Provincia (staroveký Rím)

Provincia (latinsky provincia, pl. provinciae) bola v starovekom Ríme základnou a až do konca 3. storočia najväčšou správnou jednotkou rímskeho územia mimo Apeninský polostrov.
Pojem provincia pôvodne neoznačoval geograficky pevne stanovené a ohraničené územie, ale slúžil k určeniu územnej pôsobnosti úradníka, ktorému náležalo imperium. Napríklad v priebehu druhej púnskej vojny bojovalo v Itálii súbežne niekoľko rímskych vojsk, ktorých veliteľom rímsky senát prikázal určitú oblasť ako ich „provinciu“. Takéto obvody však zanikli okamihom, keď príslušní velitelia zložili po skončení funkčného obdobia svoj úrad. Avšak v dôsledku teritoriálnej expanzie rímskeho štátu sa tie obvody, ktoré bolo pre ich odľahlosť obtiažne ovládať priamo z Ríma, konštituovali v trvale geograficky vymedzené správne celky, teda v klasické provincie.
Správcami či miestodržiteľmi provincií sa stávali politici senátorského stavu, ktorí obvykle v predchádzajúcom roku vykonávali úrad konzula alebo praetora . Neskoršiu výnimku z tohoto pravidla predstavoval Egypt pripojený Octavianem po smrti Kleopatry. Jeho miestodržiteľom bol prefekt (praefectus Augustalis) pochádzajúci z jazdeckého stavu, pričom senátorom bol vstup na egyptskú pôdu zakázaný. Odlišný spôsob správy Egypta však nebol v rozpore s rímskym právom, pretože Egypt bol fakticky považovaný za Octaviánov súkromný majetok.

Republikánske provincie

Termín provincia možno preložiť jednoducho ako úlohu alebo povinnosť (v podstate sa jedná o vojenský výraz znamenajúci určitý obvod, v ktorom veliteľ uplatňuje svoje kompetencie). V dobách rímskej republiky boli magistráti volení do úradu na jeden rok. Tým z nich, ktorým náležalo imperium a mali svoj úrad vykonávať mimo Rím (to sa týkalo predovšetkým konzulov behom vojenských ťažení), bola stanovená určitá oblasť pôsobnosti – „provincie“. Až keď Rimania zahájili výboje mimo Itáliu, začal byť pojem provincia chápaný v dnešnom význame určitého pevne daného teritória. Prvé stále provincie boli zriadené po skončení prvej púnskej vojny (Sicília v roku 241 pred Kr. a Korzika a Sardínia v roku 238 pred Kr.).
Správcov jednotlivých provincií určoval rímsky senát na začiatku každého roku. Za miestodržiteľov tých provincií, ktoré boli považované z dôvodu zahraničného vpádu či kvôli možnosti miestneho povstania za rizikové, alebo boli naopak veľmi významné a bohaté, boli ustanovovaní bývalí konzuli v hodnosti prokonzulov. Naproti tomu kľudnejšie a menej dôležité provincie boli riadené propraetormi. Rovnako rozmiestnenie légií bolo závislé na miere vnútorného a vonkajšieho nebezpečia. Napríklad v roku 14 nemala Luzitánia stálu posádku, zatiaľ čo v Dolnej Germánii, ktorá sa nachádzala na nepokojnej rýnskej hranici, boli dislokované štyri légie.

Zásady rímskej provinčnej správy

K základným princípom rímskej provinčnej správy patrila snaha o čo najširšie zachovanie a rešpektovanie existujúcich správnych a právnych inštitúcií na danom území (pokiaľ existovali, čo nepripadalo v úvahu v oblastiach na nižšom vývojovom stupni). Rímskej správe boli vyhradené predovšetkým úlohy v záležitostiach výberu daní, vykonávania súdnej moci vo veci trestu smrti a velenie vojenským silám. Pre prostých obyvateľov podmanených zemí znamenala rímska vláda spravidla posilnenie ich spoločenského postavenia a zvýšenie právnej istoty. Avšak za predpokladu, že neboli vystavení svojvôli rímskeho miestodržiteľa, pretože v dobách republiky dochádzalo k častému vykorisťovaniu provincií ich rímskymi správcami. Keďže rímski úradníci neboli nijako odmeňovaní, museli si nákladný volebný boj a zastávanie úradnej funkcie hradiť zo svojho súkromného majetku. Preto pokiaľ boli po skončení volebného obdobia ustanovení za správcu určitej provincie, mali tendenciu vykompenzovať si svoje predchádzajúce výdaje na úkor provinciálov. Túto celkom bežnú prax vystihuje rímske príslovie: „Chudobný prišiel do bohatej provincie, bohatý opustil chudobnú.“ Provinciáli sa však mohli domáhať odškodnenia prostredníctvom civilných žalôb podaných v Ríme. Ich šance na úspech v takomto spore však boli pomerne malé. K zásadnému zlepšeniu postavenia provinciálov došlo až po vzniku principátu, pretože cisári viac dohliadali na činnosť svojich úradníkov v provinciách centralizovanou správou.

