google/wiki40b huggingface dataset:
Matej Šuňavec

Život

Narodil sa v Pribyline, jeho otec bol Ján a matka Eva Barancová. Matej mal základné vzdelanie z ľudovej školy, no napriek tomu sa z neho stal murár, vzal si za manželku Evu Pauliniovú, a neskôr sa angažoval ako sociálno demokratický politik a organizátor robotníckeho hnutia v Budapešti. Od 80-tych rokov až do roku 1915 sa zdržiaval v Budapešti, kde pôsobil ako organizátor podujatí tamojších stavebných robotníkov.
Bol jedným z liptovských murárov pracujúcich v Budapešti. Až v robotníckom spolku sa naučil čítať a písať. V máji 1896 sa stal členom zakladajúceho výboru Sociálnodemokratickej strany Uhorska. Roku 1897 vstúpil do Slovenskej spoločnosti lešenárskych robotníkov. V auguste 1897 bol za účasť na jej štrajku zatknutý.
Od 1. mája 1898 do 1. marca 1899 bol redaktorom prvého slovenského robotníckeho mesačníku Nová doba (časopis), ktorý sa začal vydávať od 1. mája 1897, s prestávkami od 1. septembra 1898 do 1. marca 1899, kedy bol Matej Šuňavec jeho zodpovedným redaktorom. Predošlým redaktorom časopisu bol Gustáv Švéni, ktorý bol aj s Františkom Tupým 16. marca 1898 "vypovedaný raz navždy" z Budapešti do rodnej obce, odkiaľ udržiaval sústavné listové spojenie s Matejom Šuňavcom. Vydavateľom časopisu bol od 1. apríla 1898 Štefan Martinček a neskôr následne aj redaktorom od 1. marca 1899.
V Budapešti 11. decembra 1904 na veľkom zhromaždení slovenských robotníkov zmienil „naprostú neúčasť a neprítomnosť slovenskej inteligencie - menovite študentstva“, ktorá im prisľúbila pomoc, ale nakoniec vôbec nepomáhala v boji za oslobodenie slovenského ľudu a pre obnovenie Novej doby. V roku 1904 sa zaslúžil o založenie Slovenských robotníckych novín a 12. júna 1905 o založenie Slovenskej sociálnodemokratickej strany Uhorska.
Po vzniku Česko-Slovenska sa vrátil do Pribyliny, kde vyučoval, a po roku 1918 pôsobil ako funkcionár Zväzu robotníctva stavebného a kamenno-keramického priemyslu. Organizoval spolky pracovníkov v stavebnom, keramickom a kamenárskom priemysle v Nitre, Trenčíne, Žiline, Liptovskom Mikuláši a v Zlatých Moravciach. Agitačne pôsobil i medzi slovenskými poľnohospodárskymi robotníkmi na Dolnej zemi.
V roku 1938 (vo veku 65 rokov) odišiel z verejného života. Zomrel ako 75-ročný v Pribyline. V Bratislave je na jeho počesť pomenovaná ulica.
Silicon Valley

Silicon Valley (doslovne Kremíkové údolie) je prezývka južnej časti oblasti Sanfranciského zálivu v severnej Kalifornii, USA. Táto prezývka pôvodne poukazovala na množstvo firiem venujúcim sa výrobe integrovaných obvodov v oblasti, ale neskôr sa stala metaforou pre celú oblasť IT priemyslu. Zahŕňa severnú časť údolia Santa Clara a priľahlé komunity v južných častiach Sanfranciského polostrova a Východného zálivu. Rozkladá sa približne od parku Menlo (na polostrove) cez oblasť Fremont/Newark vo Východnom zálive až k San Jose, pričom stred oblasti leží približne v Sunnyvale.
Výraz Silicon Valley po prvý raz použil novinár Don Hoefler v roku 1971.

