Bašó Macuo

Ueno

Narodil sa ako Džinšičiró Macuo (jap. 松尾 甚七郎 – Macuo Džinšičiró) v rodine nižšie postaveného samuraja. Napriek tomu, že mu bola predurčená vojenská kariéra, nestalo sa tak. Deväťročný Macuo vstúpil do služby u Jošitadu Tódóa (jap. 藤堂 良忠 – Tódó Jošitada), ktorý bol najstarším synom Šinširóa Tódóa (jap. Tódó Šinširó), kastelána hradu Ueno. Dostal tam vzdelanie a získal vzťah k poézii. V tomto období tiež získal samurajské meno Munefusa Macuo (jap. 松尾 宗房 – Macuo Munefusa). Stal sa z neho zanietený autor básní renga a prijal básnický pseudonym Sóbó, čo bolo len iné čítanie znakov nového mena Munefusa. V roku 1662 publikoval svoj debut dodnes zachovanou básňou. V roku 1665 zložili spolu s Jošitadom stoveršovú báseň renga. Keď jeho priateľ Jošitada v roku 1666 skonal, Bašóov zabezpečený život skončil a má sa za to, že dobrovoľne opustil službu na zámku Ueno.

Kjóto

Neexistujú presné údaje o tom kam Bašó odišiel, najčastejšie sa uvádza, že odcestoval priamo do Kjóta kde zostal 5 rokov. Niektoré pramene uvádzajú, že mal vzťah so ženou menom Džutei (jap. (寿貞), ktorá sa azda neskôr stala šintoistickou miko (mníškou) pod menom Džutei-ni (jap. (寿貞尼).
Bašóove vlastné spomienky na toto obdobie sú vágne, spomína že „jeden čas som túžil mať oficiálny úrad s právom na pôdu“, a že „istý čas ma fascinovala homosexuálna láska“; nie je však isté či myslí skutočné alebo len fiktívne zážitky. Naďalej študoval poéziu a jeho učiteľom sa stal Kigin Kitamura (1624 – 1705), za ktorým dochádzal ešte v službe svojho pána a priateľa Jošitadu. Prijal aj nový pseudonym Tósei (jap. 桃青 – Zelená broskyňa).
Sústavne tvoril poéziu a publikoval v rokoch 1667, 1669 a 1671 niektoré svoje renga básne v antológiách poézie. V roku 1672 publikoval svoju tvorbu v zbierke poézie žiakov Teitokuovej školy pod názvom Hra s mušľami (jap. 貝おほひ – Kai ooi). V tom istom roku nasledoval Kigina Kitamuru do cisárskeho mesta Edo aby pokračoval v štúdiu poézie.

Edo

V módnych literárnych krúžkoch štvrti Nihonbaši sa Bašóova poézia stala rýchlo známou pre svoj jednoduchý a prirodzený štýl. Naďalej študoval u Kigina Kitamuru a po krátkej kariére úradníka sám začal vyučovať žiakov poéziu haiku a na nejaký čas sa priklonil k škole poézie Danrin. V roku 1675 sa jeho študentom stal vtedy štrnásťročný Kikaku Takarai, ktorý neskôr patril k jeho najslávnejším žiakom.
V roku 1677 uverejnil zbierku Dvesto hemistichov o jari, do ktorej prispeli jeho žiaci Sodó Jamaguči a Šintoku Itó.
V roku 1680 mu žiak Sanpú Sugijama navrhol, aby sa presťahoval do jeho chaty na ľavom brehu rieky Sumida vo Fukagawe. V záhrade pri chate zasadil banánovník (jap. 芭蕉 – bašó) a jeho žiaci začali chatu volať Banánovníková pustovňa ((jap. 芭蕉庵 – Bašó-an), preto aj on prijal pseudonym Bašó. Začal sa tiež venovať štúdiu Zen budhizmu.
V zime 1682 Edo spustošil veľký požiar, ktorému podľahla aj Bašóova chata. Po niekoľkomesačnom pobyte mimo mesta mu žiaci postavili novú chatu, ale nestala sa mu miestom trvalého pobytu. V roku 1683 jeho žiak Kikaku Takarai uverejnil zbierku poézie Bašóovej školy a jeho žiakov s názvom Duté gaštany (jap. 虚栗 – Minašiguri). Bašó obdivoval čínskych putujúcich básnikov a v auguste 1684 opustil Edo a vydal sa na prvú zo svojich dlhých ciest.

Posledné putovanie

Po návrate v roku 1691 Bašó opäť býval v chate, tentoraz už nie sám ale so synovcom a družkou Jutei. Naposledy opustil Edo v lete 1694 a jeho cieľom boli Ueno, Kjóto a Osaka, kde v tom istom roku aj skonal v kruhu svojich žiakov.

Vplyv diela a kritika

Mal nasledovníkov a epigónov ako Kjorai Mukai a Dohó Hattori. V roku 1793 z neho byrokracia Šintó urobila idol a kritika jeho diela sa považovala za literárne rúhačstvo. Prvým kritikom Bašóovho štýlu bol Šiki Masaoka, ktorý modernizoval časť renga - hokku a nazval ju haiku.
Vplyv haiku na západnú poéziu sa výrazne prejavil na začiatku 20. storočia. Boli to Ezra Pound a imažinisti, neskôr básnici americkej Beat generation. Začal používať novú neobvyklú symboliku prírodných javov a skutočného života.