Provincie za principátu

Po vzniku principátu bol systém provinčnej správy zreorganizovaný. Víťazstvom v občianskych vojnách sa Octavianus stal nesporným vládcom rímskeho štátu. V roku 27 pred Kr. sa síce formálne vzdal všetkej moci a prinajmenšom teoreticky tak obnovil autoritu rímskeho senátu a republikánskej ústavy. Senátori však Octavianovi priznali okrem iných výsad a titulov (od tohoto okamihu bol známy ako Augustus) kontrolu nad strategicky dôležitými pohraničnými provinciami oplývajúcimi vojskom. Tieto tzv. „cisárske provincie“ boli ovládané jedincami určenými k tomu priamo Augustom – legati Augusti pro praetore („vyslanci cisára v hodnosti praetora“), ktorí vystupovali ako jeho zástupcovia a boli vyberaní z radov senátorov a jazdcov. Im nápomocní boli prokurátori (procuratores), úradníci majúci na starosti financie.
Zostávajúce prevažne vnútrozemské provincie bez stálych vojenských posádok, často označované ako „senátorské provincie“, boli spravované tak ako doposiaľ bývalými magistrátmi určenými senátom. Systém však nestratil svoju skoršiu flexibilitu a pokiaľ si to situácia v provincii žiadala mohol byť v ďalšom roku zmenený jej status. Tým ako postupom doby vzrastala cisárska centralizácie administratívy, sa rozdiel medzi cisárskymi a senátorskými provinciami pozvoľna stieral. V priebehu principátu sa menil rovnako počet a veľkosť provincií, jednak z dôvodu podrobovania nových zemí, jednak v dôsledku rozčlenenia zostávajúcich provincií. Väčšie či viac strážené provincie (ako boli Panónia, Moesia alebo Sýria) boli rozdeľované do menších celkov, čím cisári znižovali riziko nebezpečne vysokej koncentrácie moci v rukách jediného správcu.

Rímske provincie v čase neskorej antiky

Cisár Dioklecián (284-305) uskutočnil radikálnu reformu cisárskej vlády zavedením tetrarchie. Boli ustanovení dvaja starší cisárovia (augusti) a dvaja mladší cisárovia (caesares). Každý z týchto štyroch panovníkov vládol zhruba na štvrtine územia ríše. V 90. rokoch 3. storočia Dioklecián novo usporiadal taktiež správu ríše. Namiesto doterajších 46 vytvoril 85 menších provincií (ich počet sa ďalej zvyšoval až k číslu 119), ktoré od tohoto momentu zahŕňali aj Itáliu. Podstatnou zmenou oproti predchádzajúcemu stavu bolo obmedzenie kompetencií provinčních úradníkov iba na civilné záležitosti. Súbežne s tým bola reorganizovaná postupnosť hodností správcov: miestodržiteľom provincií teraz náležali tituly (radené od najvyššieho po najnižší) proconsul, consularis, praeses a corrector. Predposledná menovaná hodnosť bola vyhradená pre príslušníkov jazdeckého stavu. Provincie boli zoskupené do dvanástich (neskôr štrnástich) diecéz (dioecesis), v ktorých čele stál úradník s hodnosťou vicarius, ktorý dohliadal na provinčných úradníkov. Iba prokonzuly a mestský prefekt (praefectus urbi) Ríma (a neskôr Konštantínopola) podliehali priamo tetrarchom.
Posledná reforma štruktúry provinčnej správy bola realizovaná v roku 318, keď Konštantín Veľký podriadil vikarie štyrom pretoriánským prefektom. Rímska ríša bola od tejto doby rozdelená do štyroch (niekedy troch) prefektúr: Galliae, Italia et Africa, Illyricum a Oriens. Konštantín rovnako založil druhé hlavné mesto ríše nazývané podľa neho Konštantínopol, ktoré sa stalo sídlom východných cisárov. V samotnej Itálii prepustil Rím svoju pozíciu cisárskej rezidencii Milánu (Mediolanum) a neskôr Ravenne. Behom 4. storočia bola administratívna sústava ríše ešte niekoľkokrát upravená, provincie a diecézy boli rozdeľované a pretvárané v nové. Detailné informácie o vtedajšom usporiadaní provincií sú obsiahnuté v dokumente Notitia Dignitatum (súpis úradov) z počiatku 5. storočie. Z tohoto autentického cisárskeho prameňa je čerpaná väčšina údajov o názvoch jednotlivých správnych celkov a o tituloch ich vedúcich predstaviteľov. Vedľa civilnej administratívy je v Notitiu Dignitatu zmieňovaný aj zoznam veliteľov vojenských oblastí nazývaných duces, ktorí mali na starosti pohraničné vojenské oddiely (limitanei), zatiaľ čo comites rei militaris velili mobilným poľným zálohám (comitatenses). Najvyšší postavení v štruktúre armády potom zaujímali velitelia vojsk (magistri militum).
V roku 395 došlo po smrti Theodosia I. k trvalému rozdeleniu ríše. Následný rozklad západorímskej ríše v 5. storočí privodil zánik provinčnej správy na Západe. Vo východnej polovici impéria, ktorá sa neskôr vyvinula na byzantskú ríšu, sa administratívne usporiadanie postupne celkom premenilo. Justinián I. uskutočnil v rokoch 534 až 536 prvú zásadnú revíziu Diocletianom ustanoveného systému, keď v niektorých provinciách upustil od striktného oddelenia civilnej a vojenskej moci. Tento proces pokračoval na konci 6. storočia, keď boli založené zvláštne správne útvary v ohrozených častiach ríše – tzv. exarcháty. Jeho vyvrcholením potom bol zrod themovej vojensko-správnej organizácie v druhej polovici 7. storočia, ktoré definitívne nahradili niekdajšiu provinčnú sústavu.