google/wiki40b huggingface dataset:
Štiavnica (prítok Váhu)

Prameň

Pramení v Nízkych Tatrách pod Štiavnicou (2 025,3 m n. m.), v masíve Ďumbiera v nadmorskej výške približne 1 630 m n. m.

Opis toku

Najprv tečie na východ, priberá kratšie prítoky, v nadmorskej výške 1 377, 7 m n. m. prítok spod Králičky (1 807,4 m n. m.) a stáča sa na juh, kde preteká Dolinou Štiavnice. Z pravej strany priberá prítok spod Kráľovho stola (1 579, 2 m n. m.), následne pravostranný prítok z doliny Červený jarok (921,3 m n. m.), tok krátko tečie severozápadným smerom, zľava priberá Ludárov potok a vstupuje do krasovej oblasti. Stráca sa v podzemí a vytvára jaskynné priestory (Ponor Štiavnice, jaskyňa v Sokole). Opäť vyteká na povrch, zľava priberá Bystrú a preteká Jánskou dolinou na sever, pričom po oboch stranách sú utvorené viaceré jaskyne. Neskôr priberá sprava prítok zo Stanišovskej doliny, následne Bielu zľava a taktiež ľavostranný prítok spod Hrádku (876,5 m n. m.). Napokon vteká do Liptovskej kotliny, kde preteká cez intravilán obce Liptovský Ján.
Varadka

Polohopis

Obec leží v Nízkych Beskydách, pod ich hlavným chrbátom.

Dejiny

Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1470, ale šoltýs tu založil sídlisko už v polovici 15. storočia. Bola majetkom feudálneho panstva Makovica. V roku 1600 sídlisko pozostávalo len z 3 poddanských domov a mlyna. V roku 1715 až 1720 tu postupne hospodárilo 16 až 8 poddanských domácností, v roku 1828 bolo v obci 60 domov a 471 obyvateľov, v roku 1900 mala 296 a v roku 1970 228 obyvateľov.
Křížový

Ochrana

Predmetom ochrany sú skalné odkryvy svahového mrazového zrubu s nadväzujúcou kryoplanačnou terasou, zvyšok prirodzeného dubového lesa s výskytom vzácnej fauny, najmä holub plúžik, ďatľa čierneho, bociana čierneho a netopierov. Prírodná pamiatka sa nachádza na juhovýchodnom svahu rovnomenného 670 metrov vysokého vrchu spadajúceho do Hostýnsko-vsetínskej hornatiny.
Územie pamiatky sa v celom rozsahu prekrýva s EVL Semetín.
Marsac-sur-l’Isle

Poloha

Obec má rozlohu 10,05 km². Najvyšší bod je položený 187 m n. m. a najnižší bod 71 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 3 005 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Alan Kendall

Kariéra

Začínal v roku 1963 vo formácii Kris Ryan and the Questions. Neskôr pôsobil v The Truth, The Sisters of Idle Dreams a Glass Menagerie. V rokoch 1970 a 1971 bol členom Toe Fat. Úspech zaznamenal v období rokov 1971 až 1980 a 1987 až 2001 hraním v skupine Bee Gees.
Frasseto

Poloha

Obec má rozlohu 16,61 km². Najvyšší bod je položený 1 680 m n. m. a najnižší bod 529 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 122 (1. január 2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Astylos z Krotónu

Astylos alebo Astyalos (starogr. Ἄστυλος, Ἀστύαλος ὁ Κροτωνιάτης – Astylos, Astyalos o Krotóniatés) bol trojnásobný olympijský víťaz v jednoduchom a dvojitom behu v 5. stor. pred Kr.
Astylos z Krotónu bol v starovekom Grécku olympijským víťazom na troch hrách po sebe, a to v behu na jedno stadion a behu na dve stadiá (diaulos). Olivový veniec v behu dobyl teda v Olympii až šesťkrát. Stalo sa to na 73. až 75. hrách v rokoch 488, 484 a 480 pred Kr.
Staroveký autor Pausanias uvádza, že Astylos súťažil na posledných dvoch olympijských hrách za Syrakúzy. Keďže Astylos prejavoval sympatie k syrakúzskemu tyranovi Hierónovi I., sa aj napriek nevôli svojich rodákov vyhlásil za občana Syrakúz. V Krotóne sa mu za tento prestup pomstili premenením jeho domu na väzenie a odstránením jeho sochy z chrámu bohyne Héry Lakinskej.
Páli vám to?

