Hermetizmus (filozofia)

Terminológia

Slovo pochádza z latinského adjektíva hermeticus „hermetický“, príp. „Hermov“ (napr. hermetické spisy). Stúpenec hermetizmu sa nazýva hermetik. Pojem hermetikum (mn. č. hermetiká) v širšom zmysle znamená akýkoľvek predmet týkajúci sa hermetizmu. V užšom zmysle, napr. vo filológii, označuje zachovaný alebo stratený hermetický textový dokument.

Starovek

V neskorom staroveku sa hermetizmus objavil paralelne s gnosticizmom, novoplatonizmom a raným kresťanstvom, „charakterizovaný odporom ako k prevládajúcej čistej racionalite, tak aj k dogmatickej viere.“
Spisy, ktoré sú dnes známe ako Corpus Hermeticum (C. H.), boli časťou synkretických a intelektualizovaných pohanských predstáv, ktoré sa objavovali okolo 2. storočia. Inými príkladmi tohto kultúrneho hnutia je novoplatónska filozofia, chaldejské veštby, neskoršia orfická a pytagorejská literatúra, a samozrejme gnosticizmus. Množstvo dochovaných hermetických textov a informácií je zo spisov a citátov ich súčasníkov. Najviac odkazov na hermetizmus pochádza z kresťanských diel, z polemík alebo výpiskov, ktoré sa stavajú k hermetizmu rôzne (Aurelius Augustinus polemicky, Lactantius obdivne), z mimokresťanských prameňov novoplatonik Iamblichos z Chalkidy a alchymista Zósimos.
Existujúce grécke texty trvajú na jedinečnosti a dobrote Boha, nabádajú k očisťovaniu duše a odmietajú pohanské náboženské úkony (napr. uctievanie obrazov). Veľa stratených a zachovaných textov sa zaoberá alchýmiou, astrológiou a mágiou. Sú to tzv. technické hermetické texty. Druhou skupinou sú tzv. filozofické hermetické texty, ktoré sa venujú filozofickým a náboženským úvahám. Väčší filozofický text Asclepius, stratené grécke dielo, zachované len v nekvalitnom latinskom opise a v niekoľkých krátkych úryvkoch originálneho textu v citáciách, obsahuje krvavú predpoveď o konci rímskej nadvlády nad Egyptom a jeho znovuzrodenie. Tento text bol jediným hermetickým textom, ktorý sa do Európy dostal ešte počas antiky.
Prevládajúcou literárnou formou sú dialógy, aj keď len formálne, pretože Hermov oponent obyčajne dialóg neobohacuje. Väčšinou Hermés vyučuje prvkom tajného učenia. Táto forma dialógov je ovplyvnená egyptskou múdroslovnou literatúrou, ktorá pracuje s dialógom medzi otcom a synom a nemá takú dynamiku ako grécke dialógy. Ďalšími literárnymi formami sú hermetické hymny a sentencie.

Renesancia

Po storočiach ochabnutého záujmu bol hermetizmus na Západe znovu prebudený roku 1460 po Kr. macedónskym mníchom menom Leonardo, ktorý priniesol C. H. do Pistoie. Bol jedným z niekoľkých agentov pistoianského vládcu Cosima de’ Medici, ktorí prehľadávali európske kláštory, aby našli stratené staroveké spisy. Celospolečenský záujem o antickú filozofiu tkvie aj v dejinných okolnostiach. Roku 1453 dobyli Turci Konštantinopol a dôsledkom bol aj útek ostatku byzantských učencov do Európy. So sebou priniesli množstvo v Európe neznámych filozofických spisov, ktoré podnietili záujem renesančnej inteligencie.
Hermetizmus v tom čase oslovoval mnohé osobnosti renesancie. Medzi jeho zástancami bol napr. Pico della Mirandola, Francesco Giorgi, alebo Giordano Bruno. Verili, že hermetizmus je prameňom ostatnej filozofie, starým ako sám človek, v ktorom sa dá nájsť odpoveď na každú otázku.
V roku 1614 nastal zlom, keď švajčiarsky filológ Isaac Casaubon analyzoval lingvistický štýl hermetických textov z C. H. a prišiel k záveru, že texty pripisované Trismegistovi nie sú prácou egyptského kňaza, ale vznikli koncom 1. storočia po Kr. Walter Scott ich zasadil do obdobia okolo roku 200 po Kr., zatiaľ čo W. Flinders Petrie medzi roky 200 až 500 pred Kr. Plutarchos datoval Herma Trismegista do obdobia okolo roku 100 po Kr. Tertullianus, Iamblichos a Porfyrios pokladali tradičné datovanie za správne.
Casaubonov výskum znamenal pre hermetické texty a hermetizmus samotný koniec záujmu zo strany intelektuálov na dlhé roky. Jeho miesto zaujala karteziánska filozofia.

