, jeden záhradník, jeden poštový posol a nočný strážca. 
Dňa 24. 08. l903 dal knieža, síce evanjelik ale patrón, vysvätiť novopostavený katolícky drevený kostol sv. Anny v Javorine, patriacej cirkevne k Dunajeckému (Nedeckému) dištriktu, kapitulským vikárom Spišskej kapituly Ferdinandom Ferčekom. Evanjelik Kristián Kraft bol rovnako patrónom i ždiarskeho katolíckeho kostola.
Pamätníci ho  vykresľovali síce ako človeka vedomého si svojho postavenia, ale v podstate prístupného a spravodlivého. Veľmi negatívne sa posudzovala i jeho snaha o presídlenie obyvateľov Ždiaru do klimaticky i bonitne príhodnejších oblastí Slovenska na jeho náklady v záujme premeny oblasti Ždiaru na vyľudnený, poľovný revír. Nedokázal presvedčiť všetkých Ždiaranov a tento zámer sa mu celkom nepodaril. Napriek tomu, že jeho dobové poznatky o ochrane prírody neboli na dnešnej úrovni a jeho hlavným záujmom bolo poľovníctvo, územie ním a jeho personálom spravované pri vzniku TANAPu predstavovalo a dodnes predstavuje prírodne najzachovalejšie a najhodnotnejšie časti parku. Navyše, mnohé "jeho" prírodoochranné opatrenia plynule prešli i do prírodoochranných zásad nielen samotného TANAPu, ale ako funkčné sú dnes známe z národných parkov v celom svete.
O osobných vlastnostiach kniežaťa svedčí i jeho rodinný život. Ako o mnoho rokov starší šľachtic a evanjelik dokázal bez potomstva prežiť celý život so svojou mladou družkou, neurodzenou katolíčkou, poľskou umelkyňou Otýliou Lubraniec-Dambskou. Ako bolo v tých dobách obvyklé, najprv ju vydal za grófa Dambského a vzápätí zobral k sebe do Javoriny. Od tej doby žila s ním, v ústraní pred jeho urodzenými príbuznými. Bola dobrodinkou pre miestnych ľudí a veľa pre nich u svojho manžela dokázala vybaviť. Keď v roku 1922 zomrela, dal ju pochovať na javorinskom cintoríne.
Ďalšie štyri roky prežil väčšinou v klimaticky príhodnejšom Szomogyszobe a jeho posledné želanie bolo, aby ho pochovali spolu s Otýliou. Keď v Szomogyszobe dňa 14. 05. 1926 vo veku 78 rokov zomrel, previezli jeho telo do Javoriny a pochovali vedľa Otílie. Na pohrebe sa zúčastnilo viac ako desať európskych kniežat a ďalších aristokratov, zástupcov Československej štátnej moci a rôznych spolkov, krojované delegácie miestnych obyvateľov z Jurgova, Podspádov, Javoriny, Ždiaru, Lendaku, Rakús, Batizoviec, Mengusoviec a Štôly.
Dedičom jeho majetku sa stal Kristiánov bratranec, knieža August Kraft von Hohenlohe. Ten však bez patričného vzťahu k tomuto majetku, navyše trvalo žijúci v Maďarsku, nestaral sa o jeho riadenie, čoraz viac ho zadlžoval najmä neplatením daní, až ho nakoniec predal Československému štátu. V roku 1928 najprv majetok so sídlom vo Vyšných Hágoch a v roku 1935 aj javorinsko- lendackú časť za 25 miliónov korún.