Pravidlá hry

V hre súťažili traja hráči. Každý z nich dostal 14 otázok a kto nahral najviac peňazí, postúpil do finále. Po zadaní otázky si súťažiaci pýtali písmenká a časový limit bol 4 minúty pre každého z nich na 14 otázok. Za každé písmenko súťažiaci získal 30€. Vo finále bola súťažiacemu položená otázka, kde odpoveď na ňu (slovo) mala 10 písmen. Keď hráč postúpil do finále, výsledok vo finále sa zdvojnásobil, napr. 1700€ (x2) = 3400€. Vo finále mal súťažiaci jednu minútu na jedno slovo, písmená si už však už nepýtal, v tomto časovom limite mu naskakovali samé. Po každom písmene sa mu zo skóre odčítala desatina nahratého (teda dvojnásobku skóre). Keď hráč prišiel na to, aké slovo tam má byť, stlačil tlačidlo, ktoré sa nachádzalo na hráčskom stolíku pred ním. Ak to hráč nespravil (odpovedal, ale nestlačil tlačidlo), odpoveď mu uznaná nebola.
Pavol Majovszký

Životopis

Venoval sa histórii umenia a zberateľstvu obrazov.
Alkippé (dcéra Oinomaa)

Alkippé alebo Alkippa (starogr. Ἀλκίππη – Alkippé, lat. Alcippe) je v gréckej mytológii dcéra Oinomaa, manželka aitólskeho kráľa Euéna, syna boha Area a Steropy.
Antický autor Ploutarchos vo svojom diele "Bioi paralléloi", (Paralelne životopisy) uvádza, že Alkippé bola dcérou Oinomaa, kráľa élidskej Pisy. Alkippé sa vydala za aitólskeho kráľa Euéna s ktorým mali potom dcéru Marpéssu, ktorú neskôr uniesol silák Idas, syn messénskeho kráľa Afarea.
Keďže Euénos svoju dcéru nedokázal nájsť, skočil zo žiaľu do rieky "Lykormas", ktorá potom dostala meno po ňom. Dodnes sa volá Evinos, čo je novogrécka forma jeho mena.
Alžbeta Uhorská (svätica)

Životopis

Sv. Alžbeta bola dcérou uhorského kráľa Ondreja II. a jeho manželky Gertrúdy, pochádzajúcej z Bavorska. V Bratislave prežila prvé štyri roky života. Z politických dôvodov bola už ako jednoročná zasnúbená s durínskym grófom Ľudovítom IV., ktorý mal v čase zásnub osem rokov. Do štyroch rokov žila sv. Alžbeta na rodičovskom kráľovskom uhorskom dvore, odkiaľ bola v 1211 prevezená do sídla svojho snúbenca na hrad Wartburg v Durínsku.
Po dovŕšení 14 rokov sa sv. Alžbeta zosobášila s Ľudovítom IV. Z toho manželstva pochádzajú tri deti - syn Hermann, neskorší nástupca Ľudovíta IV.; Sofia, neskoršia brabantská kňažná a Gertrúda, ktorá sa stala rehoľníčkou a je dodnes uctievaná ako blahoslavená.
Sv. Alžbeta užívala síce kniežací majetok, no nie pre seba, ale pre chudobných a chorých, pretože jej život bol zreteľne poznačený ideálmi jej súčasníka sv. Františka z Assisi. Grófovým príbuzným sa počínanie sv. Alžbety nepáčilo. Po tom čo Ľudovít IV. v roku 1227 zahynul v južnom Taliansku počas križiackej výpravy, príbuzní jej manžela proti sv. Alžbete tvrdo zakročili. Odňali jej deti, odmietli uznať jej dedičské nároky po manželovi a vyhnali ju z Wartburgu. 
Sv. Alžbety sa ujal jej posledný spovedník, kazateľ Konrád z Marburgu. Ten pre ňu vymohol časť majetku z jej dedičského podielu. Sv. Alžbeta sa ho vzdala v prospech nemocnice v Marburgu, kde až do svojej smrti v roku 1231 slúžila chorým.
Konrád z Marburgu navrhol vymenovanie za svätú pápežovi. Štyri roky po jej smrti ju pápež Gregor IX. vyhlásil za svätú.
Montans

Polohopis

Montans má rozlohu 32,43 km². Najvyšší bod je položený 209 m n. m. a najnižší bod 95 m n. m.

