Svorad (plošina)

Geológia

Plošina je budovaná flyšovými paleogénnymi sedimentmi a má mierne zaoblené formy reliéfu. Zbierajú sa na nej viaceré vetvy, tvoriace horný tok Prosiečanky, ktorá sa následne na začiatku vápencového územia na úpätí Chočských vrchov ponára v mohutnom závrtovitom ponore a ďalej tečie podzemím. V dôsledku toho je v záverečnom tiesňavovom úseku Prosieckej doliny, od bočnej doliny Červené piesky s rovnomenným vodopádom až po Svorad, po väčšinu roka (mimo povodní) len suché koryto potoka.
Ponor Prosiečanky je v súčasnosti zanesený sedimentmi, v minulosti však bol údajne otvorený a dalo sa ním vstúpiť do voľných priestorov. Tento závrt predstavuje jediný výraznejší krasový útvar na plošine, mimo neho sa tu nachádzajú už len mierne zvlnené lúky a viaceré mokrade.

Rastlinstvo

Rozsiahle lúky a pastviny tu vznikli postupným klčovaním pôvodných lesných porastov pastiermi v priebehu uplynulých storočí. Posledné desaťročia, po ústupe intenzívneho spásania v 70. až 80. rokoch 20. storočia, sa lokalita naopak stala klasickým príkladom tzv. sukcesie – v tomto prípade postupnej pomalej premeny neudržiavaných lúk a pastvín na les. Botanicky významný bol výskyt kríkov borievky obyčajnej (Juniperus communis), ktorá predstavovala prvé štádium sukcesie. Okrem bežných lúčnych druhov tráv a bylín, sa na vlhkých stanovištiach vyskytuje páperník úzkolistý (Eriophorum angustifolium) a tučnica obyčajná (Pinguicula vulgaris), ktoré tu reprezentujú floristicky významnejšie druhy rastlinstva. Miestami sa tiež, v dôsledku intenzívneho spásania, vytvorili rozsiahlejšie porasty horskej trávy psice tuhej (Nardus stricta).

Dejiny

Prosiecka dolina aj s planinou Svorad patrila historicky obci Sielnica. V roku 1287 uhorský kráľ Ladislav IV. vyčlenil z tohoto majetku pôdu a lesy medzi Prosieckym potokom (Prosiečanka) a Sielnicou, vrátane územia planiny, čim vznikol zárodok osady Prosiek. Do roku 1500 osadu vlastnil zemiansky rod Mikuš, neskôr rod Jóbovcov z Fančalu, ktorí sa do Prosieka prisťahovali a boli vlastníkmi až do 20. storočia.
Prvá písomná zmienka, už s názvom Svorad ako bežným pomenovaním, je podľa Jozefa Kútnika z roku 1556, v listine Liptovskej župy. Ďalšia zmienka je potom z roku 1589, v dohode medzi rodmi Jób Fančali z Prosieka a Kubíni z Vyšného Kubína. Svorad sa potom, ako hraničný bod, spomína v dokumentoch k dlhodobému územnému sporu grófa Štefana Ilešháziho (* 1541 – † 1609) s Jóbovcami, započatého v roku 1583.
Planina býva uvádzaná aj ako križovatka historických ciest z Oravy a Liptova do Poľska. Po postupnom vyklčovaní lesov pastiermi boli lúky využívané ako pasienky aj ako zdroj sena, priamo na plošine vznikli desiatky senníkov a stodôl na jeho uskladnenie a sušenie. Na zvoz sena do Prosieka bola v Prosieckej doline vybudovaná vozová cesta, prekonávajúca tiesňavové úseky drevenou vozovkou, položenou na trámoch, zasadených do skalných stien tiesňavy. Cesta bola opakovane poškodzovaná vodou pri jarných povodniach a následne opravovaná. V roku 1944 vyhodili mostové časti do vzduchu partizáni a torzo odniesla veľká voda v roku 1947, pričom cesta už nebola následne obnovená.

Pôvod názvu

Pôvod názvu plošiny je dávaný do súvisu s pustovníkom sv. Svoradom, benediktínskym mníchom, žijúcim na prelome 10. a 11. storočia.