19. storočie

Hermova veda sa znovu ocitla na okraji záujmu. Prvý krok v ústrety hermetizmu urobil po dlhom čase Gustav Parthey roku 1854, keď vydal časť C. H.. Bolo to prvé vydanie gréckeho textu od roku 1630 a ukázalo veľký nezáujem akademických kruhov o hermetizmus v tom čase.

Klasické živly

Hermetizmus používa štyri klasické živly: zem, vodu, vzduch a oheň. Boli známe už pred Sokratom a často ich spomína C. H.. Piaty aristotelovský živel éter C. H. nepozná.

Ako hore, tak aj dolu

Tieto slová sa veľmi často používajú v okultných alebo magických kruhoch. Ako je vyššie uvedené, pochádzajú z hermetických textov. Ich koncept je prvý raz vyložený v Smaragdovej doske Herma Trismegista v slovách: „… to, čo je dolu je ako to, čo je hore a to, čo je hore, je ako to, čo je dolu …“.
V zhode s rôznymi úrovňami reality: fyzickou, duševnou a duchovnou, všetko, čo sa stane v jednej úrovni, stane sa aj v ostatných. Tento princíp sa vyskytuje tiež v paradigme mikro- a makrokozmu. Mikrokozmos je samostatné Ja, alebo iná individualita. Makrokozmos je vesmír. Predpokladá sa, že makrokozmos je ako mikrokozmos a opačne, a vzájomne sa prelínajú. Porozumením jednému, zvyčajne mikrokozmu, je možné porozumieť druhému.

Legenda stvorenia

Príbeh sa spomína v knihe Poimandrés (C. H. I). Rozpráva ho Nús–Boh Hermovi Trismegistovi po meditáciách. Začína tým, že Boh ako zhliadol Kozmos a stvoril živly, vytvoril náš svet s vlastnými prvkami a dušami. Potom Nús–Boh, súčasne božský Otec aj kozmická Matka, majúci Logos (Slovo), zrodil Nús–Tvorcu, tvorcu sveta. Nús–Tvorca stvoril sedem Správcov alebo božstiev (pokladaných za Merkúr, Venušu, Mars, Jupiter, Saturn, Slnko a Mesiac), ktoré sa pohybujú v kruhoch a vládnu osudu.
Logos preskočil ďalej, z materializovania živlov, ktoré stvoril bez inteligencie. Nús–Tvorca vytvoril okruh Správcov a ich hmota vydala stvorenia bez reči. Zem bola oddelená od Vody a z nich vyšlo množstvo tvorov, rozdielnych od Človeka.
Nakoniec Nús-Boh stvoril Človeka androgyna na svoj obraz a odovzdal mu stvorenie. Človek pozorne sledoval tvorenie svojho brata – Nús–Tvorcu a prijal od neho a aj od svojho otca právo na všetko. Človek sa potom vzniesol do sfér, aby videl a poznal všetko stvorenie a vtedy ukázal tvár Najvyššieho Fysis (Prírode). Fysis sa do neho zamilovala a Človek, vidiac v nej svoju zrkadliacu sa podobu, zaľúbil sa do nej (v skutočnosti do svojej podoby). V tom momente, ako sa rozhodol ostať s ňou, stal sa jej súčasťou a otrokom jej obmedzení, akými sú pohlavie a spánok. Stal sa nemým, pretože stratil Logos, rozdvojeným, smrteľným telom, ale ostal nesmrteľný duchom, ostalo mu právo na všetko, ale podliehal osudu.
Príbeh okrem vzniku človeka neprotirečí evolučnej teórii. Väčšina hermetikov plne akceptuje evolučnú teóriu ako pevný základ pre stvorenie všetkého, od jednoduchej hmoty po človeka.