Obyvateľstvo

Montans má 1332 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Polybrómovaný bifenyl

Polybrómované bifenyly (PBB) je skupina brómovaných organických chemikálií, ktorých použitie v elektrických a elektronických zariadeniach je pre ich nebezpečné vlastnosti regulované európskou direktívou RoHS (Restriction of the use of Hazardeous Substances), ktorá nadobudla účinnosť 1. júla 2006.
Svojou štruktúrou a vlastnosťami sú podobné polychlórovaným bifenylom (PCB), ktoré pre svoje nebezpečné vlastnosti boli celosvetovo zakázané Štokholmským dohovorom o perzistentných organických látkach. V máji 2009 bolo v Ženeve na 4. konferencii zmluvných strán Štokholmského dohovoru rozhodnuté o zaradení hexabrómobifenylu (HBB) na čiernu listinu dohovoru o perzistentných organických látkach.
Rottelsheim

Poloha

Obec má rozlohu 2,39 km². Najvyšší bod je položený 196 m n. m. a najnižší bod 161 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 330 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Stalinov kult osobnosti

Stalinov kult osobnosti je kult osobnosti vzťahujúci sa na osobu Josifa Vissarionoviča Stalina. Stal sa významnou súčasťou sovietskej kultúry v decembri 1929, po oslave Stalinových 50. narodenín. Počas zvyšku Stalinovej vlády sovietska tlač prezentovala Stalina ako všemocného, vševedúceho vodcu a Stalinovo meno a jeho obraz sa stali všadeprítomným.

Stalinov obraz v propagande a masových médiách

Sovietska tlač pracovala na vykreslení Stalina ako starostlivého otca, ktorého deti tvorí sovietsky ľud. Interakcia medzi Stalinom a deťmi sa stala kľúčovým prvkom kultu osobnosti. Stalin bol často zobrazovaný so sovietskymi deťmi z celého radu rôznych etnických skupín. Začiatkom roka 1935 sa objavili vety „Ďakujem ti drahý súdruh Stalin za šťastné detstvo!“  nad dverami na materských škôlok, detských domovov a škôl; okrem toho deti spievali tento slogan na festivaloch.
Obraz Stalina ako otca bol jeden zo spôsobov, ktorým sovietski propagandisti začlenili tradičné náboženské symboly a jazyk do kultu osobnosti: titul „otec“ teraz v prvom rade patril k Stalinovi ako protiklad k predošlému označeniu otca patriaceho ruskému pravoslávnemu kňazovi. 
Spočiatku tlač poukazovala na priamu súvislosť medzi Stalinom a obyčajnými ľuďmi, noviny často publikovali hromadné listy z hospodárstva alebo od továrenských robotníkov, ktoré chválili vodcu. Takisto publikovali básne o stretnutí so Stalinom. Množstvo týchto správ však klesalo po druhej svetovej vojne; Stalin sa stiahol z verejného života a tlač namiesto toho začala zobrazovať diaľkový styk (občan dostane telegram od Stalina alebo vidí vodcu z diaľky).
Ďalšou významnou súčasťou obrazu Stalina v masmédiách bol jeho blízky vzťah s Leninom. Sovietska tlač tvrdila, že Stalin bol Leninovým stálym spoločníkom, keď bol Lenin nažive, a že ako taký Stalin tesne nasleduje Leninove učenia, a teda môže pokračovať v boľševickom dedičstve po Leninovej smrti. Stalin verejne bránil Leninovu neomylnosť.