Najvýznamnejšie spoločnosti sídliace v Silicon Valley

Adobe Systems, Advanced Micro Devices, Agilent Technologies, Altera, Apple, Applied Materials, BEA Systems, Cadence Design Systems, Cisco Systems, eBay, Electronic Arts, Google, Hewlett-Packard, Intel, Intuit, Juniper Networks, Knight-Ridder, Maxtor, National Semiconductor, Network Appliance, NVIDIA Corporation, Oracle Corporation, Siebel, Sun Microsystems, Symantec, Synopsys, Varian Medical Systems, Veritas Software, Yahoo! a iné
Ďalšími spoločnosťami v Silicon Valley sú (alebo boli):
Adaptec, Atmel, Cypress Semiconductor, Foundry Networks, McAfee, Netscape (dnes súčasť AOL), NeXT Computer Inc (dnes Apple), Palm, Inc., PalmSource, Inc., PayPal (dnes súčasť eBay), Rambus, Silicon Graphics, TiVo, VA Software (Slashdot), VeriSign a iné
Ľubomíra Kurhajcová

Pohár Federácie (FED Cup)

Ľubomíra Kurhajcová reprezentovala tím Slovenska v 5 zápasoch Pohára federácie s bilanciou 4-3 v dvojhre a 0-2 vo štvorhre, naposledy v Thajsku 2005.
Zinkový prst

Zinkový prst (z angl. zinc finger) je označenie pre štruktúry bežne sa nachádzajúce pri celom rade bielkovín. Umožňujú predovšetkým väzbu daných bielkovín na DNA (a RNA) a je preto súčasťou celej rady tzv. transkripčných faktorov. Nazýva sa podľa toho, že má tvar zahnutého prstu, pričom vo vnútri sa nachádza väzobné miesto pre zinok koordinačne naviazaný na cysteínový a histidínový zvyšok.

Výskyt

Prvé zinkové prsty boli objavené v roku 1985 v transkripčnom faktore TFIIIA. Dnes je známe, že je v ľudskom genóme kódovaných viac ne6 700 proteínov obsahujúcich zinkové prsty, a tak zinc fingers predstavujú druhý najbežnejší štrukturálny motív. Obvykle sa v proteíne vyskytuje viac zinkových prstových domén za sebou, aby bola väzba silnejšia či špecifickejšia.

Štruktúra

Klasický zinkový prst sa skladá z jedného alfa-helixu a jedného beta-skladaného listu, ktoré sú usporiadané paralelne (vedľa seba) a vytvárajú medzi sebou väzobné miesto pre zinok. Toto väzobné miesto je ďalej stabilizované hydrofóbnymi aminokyselinami, často tyrozínom, fenylalanínom a leucínom. Zinok umožňuje stabilizáciu celej podjednotky, pretože sa pre toto v redukčnom prostredí cytozólu nehodia disulfidové mostíky.
Marc-Antoine Charpentier

Životopis

Charpentier sa narodil na predmestí Paríža v rodine kráľovského pisára. Otec mal vzhľadom na svoje povolanie vplyvné známosti v najvyšších politických kruhoch Paríža. Marc-Antoine získal veľmi dobré vzdelanie s najväčšou pravdepodobnosťou v jezuitskej škole. V osemnástich rokoch sa zapísal na štúdium práv v Paríži.
V rokoch 1667 až 1669 sa Charpentier zdržiaval v Ríme a študoval hudbu u Giacoma Carissimiho. Nezaručená legenda hovorí, že pôvodne odišiel do Ríma študovať maliarstvo, ale Carissimi odhalil jeho hudobný talent a presvedčil ho, aby sa radšej venoval hudbe. Po návrate do Paríža pracoval ako skladateľ pre Mariu de Lorraine, vojvodkyňu de Guise až do jej smrti v roku 1688. V tom čase skomponoval veľké množstvo duchovnej hudby (pre omše a žalmy, hymny, motetá, Magnificat), ale tiež mnoho javiskových diel na svetské námety.
Počnúc rokom 1672 začal Charpentier spolupracovať s Molièrom, ktorý sa v tom čase nepohodol so svojim dovtedajším hudobným skladateľom Jean-Baptiste Lullym. Bol aj učiteľom hudby Philippa, vojvodu z Chartres. V roku 1683 ocenil kráľ Ľudovít XIV. jeho scénickú hudbu a udelil mu doživotnú rentu.
V 80. rokoch pôsobil Charpentier ako riaditeľ chóru v jezuitskom kostole sv. Ľudovíta v Paríži a od roku 1698 vykonával túto prestížnu funkciu v Sainte Chapelle až do svojej smrti v roku 1704.

