Cholera

Zdroj, spôsob nákazy a prenos infekcie

Zdrojom nákazy je výhradne človek – chorý alebo prenášač. Človek sa infikuje alimentárnou cestou – pitnou vodou znečistenou výkalmi alebo kontaminovanými potravinami (najčastejšie nedostatočne tepelne upravenými rybami). Infekcia sa len zriedkavo prenáša priamo z človeka na človeka. Vibrio cholerae je schopné prežívať vo vode niekoľko rokov, v jedle až 6 týždňov. Doba prežitia rastie s klesajúcou teplotou.

Patogenéza a infekčnosť

Ak človek skonzumuje dostatočne veľkú dávku vibrií (cca 1 milión baktérií u inak zdravého dospelého; väčšina totiž neprežije nízke pH žalúdočnej šťavy), časť z nich prejde až do tenkého čreva a tu sa začne množiť. Vibrio cholerae produkuje enterotoxín choleragén, ktorý je príčinou vodnatých hnačiek – človek tak môže strácať až 25 litrov vody denne. Baktéria nepoškodzuje priamo črevnú stenu, ale svojim toxínom pôsobí na reguláciu chloridového kanála, známeho ako CFTR (z anglického "cystic fibrosis transmembrane conductance regulator"). Tento objav viedol k hypotéze, že nositelia génu pre cystickú fibrózu sú chránení pred ťažkými formami infekcie, pretože ich chloridový kanál má porušenú funkciu a nedochádza k tak rýchlej strate tekutín. Vysvetľovalo by to i štatisticky vyšší výskyt cystickej fibrózy v populáciách, ktoré boli v minulosti vystavené epidémiám cholery. Zatiaľ sa však tieto predpoklady nepodarilo dostatočne spoľahlivo experimentálne overiť.
Zistilo sa, že citlivosť človeka na choleru (a ostatné infekčné hnačkovité ochorenia) je do istej miery podmienená jeho krvnou skupinou. Najcitlivejší sú ľudia s krvnou skupinou 0, naopak najodolnejší sú jedinci s krvnou skupinou AB. Medzi nimi – čo sa týka citlivosti na infekciu – sa nachádzajú krvné skupiny A a B, pričom A je o niečo odolnejšia ako B.
Zvýšenú citlivosť na ochorenie majú ďalej ľudia s oslabeným imunitným systémom, so zníženou kyslosťou žalúdočnej šťavy, užívajúci antacidá a podvyživení.

Imunita

Je prevažne viazaná na sekrečné protilátky dvojakého typu – antibakteriálne (proti samotnému pôvodcovi choroby) a antitoxické (proti toxínu, ktorý produkuje).

Inkubačná doba

Inkubačná doba je niekoľko hodín až dní.

Klinické príznaky

Príznaky sú pomerne nešpecifické: kŕčovité bolesti brucha, vodnatá hnačka (až jeden liter za hodinu), horúčka, nevoľnosť a zvracanie. Výsledkom je dehydratácia, rozvrat vnútorného prostredia a acidóza, ktoré sa klinicky prejavujú smädom, svalovými kŕčmi, slabosťou, zníženým turgorom (napätím) kože a vpadnutím očných bulbov. Dochádza k veľkým stratám draslíka, anúrii, cirkulačnému kolapsu a cyanóze. Ochorenie v ťažkých prípadoch končí i smrťou, v dôsledku zlyhania cirkulácie z veľkej straty vody a elektrolytov. Smrť môže nastať v priebehu niekoľkých málo hodín, najmä u oslabených jedincov a detí.

Diagnostika

Na chorobu treba myslieť u pacientov s vodnatými hnačkami a nedávnou návštevou oblastí s častým výskytom tohoto ochorenia. Dokazuje sa prítomnosťou vibrií v stolici (mikroskopicky a kultivačne) alebo krvnými testami na prítomnosť protilátok.

Liečba a prognóza

Liečba spočíva v nahradzovaní stratenej vody a minerálov, pretože príčinou smrti býva práve ťažká a rýchla dehydratácia. Pri ľahších prípadoch dostatočným pitím – najlepší je soľno – glukózový roztok vyvinutý na tento účel. Pri ťažších prípadoch s veľkými stratami tekutín je nutné intravenózne doplnenie, nasadzujú sa antibiotiká.
Tetracyklínové antibiotiká skracujú trvanie a zlepšujú priebeh ochorenia. Objavuje sa však čoraz častejšie rezistencia (odolnosť) vibrií na túto skupinu a otázny je aj ich vplyv na celkovú mortalitu.
Úplne rozvinutá neliečená cholera je smrteľná asi v 50 % prípadov, v rozvinutých krajinách pri skorej diagnóze a dostupnosti lekárskej starostlivosti umiera okolo 0,75 % pacientov. Úmrtnosť pri epidémiach v chudobných krajinách sa v posledných 20 rokoch pohybuje medzi 3 – 15 %.

Cholera v histórii

Prvá dokázateľná epidémia cholery je známa z Indie (6. storočie pred Kr.). Ochorenie má pravdepodobne pôvod na Indickom subkontinente, pričom ako bakteriálny rezervovár slúžila rieka Ganga. Cholera sa šírila pozdĺž obchodných ciest do ďalších oblastí – najskôr do Ruska a neskôr do Európy a Severnej Ameriky. V Európe a Severnej Amerike dnes nepredstavuje zdravotnícky problém, vďaka filtrácii a chlórovaniu pitnej vody.
V minulosti museli lode, kde bol niekto z cestujúcich alebo posádky infikovaný cholerou, vyvesiť žltú vlajku – takéto lode sa nesmeli vylodiť v žiadnom prístave a boli dané do karantény.

Cholera v Uhorsku

V Uhorsku bola posledná veľká epidémia cholery v lete a na jeseň roku 1892. Množstvo správ o jej šírení bolo v Národných novinách XXIII. Napríklad v čísle 91 a 92 z augusta je článok "Ako chovať sa počas cholery?", z ktorého sa dozvedáme o primitívnych postupoch vtedajšej medicíny, ako ich opisoval vo svojej tvorbe aj Martin Kukučín.