Ďalšie ukážky oddanosti

Početné obrazy a sochy Stalina zdobili verejné priestranstvá. Nástup kultu viedol aj k premenovaciemu šialenstvu: množstvo miest a dedín bolo premenovaných po sovietskom vodcovi. Stalin prijal niekoľko vznešených titulov (napr. "Otec národov ", "brilantný génius ľudstva", "veľký architekt komunizmu", "záhradník ľudského šťastia" a ďalšie).

Koniec kultu a destalinizácia

V roku 1956 v tajnom prejave na dvadsiatom zjazde strany Nikita Chruščov odsúdil Stalinov kult osobnosti a povedal: Je neprípustné a cudzie duchu marxizmu-leninizmu povýšiť, premeniť jednu osobu na nadčloveka s nadprirodzenými vlastnosťami podobnými vlastnostiam Boha.
Tiol

Tioly sú zlúčeniny podobného zloženia ako alkoholy. Namiesto atómu kyslíka majú v molekulách atóm síry. Ich funkčná skupina je -SH. Túto skupinu nazývame buď tiolová skupina alebo sulfanylová skupina. Napríklad metántiol CH₃-SH. Tioly sa taktiež niekedy nazývajú merkaptány. Tento názov pochádza z latinského  mercurium captans - zachytávajúci ortuť a bol odvodený od vlastnosti tiolátov tvoriť silné väzby so  zlúčeninami ortuti.
Linka 13 (parížske metro)

Chronológia

26. február 1911: Linka B spoločnosti "Nord-Sud" bola otvorená od Saint-Lazare po Porte de Saint-Ouen.
20. január 1912: Druhá vetva Linky B bola otvorená medzi La Fourche a Porte de Clichy.
1930: Spoločnosť CMP kúpila spoločnosť Nord-Sud. Linka B sa stala linkou 13 a plánovanej Linke C spoločnosťou Nord-Sud bolo priradené čislo 14.
21. január 1937: Pôvodná linka 14 bola otvorená medzi Bienvenüe a Porte de Vanves.
27. júl 1937: Linka 14 bola rozšírená na sever od Bienvenüe po Duroc a prevzala úsek medzi Duroc a Invalides z linky 10.
30. jún 1952: Linka 13 bola rozšírená na severe od Porte de Saint-Ouen po Carrefour Pleyel.
27. jún 1973: Linka bola rozšírená na juhu od Saint-Lazare po Miromesnil.
18. február 1975: Linka bola rozšírená na juhu od Miromesnil po Champs-Elysées - Clémenceau.
26. máj 1976: Linka bola rozšírená na severe od Carrefour Pleyel po Saint-Denis - Basilique.
9. november 1976: Linka bola rozšírená od Champs-Elysées po Invalides. Linka 14 bola odstránená ako oddelená linka (i s jej číslom, ktoré bolo znovu použité v roku 1998 a pričlenená k linke 13). Linka bola rozšírená na juhu od Porte de Vanves po Châtillon - Montrouge.
9. máj 1980: Severozápadná vetva linky bola rozšírená od Porte de Clichy po Asnières - Gennevilliers.
25. máj 1998: Severná vetva bola rozšírená od Basilique de Saint-Denis po Saint-Denis - Université.

Vývoj mien staníc

20. január 1912: Marcadet bola premenovaná na Marcadet - Balagny.
1. august 1914: Berlin bola premenovaná na Liège.
27. január 1946: Marcadet - Balagny bola premenovaná na Guy Môquet.
25. máj 1998: Saint-Denis - Basilique bola premenovaná na Basilique de Saint-Denis.

Budúcnosť

Severozápadná vetva je rozširovaná o 1,88 km s dvomi novými stanicami k Asnières-Gennevilliers-Le Luth. Stavba bola v prevádzke až do začiatku roku 2005 a je očakávané, že bude otvorená v polovici roku 2008. Tretia stanica (Pont de Gennevilliers) by mohla byť pridaná neskôr.
Glendale (Kalifornia)

Glendale je mesto v okrese Los Angeles County v štáte Kalifornia v USA. K roku 2010 tu žilo 191 719 obyvateľov. S celkovou rozlohou 79,212km² bola hustota zaľudnenia 2 400obyvateľov na km².
V Glendale sa nachádza jedna z najväčších arménskych komunít v USA.
Saint-Amand-les-Eaux