Dielo

Charpentier si vytvoril svoj vlastný štýl, ktorý sa ťažko vtesnáva do kategórií hudby tých čias. Mnoho jeho drobnejších skladieb pre dva hlasy a continuo pripomína vtedajšie talianske kantáty. Charpentier ich nazýval air sérieux alebo air à boire, zatiaľ čo názov kantáta ponechal skladbám v typickom talianskom štýle.
Jeho najznámejšia skladba Prelúdium k Te Deum (H. 146) sa stala zvučkou Eurovízie a úvodnou skladbou pravidelných viedenských novoročných koncertov.
Dielo Marca-Antoine Charpentiera katalogizoval až v súčasnosti Hugh Wiley Hitchcock. V roku 1982 vydal v Paríži publikáciu Les Oeuvres de Marc-Antoine Charpentier: Catalogue Raisonné, ktorá sa stala všeobecne používaným zoznam skladateľových diel.
Edward Albee

Životopis

Ako dvojtýždňové bábätko bol adoptovaný a so svojimi rodičmi odišiel do Westchester County v štáte New York. Jeho adoptívny otec, Reed A. Albee, syn magnáta Edwarda Franklina Albeeho II., vlastnil niekoľko divadiel,. kde sa Edward prvý raz dôverne zoznámil s divadlom už ako dieťa. Jeho adoptívna matka Frances bola Reedovou treťou manželkou.

Edward opustil domov až ako teenager. Vzdelanie získaval v Rye Country Day School, potom v Lawrenceville School, kde ho vylúčili zo školy. Navštevoval tiež Valley Forge Military Academy vo Wayne (Pensylvánia), ktorú úspešne ukončil v roku 1945 ako 17-ročný. Ďalej pokračoval v štúdiu na Choate Rosemary Hall, ktorú ukončil v roku 1946, potom navštevoval Trinity College v Hartforde, Connecticut odkiaľ bol v roku 1947 po roku a pol štúdia vylúčený pre záškoláctvo a odmietanie povinných návštev kaplnky. Ako poslednú školu navštevoval Columbia University v roku 1949. Je iróniou, že práve tento študent sa neskôr rozhodol venovať veľa času prednášaniu drámy ako profesor na University of Houston v rokoch 1989 – 2003.
Jeho dlhodobý partner, sochár Jonathan Thomas, zomrel 2. mája 2005 po dvojročnom boji s rakovinou.

Tvorba

Jeho tvorbu ovplyvnilo viacero európskych absurdných dramatikov, ako boli Jean Genet, Samuel Beckett, alebo Eugène Ionesco. Trikrát získal Pulitzerovu cenu za drámu - za dielo A Delicate Balance v roku 1967, Seascape v roku 1974 a hru Three Tall Women z rokov 1990/1991; v roku 2005 získal špeciálnu Tony Award za celoživotný prínos; the Gold Medal in Drama získal od American Academy and Institute of Arts and Letters v roku 1980; a taktiež získal Kennedy Center Honors a National Medal of Arts (obe v roku 1996).
Vlastní Mongoli (Vonkajší a Vnútorní)

Vlastní Mongoli alebo Mongoli sú etnikum žijúce jednak v dnešnom štáte Mongolsko (historický názov: Vonkajší Mongoli) a jednak v dnešnej Číne (najmä) vo Vnútornom Mongolsku a severnom Sin-ťiangu (iné názvy: Južní Mongoli, Čínski Mongoli, Vnútorní Mongoli).
Ich jazyk sa volá mongolčina [v širšom zmysle] alebo „vlastné mongolské jazyky“. Podrobnosti pozri v článku mongolčina.