Rozporuplnosť

Hermetizmu sa vyčíta nesúrodosť. „Hľadať v hermetizme nejaké jednotné učenie je to isté, ako keby sme chceli rozprávať o ‚náukách Nového Zákona‘“ tvrdí Wilhelm Bousset. Pravdepodobne následkom toho je nezrozumiteľnosť a nejasnosť, ktorá sa vysvetľuje „neintelektuálnymi intenciami“ autorov. Ich cieľom „bolo dosiahnutie priameho vzťahu s Bohom, ktorý by nebol sprostredkovaný žiadnymi tradičnými formami, na ktoré by sa adept mohol upnúť a zameniť s pravým cieľom svojho snaženia.“
Aurelius Augustinus polemizoval na prelome 4. a 5. storočia po Kr. s hermetizmom v apologetickom diele De Civitate Dei (sl. O božej obci). Spor s hermetizmom sa prelína so sporom s platonizmom a novoplatonizmom. Prebieha vo filozoficko-teologickej rovine s niekoľkými tematickými líniami. Sv. Augustín sa snaží dokázať nezmyselnosť polyteizmu, a falošnosť a škodlivosť duchov a bohov, s ktorými hermetizmus pracuje.
Aj dnes je Hermetizmus chápaný oficiálnym kresťanstvom ako neprijateľný a nezlučiteľný s oficiálnym katolíckym náboženstvom. Koncept hnutia new age čerpá okrem iného aj z hermetizmu vďaka Teozofickej spoločnosti, ktorá sa k hermetizmu hlásila a ktorá je súčasnými kresťanskými odborníkmi pokladaná za jeho (new age) kolísku. Dnes sa s hermetizmom spája aj okultizmus a tvorí jeden z jeho filozofických základov. K okultizmu a hnutiu new age majú oficiálne kresťanské cirkvi veľké výhrady. Joachim Keden píše a hodnotí takto: „V tejto myšlienkovej stavbe Boh funguje ako neosobná sila a človek ako časť božstva. … Myšlienky new age nie sú nové, predstavujú sa ako príznaky v súčasnosti sa rozmáhajúcej neognózy, ktorá často upozorňuje na seba aj v rúchu ezoteriky ako ‚tajné poznanie‘. Že táto predstava o viere stojí v rozpore s kresťanským chápaním Boha, sveta a človeka, je zjavné.“
Z druhej strany sa ozývajú od začiatku sedemdesiatych rokov hlasy, ktoré pokladajú hermetizmus a jeho tézy za zastarané a dnes neplatné. Tvrdia to hlavne niektoré okultné skupiny a hnutia, ktoré hermetické princípy používajú v praxi. Aleister Crowley v diele Liber O odrádzal študentov hermetických vied pokladať hermetické javy za realitu. Jozef Karika, keďže vychádza len z úrovne svojho intelektuálneho poznania, v doslove ku knihe Zóny stínu podrobuje praktické hermetické princípy tvrdej kritike, napríklad: „Hermetické interpretačné systémy a súbory korešpondencií sú významovo natoľko mnohostranné, neurčité a široké, že v rámci vlastného sveta vzťahov umožňujú obhájiť a zdôvodniť akýkoľvek postulát. Preto ich chápem výlučne len za jazykové hry, ktorými dokážeme naše mozgy a duše priviesť k špecifickým výkonom. … používam [ich] predovšetkým kvôli systematizácii a zaužívanému konsenzu. Brať ich v 21. storočí vážne považujem za naivnosť.“ Súčasnému ponímaniu sveta ťažko odolá aj hermetický koncept štyroch „transcendentálnych substancionálnych“ živlov a éteru. Okrem toho, že aristotelovský piaty živel sa dnes nesprávne strieda s indickým pojmom ákáša, pri podrobnejšom skúmaní problematiky a opustení dogmatických pozícii pri tomto princípe (a nie len pri tomto, ale pri väčšine princípoch systému) zistíme, že ich platnosť nie je vôbec jednoznačná. Konečná podoba konceptu živlov vznikla v renesancii a v tom čase bola aktuálna. No už počas nej „je pokrokovými mysliteľmi vyvrátená.“ Karika ďalej spomína Giordana Bruna a jeho dielo O nekonečne, vesmíre a svetoch v ktorom Bruno píše: „Môj záver znie takto: preslávené a populárne usporiadanie živlov a svetových telies je snom a prázdnou fantáziou, pretože sa nedá overiť prírodou a ani dokázať a odvodiť rozumom, a okrem toho je to nesprávne a nemožné.“ Podobne je to so základnou hermetickou tézou mikro-makrokozmu („ako hore tak aj dolu“) alebo konceptom prevteľovania, ktoré nie sú prístupné bežnému intelektuálnemu poznaniu.