Poloha

Obec má rozlohu 33,81 km². Najvyšší bod je položený 39 m n. m. a najnižší bod 14 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 16 732 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Marcelo Salas

Hráčska kariéra

Salas debutoval za klub Universidad de Chile v roku 1993 a pomohol klubu získať tituly v rokoch 1994 a 1995. V roku 1996 prestúpil do argentínskeho klubu River Plate. Tento ťah bol považovaný kritikmi za zlý, pretože čilskí hráči sa v Argentíne len ťažko presadzovali. Salas ale dokázal v 51 zápasoch streliť 26 gólov a pomôcť klubu k víťaznej sérii.
V roku 1998 prestúpil za 18 miliónov dolárov do talianskeho klubu S.S. Lazio. Tu sa mu podarilo vyhrať s klubom Taliansky pohár, Pohár víťazov pohárov a Superpohár. V roku 2001 prestúpil do Juventusu Turín, klubu, kde sa kvôli zraneniam len trápil. Nastúpil len na 14 zápasov, v ktorých strelil 2 góly.
V roku 2003 sa vrátil naspäť do River Plate.
Publius Septimius Geta

Publius Septimius Geta (PVBLIVS SEPTIMVS GETA) (* 7. marec 189 – † 19. december 211) bol rímsky cisár a spoluvládca so svojim otcom Septimom Severom a bratom Caracallom od roku 209 až do svojej smrti.

Život

Geta bol mladší syn Septima Severa a jeho druhej ženy Iulie Domny, pôvodom z kňazského rodu zo sýrskej Emesy. Narodil sa v Ríme v čase, keď jeho otec bol iba provinčným guvernérom Sicílie (189 – 190) v službách cisára Commoda. Mal blízky vzťah so starším bratom a možno aj preto bol tento vzťah od začiatku komplikovaný a konfliktný. Svoje priezvisko získal Geta po dedovi alebo strýkovi z otcovej strany, ktorý sa obaja nazývali rovnako a mali aj praenomen Publius. Septimius Severus dal Getovi v roku 209 titul Augustus.
V roku 193, keď mal Geta štyri roky, bol Septimius Severus povolaný cisárom, o vládu však musel ešte štyri roky bojovať s troma ďalšími uchádzačmi o trón. V ôsmich rokoch Geta sprevádzal otca na ťažení proti Partom a pravdepodobne po víťazstve pri Ktésifóne bol menovaný za caesara (jeho titul znel P. SEPTIMIUS GETA NOBILISSIMUS CAESAR, PRINCEPS IUVENTUTIS). Roku 205 sa mladý princ stal konzulom, o štyri roky neskôr správcom Británie a roku 209 nakoniec plnoprávnym cisárom – augustom.
Už od detstva panovala medzi bratmi silná rivalita. Cassius Dio sa zmieňuje o tom, že pri kočových pretekoch poníkov jazdili na povoze tak, až preteky skončil zlomenou Caracallovou nohou. Severus si všímal rivalitu medzi synmi a snažil sa ju tlmiť a priviesť ich k zmieru a zhode; roku 208 sa stali na znamenie svornosti obidvaja konzulmi. Keď však v roku 211 cisár Severus zomrel, už nebolo nič, čo by brzdilo ich vzájomnú nenávisť.
Počas ťaženia proti Britom na začiatku 3. storočia, prezentovala imperiálna propaganda obraz šťastnej rodiny, ktorá zdieľa vladárske povinnosti. Septimus Severus spravil zo svojej ženy Domny svoju poradkyňu, syna Caracalla poveril ako svojho zástupcu a administratívne a byrokratické záležitosti spravoval najmladší Geta. Rivalita medzi bratmi však stále pretrvávala.