Charakteristika

Delia sa na severnú a južnú skupinu. Príslušníci severnej skupiny žijú v Mongolsku. Sú to najmä Chalchovia (Chalcha). Meno Chalcha majú od 16. storočia. V ich etnogenéze sa odrazili staromongolské i nemongolské prvky. V období mandžusko-čínskej nadvlády sa severní vlastní Mongoli označovali aj ako Vonkajší Mongoli. Dnes Chalchovia fakticky splynuli s početnými menšími susednými etnikami v Mongolsku (Darigangovia, Chotgojovia atď.) a spolu tvoria hlavný národ Mongolska, ktorý sa často tiež označuje ako (vlastní) Mongoli (podrobnosti pozri v článku Mongoli (národ v dnešnom Mongolsku)). V Mongolsku žijú okrem vlastných Mongolov v zmysle tohto článku aj napríklad niektorí západní Mongoli (Ojrati), niektorí Buriati a niektorí Kazaši.
Príslušníci južnej skupiny žijú v Číne. Vznikli v 16. storočí a od 17. storočia sú označovaní aj ako Vnútorní Mongoli a dnes známi aj ako Južní Mongoli alebo Čínski Mongoli (hoci to nie sú všetci Mongoli Číny). Za svojho predka považujú Alčbolda, druhého zo synov chána Dajana. Patria sem najmä Čachari, Chorčinovia, Džarúti, Bárinovia, Oniutovia, Chešigtenovia, Charčinovia, Üdzemčinovia, Tümeti, Chúčitovia a Suniti. Niektoré z týchto etník žijú aj v Mongolsku, v takom prípade ich mongolská časť patrí k severnej skupine. V Číne žijú okrem vlastných Mongolov v zmysle tohto článku aj napríklad niektorí západní Mongoli (Ojrati) a niektorí Buriati.
Vojtech Bukovčan

Životopis

Študoval na Vysokej škole baníckej a lesníckej v Banskej Štiavnici. Pôsobil na Lesnej správe v Banskej Bystrici a Starých Horách, 1945 - 1956 lesný inšpektor pre Horehronie. Priekopník protilavínovej ochrany na Slovensku. V knižných prácach sa zaoberal otázkami rekonštrukcie a obnovy lesa. Uplatňoval progresívne pestovateľské metódy.
Castelbiague

Poloha

Obec má rozlohu 5,84 km². Najvyšší bod je položený 702 m n. m. a najnižší bod 334 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 226 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Les Adjots

Poloha

Les Adjots má rozlohu 10,94 km². Najvyšší bod je položený 168 m n. m. a najnižší bod 120 m n. m.

Obyvateľstvo

Les Adjots má 475 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Bašta (hradby)

Bašta (z tal. bastia/nem. Bastei) je časť hradieb (mesta, hradu alebo kaštieľa) alebo násypu, ktorá vystupuje z hradieb (násypu) spravidla po celej výške (na spôsob obrannej veže) na získanie prehľadu o päte hradieb a priekope ako aj na bránenie hradieb streľbou (aj) zboku. Novoveká bašta s ostrým britom uprostred a päťuholníkovým pôdorysom sa nazýva presnejšie bastión.
Bašta bola obranný prvok stredovekých a ranonovovekých hradieb. Prispievala k aktívnej obrane hradných múrov, bývali v nich umiestnené strieľne. Zvláštnym druhom bašty je tzv. predsunutá bašta, ktorá sa stavala na vyvýšenom kopci v blízkom okolí a bývala využívaná ako delostrelecké stanovište. Bašta väčšinou prevyšuje hradby, avšak nedosahuje také výšky ako veže.
Lapeyrouse (Puy-de-Dôme)

Poloha

Obec má rozlohu 36,14 km². Najvyšší bod je položený 621 m n. m. a najnižší bod 390 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 561 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
1 Place Ville-Marie

1 Place Ville-Marie (skr. PVM, známa aj ako Place Ville-Marie, predtým známa ako Royal Bank Tower) je mrakodrap v kanadskom meste Montreal. S výškou 188 m je 4. najvyššou budovou mesta.
Výstavba budovy sa začala v roku 1958. Budova bola navrhnutá architektom Henrym N. Cobbom, jedným zo zakladajúcich členov spoločnosti Pei Cobb Freed & Partners v internacionálnom štýle a bola jednou z prvých Cobbových postavených stavieb. Známa sa stala najmä vďaka svojmu krížovému pôdorysu. Po dokončení v roku 1962 sa stala sídlom Royal Bank of Canada. Od roku 1962 bola najvyššou budovou Kanady až do roku 1964, kedy bola dokončená neďaleká Tour de la Bourse s výškou 190 m. V budove sa nachádza 47 poschodí a 32 výťahov, podlahová plocha budovy je 95 922 m². V základni sa nachádzajú vstupy do montrealského podzemného mesta a do montrealského metra.
Sepx