Cisár

Keď v roku 211 Septimius Severus zahynul v Eboracume, Caracalla a Geta sa do Ríma vrátili ako spoluvládcovia. Bratia sa však neustále hádali. Špekulovalo sa aj o rozdelení ríše na dve časti. Caracalla sa pokúsil zavraždiť Getu počas saturnálií, ale neúspešne. V decembri ale zorganizoval schôdzku na ktorej Getu zavraždil.
Caracalla odsúdil jeho pamiatku a nariadil odstrániť jeho meno zo všetkých spisov. Bolo odstránených aj veľa politických rivalov, Cassius Dio uviedol, že počas jeho vlády bolo približne 20 000 ľudí bolo zavraždených alebo prenasledovaných.
Motor s Atkinsonovým cyklom

Motor s Atkinsonovým cyklom, alebo aj motor s predĺženou expanziou patrí medzi motory s vnútorným spaľovaním. Navrhol ho James Atkinson v roku 1882. Atkinsonov cyklus je navrhnutý tak, aby poskytol vyššiu účinnosť motora.

Pôvodný motor

Pôvodný motor s Atkinsonovým cyklom bol skonštruovaný tak, že nasávanie, kompresia, spaľovanie, expanzia a výfuk rešpektujú cyklus štvortaktného motora ale špeciálnym kľukovým mechanizmom s kývavou ojnicou pripojenou na bokom umiestnený kľukový hriadeľ sa dosiahne taký prevod, že všetky takty nastanú počas jedného otočenia kľukového hriadeľa.

Moderný motor

Moderný motor s Atkinsonovým cyklom je štvortaktný motor, v ktorom sací ventil zostáva otvorený dlhšie ako zvyčajne aj počas začiatku kompresného zdvihu (približne 20 až 30 %). To umožňí spätný tok náplne do sacieho potrubia. Preto sa kompresia nezačína v dolnej úvrati, ale až po uzatvorení sacieho ventilu následkom čoho sa znižuje skutočný kompresný pomer a relatívne k nemu potom zostáva expanzný pomer väčší.

Účinnosť cyklu

Uvedená konštrukcia, kedy expanzný pomer je väčší ako kompresný pomer, vedie k väčšej účinnosti ako pri motoroch s klasickým cyklom (kde sú kompresný a expanzný pomer rovnaké). Pri rovnakom privedenom teple sa získa viac práce, pretože tlak a teplota výfukových plynov na konci expanzného zdvihu je nižšia.
Motor s Atkinsonovým cyklom je účinnejší ako porovnateľný motor s Ottovým cyklom. Je však rozmernejší a ťažší.
Teoreticky je to možné zistiť porovnaním vzťahov pre účinnosť Ottovho cyklu a Humphreyovho cyklu, ktorý obmedzuje limitný prípad expanzie, keď je tlak na jej konci rovný tlaku na začiatku kompresie. Výraz o ktorý sa oba vzťahy pre účinnosť líšia  je pri dosadení reálnych parametrov vždy menší ako 1, následkom čoho je účinnosť Humpreyovho cyklu vždy vyššia. Samozrejme porovnávať môžeme iba motory s rovnakým kompresným pomerom – ε.

Využitie

V súčasnosti sa motory s Atkinsonovým cyklom využívajú iba zriedka. Využívajú ich napríklad motory automobilov Toyota Prius a Ford Escape hybrid electric. Efektívnejším spôsobom zvýšenia účinnosti spaľovacích motorov je dnes prepĺňanie, najčastejšie realizované turbodúchadlom.
Na rovnakom princípe je založený aj tzv. motor s Millerovým cyklom. Toto označenie sa používa, ak je motor prepĺňaný.
Libuše Baudyšová

Život

Libuše Baudyšová sa narodila v rodine advokáta. So svojím mužom, súdnym úradníkom Otom Baudyšom, za ktorého sa vydala po štúdiách na pražskej Vyššej dievčenskej škole, žila najprv v Kutnej Hore, potom v Českom Brode a potom v Hradci Králové. Tu už bola plne literárno činná a tiež sa venovala práci vo verejnom živote (bola členkou mestskej rady a tajomníčkou sociálnej starostlivosti). Po manželovej smrti sa roku 1932 odsťahovala k bratovi JUDr. Zadinovi do Poděbrad.
Prispievala do mnohých novín a časopisov (napr. Čas, Květy, Lidové noviny, Národní osvobození, Pražský ilustrovaný zpravodaj) a jej knihy sú predovšetkým určené ženám (ide o mravoličné psychologické romány, v ktorých si žena hľadá svoje miesto v rodine aj v spoločnosti). Písala však aj kronikárske obrazy, kde na pozadí osudu jedinca opísala významné udalosti z českej histórie.
Moravany (okres Michalovce)