Poloha

Obec má rozlohu 12,37 km². Najvyšší bod je položený 489 m n. m. a najnižší bod 360 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 200 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Montrevel-en-Bresse (obec)

Polohopis

Montrevel-en-Bresse má rozlohu 10,27 km². Najvyšší bod je položený 220 m n. m. a najnižší bod 192 m n. m.

Obyvateľstvo

Montrevel-en-Bresse má 2363 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Hokej na kolieskových korčuliach na Svetových hrách

Hokej na kolieskových korčuliach na Svetových hrách bol turnaj v hokeji na kolieskových korčuliach, ktorý sa konal v rámci multišportového podujatia Svetových hier, riadených Medzinárodnou asociáciou Svetových hier (IWGA). Do programu hier bol zaradený hneď na prvých Svetových hrách 1981 v americkom meste Santa Clara a do hier v roku 1993 sa na ňom organizoval pravidelne. Po prestávke v roku 1997 sa opäť – tentoraz naposledy – objavil na Svetových hrách 2001 v japonskej Akite. V roku 2005 ho vystriedal ďalší šport Medzinárodnej federácie kolieskových športov (FIRS) – inline hokej. Turnaj sa uskutočnil vždy iba v mužskej kategórii. V historických tabuľkách v ňom dominuje družstvo Portugalska, ktoré na piatich turnajoch dokázalo zvíťaziť štyrikrát.
Kvalifikačným kritériom pre účasť na hokejovom turnaji Svetových hier bolo umiestnenie na Majstrovstvách sveta.
Elektrometer

Princíp

Elektrometer využíva zmenu veľkosti príťažlivej sily v elektrostatickom poli. Je tvorený vákuovou bankou, v ktorej je jemný pásik kovu umiestnený na držiaku vodivo spojenom s vonkajšou platňou, alebo guľou. Funguje tak, že na kovovú platňu sa prenesie náboj z meraného telesa. Ak je teleso elektricky nabité, pásik kovu sa vychýli úmerne veľkosti náboja.
Keď sa teleso dotkne kovovej platne, elektricky nabité častice, sa presunú do držiaka. Vzniká prebytok kladných iónov a pásik sa odchýli od súhlasne nabitého držiaka. Keď je teleso záporne nabité, je prebytok záporných elektricky nabitých častíc, záporný elektrický náboj prejde z telesa do držiaka a do pásika a keďže sú súhlasne nabité, pásik sa vychýli opačne. Pri praktickej konštrukcii je merací pásik spojený s ručičkou odchýlkomera, alebo sa údaj odčíta opticky oproti stupnici.
Z veľkosti výchylky elektrometra na stupnici sa zisťuje veľkosť kladného alebo záporného elektrického náboja privedeného na platňu elektrometra. Elektrometer sa „vynuluje“ po spojení so zemou - uzemnenia.
Existuje mnoho rôznych druhov, v rozmedzí od historických ručne mechanických prístrojov po vysoko presné elektronické zariadenia. Moderné elektromery sú založené na vákuovej trubici alebo polovodičových technológiách môže byť použitý pre meranie napätia a náboja s veľmi nízkymi zvodovými prúdmi až do jedného femtoampéra. Jednoduchšie, ale súvisiace prístroje, elektroskopy, fungujú na podobnom princípe, pričom udávajú pomer veľkosti napätia a náboja.
Elektrometer by sa nemal zamieňať s (elektromer)om.
Fontenay-sur-Conie

Poloha

Obec má rozlohu 13,25 km². Najvyšší bod je položený 141 m n. m. a najnižší bod 117 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 156 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Quidó Hoepfner