Polohopis

Obec leží na západnom okraji okresu, 15 km západne od Michaloviec. Nachádza sa na rozhraní Východoslovenskej pahorkatiny (podcelok Pozdišovský chrbát) a Východoslovenskou rovinou (podcelok Ondavská rovina). Obcou preteká Trhovištský potok, približne 1 km západne vedie tok rieky Ondava. Zo severu na juh prechádza cesta II/554 (Vranov nad Topľou – Trhovište), na ktorú sú napojené obecné ulice. Okresné mesto je vzdialené 15 km východne, Vranov nad Topľou 20 km severne, Sečovce 16 km západne, Trebišov 18 km juhozápadne a krajské mesto Košice sú vzdialené 50 km západným smerom.

Dejiny

Najstaršie dôkazy osídlenia tejto lokality pochádzajú z obdobia mladého paleolitu (40 000 – 8 000 rokov pred Kr.), z ktorého sa našli kamenné nástroje v polohe Ortáš. V roku 1996 bol objavený aj súbor štiepanej kamennej industrie priamo v obci a jej okolí, ktoré dokazujú prítomnosť človeka na tomto území aj v neolite a eneolite. Prvá písomná správa o obci „Morwa“ pochádza z roku 1252, kedy sa spomína v listine, potvrdzujúcej vlastníctvo dediny bratmi Čižovcami a Ďapalovcami z rodu Bogatradvan. Názov Moraviany sa objavuje v 18. storočí a bol používaný súčasne s maďarským názvom Marwa. 
Kostol v obci sa spomína od začiatku 14. storočia, o storočie neskôr tu stála aj drevená kaplnka, lokalizovaná na cintoríne. Do konca 16. storočia bolo obyvateľstvo katolícke, od začiatku 17. storočia tu pôsobili evanjelickí reformovaní kňazi. V tomto období mala obec 14 obývaných poddaných domov, jednu resp. dve kúrie, kostol, faru a tiež školu. Výraznú stagnáciu priniesli Protihabsburské stavovské povstania a nasledujúce morové epidémie, ktoré znamenali pokles osídlených usadlostí na 8 v roku 1715. Po upokojení pomerov sa postupne počet obyvateľov zvýšil a v roku 1787 už mali Moravany 89 domov a 676 obyvateľov. Domáci sa živili poľnohospodárstvom, obrábali pôdu a pestovali rôzne plodiny. V 19. storočí bola obec súčasťou majetku rodiny Andrášiovcov. Rozsiahle úpravy kostola sv. Štefana boli realizované v roku 1814, ktorý bol od roku 1761 opäť katolícky. Evanjelici si v roku 1856 postavili vlastný kostol, pričom už v roku 1830 v Moravanoch pôsobila kalvínska škola. 
V roku 1900 mala obec už 881 obyvateľov, no do pokojného života rodín zasiahla prvá svetová vojna, na ktorej frontoch zahynulo 15 miestnych obyvateľov. Od roku 1920 sa používal názov Muroviany, od roku 1927 potom Moraviany. Veľkú nezamestnanosť a biedu priniesla hospodárska kríza, kvôli ktorej odišlo za prácou množstvo obyvateľov. Časť z nich neskôr vrátila do obce, časť však zostala žiť v cudzine. Moravany boli i v tomto období poľnohospodárskou obcou. Kultúrny a spoločenský život zabezpečovala katolícka a kalvínska škola, ktoré zabezpečovali okrem pedagogickej činnosti aj iné aktivity, najmä počas dôležitých cirkevných a štátnych sviatkov. Zriadenie opravovne vojenskej techniky počas druhej svetovej vojny tu sústredil najmä v lete 1944 väčšie množstvo vojakov. To znamenalo počas prechodu frontu 30. novembra 1944 bojové akcie, sprevádzané streľbou, horiacimi domami a stodolami priamo v obci. Sovietskí vojaci zotrvali v Moravanoch do januára 1945.