Život

Guido Cornél Hoepfner sa narodil 23. augusta 1868 v Spišskom Podhradí v rodine finančníka a redaktora Gustava Hoepfnera st. (1833-1900), ktorý viedol Zipser Credit Bank a Hermíny rod. Maurerovej (1837-1893) ako druhorodené dieťa. Mal dvoch súrodencov- sestru Elsu (1863-1921) a brata Gustava (1872-1932), ktorý sa vydal v otcových šľapajach a pôsobil v bankovej sfére. Absolvoval Reálne gymnázium v Levoči a v roku 1886 začal študovať na Technickej univerzite v Budapešti technické inžinierstvo a architektúru. Po ukončení štúdia sa usadil v Budapešti. 
26. januára 1892 sa oženil s Máriou Fleischerovou z Levoče (1869 - 1901), dcérou bývalého župného lekára MUDr. Friedricha Fleischera (1813 - 1890). Z manželstva sa narodili dve dcéry Editha (1893 - 1918) a Lili (1894 – 1895). 
Silné väzby a spoločenská angažovanosť ho viedli k tomu, že počas celého života neustále udržiaval styky so svojím rodným krajom. Bol členom a neskôr predsedom Spišského spoločenského kruhu a Spišského spolku v Budapešti.

Tvorba

Ešte počas štúdií pracoval v Uhorských štátnych železniciach ako praktikant. Spolupracoval na mnohých projektoch, napríklad na projekte železničnej stanice v Temešvári (Rumunsko). Zúčastnil sa mnohých verejných súťaží. V ateliéri prof. Alajosa Hauszmanna (1847-1926) pracoval na dokončení prestavby a dostavby budinského kráľovského hradu. Mal podiel na návrhu jazdiarne kráľovskej a novej arcikniežatskej stajne a ďalších drobných stavieb. Cisár Franišek Jozef I. mu za tieto práce udelil v roku 1906 Rád rytierskeho kríža Františka Jozefa. Pochovaný je na Farkašrétskom cintoríne v Budapešti spolu so svojou prvou manželkou Máriou, rod. Fleischerovou z Levoče (1869 - 1901) a dcérami Edithe (1893-1918) a Lili (1894-1895).
  Spolupracoval s architektom Gézom Györgyim (1851-1934), s ktorým navrhol okrem iných v roku 1905 honosnú vilu pre Dr. Dezső Bayera na Minerva utca 3 v Budapešti vrátane interiérového zariadenia alebo neobyčajný hotel Arciknieža Jozef (teraz Dacia) v kúpeľoch Băile Herculane v dnešnom Rumunsku. V roku 1911 začali projektovať Palác poisťovacej spoločnosti Viktória na Károly körút 3 v Budapešti. Za mnohé zaujímavé  a zrealizované projekty mu panovník udelil titul kráľovský radca. Pôsobil aj ako technický poradca Spolku sanatória arcikniežaťa Jozefa a na konci Prvej svetovej vojny mu bol udelený Železný kráľovský rád 3. triedy. Na sklonku života zastával v Budapešti množstvo reprezentačných funkcií. Na 52. výročnom zasadaní Spišského spolku v Budapešti 2. marca 1928 bol zvolený za jeho predsedu. Nasledujúci rok sa stal podpredsedom Maďarského spolku inžinierov a architektov. Taktiež bol podpredsedom Národného zväzu maďarských inžinierov a architektov. Funkciu podpredsedu v týchto združeniach zastával do roku 1932, kedy sa stal členom hornej snemovne maďarského parlamentu.
Chriašť najmenší

Výskyt a stav na Slovensku

Na Slovensku je vzácny, objavuje sa počas migrácie, ťažko sa zisťuje pre skrytý spôsob života. O hniezdení existuje správa z roku 1957 z rezervácie Tajba, no bez dokladu. Ekosozologický status v roku 1995 Im - nezaradený migrant, resp. nehniezdič. V rokoch 1998, 2001 a 2014 žiadny. 
V zozname vzácnych ornitologických pozorovaní podliehajúcich hláseniu Faunistickej komisii ani v zozname vzácnych a zriedkavých druhov vtákov databázového systému Birding Slovakia nie sú žiadne záznamy o hniezdení uznané Faunistickou komisiou.
Európsky ochranársky status SPEC3 - druhy, ktorých globálne populácie nie sú koncentrované v Európe, ale majú tam nevhodný ochranársky status. Stupeň ohrozenia R - vzácny druh.
Yainville

Poloha

Obec má rozlohu 3,31 km². Najvyšší bod je položený 68 m n. m. a najnižší bod 2 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 106 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Tauriac (Tarn)

Polohopis

Tauriac má rozlohu 9,92 km². Najvyšší bod je položený 231 m n. m. a najnižší bod 124 m n. m.

Obyvateľstvo

Tauriac má 239 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Aerogél

Aerogél je priehľadná tuhá látka tvorená „sieťou“ tuhých častíc s rovnomerne distribuovanými pórmi vyplnenými plynom. Výsledkom je fyzikálne neobvyklý materiál, ktorý má vzhľadom k objemu veľmi nízku hustotu a najnižšiu tepelnú vodivosť, index lomu, rýchlosť šírenia sa zvuku a relatívnu permitivitu zo známych pevných látok.
Aerogél môže byť anorganický (napr. na báze oxidov kremíka či hliníka) alebo organický. Aerogély majú pestré možnosti využitia, najmä ako tepelný izolátor, elektródy, prachové filtre a podobne.

Kremíkový aerogél

Je látka na kremíkovej báze často nazývaná zamrznutý dym alebo modrý dym. Obsahuje 99,8% vzduchu a vyzerá ako pevná pena s hustotou 3 mg na cm³, čo je najmenšia hustota pevnej látky na svete. Najľahšie verzie vyrobené v Lawrence Livermore National Laboratory v Livermore v Kalifornia dosiahli hustotu len 1,9 mg/cm³.
Tento materiál má veľa pozoruhodných vlastností vrátane vysoko dendritickej štruktúry, extrémne nízkej tepelnej vodivosti (približne 0,017 W/mK), čo z neho robí vynikajúci tepelný izolant s teplotou tavenia 1 200 °C. NASA ho použila na zachytenie prachových častíc z chvosta kométy pomocou kozmickej sondy Stardust.
Aerogél bol vytvorený ako výsledok spoločného výskumu NASA a Aspen Systems, Inc. procesom vysušenia gélu, tvoreného zmesou oxidu kremičitého (SiO₂), kvapalného oxidu uhličitého (CO₂) a etanolu, v extrémnych podmienkach. Z tejto zmesi sa za obrovského tlaku odstráni všetka kvapalná zložka (superkritické vysušenie). Jedine tak nedôjde k zdeformovaniu kremičitého gélu a zrúteniu kremíkových buniek. Vznikne tak teleso s niekoľkými miliardami buniek z kremíka, ktoré držia pokope silné molekulové väzby.
Aerogél má vďaka svojím fyzikálnym vlastnostiam 15 záznamov v Guinnessovej knihe rekordov, vrátane položiek najlepší tepelný izolant a najmenšia hustota pevnej látky. Vydrží 2 000 násobok svojej vlastnej váhy.
Rozsiahlejšie využitie tejto látky je zatiaľ však obmedzené, lebo pri styku s vodou sa opäť mení na gél.
Theopompos (syn Theopompa)

Theopompos (starogr. Θεόπομπος – Theopompos) bol víťaz v zápasení na olympijských hrách v rokoch 440 a 436 pred Kr.
Theopompos z Héraie zvíťazil na 85. a na 86. olympijských hrách v zápasení. Zápasenie (palé) sa podobalo nášmu „grécko-rímskemu"; aby súťažiaci zvíťazil, musel súpera trikrát zvaliť na zem, takže sa jej dotkol kolenom, alebo ho prinútiť, aby sa vzdal. Súperi sa od prvého až do posledného kola určovali žrebom a zápasili vylučovacím systémom.
Staroveký autor Pausanias uvádza, že Theopompos bol synom Theopompa a vnukom Damareta, oboch dvojnásobných olympijských víťazov. Sochy týchto slávnych športovcov stáli v olympijskej Altide. Pausanias poznamenal, že autor sochy Theopompa nie je známy, ale sochy jeho otca a starého otca vytvorili argejskí umelci Eutelidas a Chrysothemis, čo hásal tento nápis: „Eutelidas a Chrysothemis sú tvorcami týchto prác, Argosania, umeniu starému ich učili kedysi."