google/wiki40b huggingface dataset:
Mestská hromadná doprava v Nitre

Mestská hromadná doprava v Nitre je sieť mestskej hromadnej dopravy v meste Nitra a v jej blízkom okolí. Prevádzkuje ju spoločnosť ARRIVA NITRA a.s. (predtým Veolia Transport Nitra a.s.) na základe zmluvy s mestom Nitra na 26 normálnych linkách a jednej sezónnej linke (C35). Mestská hromadná doprava pokrýva mestské časti Čermáň, Diely, Dolné Krškany, Dražovce, Horné Krškany, Chrenová,  Janíkovce, Klokočina, Kynek, Mlynárce, Párovské Háje, Staré Mesto a Zobor a okolité obce Branč, Ivanka pri Nitre, Lužianky, Nitrianske Hrnčiarovce, Štitáre.

Tarifné podmienky

Sú štyri možnosti, ako zaplatiť cestovné poplatky – kúpou jednorazového cestovného lístka u vodiča, označenie si čipovej karty k snímaču, kúpou predplatného cestovného lístka (u vodiča pri krátkodobých predplatných cestovných lístkov alebo na obchodných miestach pri dlhodobých predplatných cestovných lístkov) alebo kúpou SMS lístka. Tarifné podmienky sú v celej mestskej doprave rovnaké.

Vozidlový park

Dopravca vlastní 18 rôznych druhov autobusov, ktorých je spolu 89. Stav vozového parku k 1.9.2015:
Viktor Ivanovič Belenko

Viktor Ivanovič Belenko (rus. Виктор Иванович Беленко; * 15. február 1947, Naľčik, Kabardsko-balkarská ASSR, Ruská SFSR, ZSSR, dnes Rusko) je americký letecký technik a pedagóg ruského (sovietskeho) pôvodu. Pôvodne sovietsky stíhací pilot. Stal sa známy po tom, čo v roku 1976 ušiel s prísne tajným strojom MiG-25 zo ZSSR do Japonska.

Životopis

Narodil sa v roku 1947 v meste Naľčik v Kabardsko-balkarskej republike v rodine robotníka. Po rozvode rodičov žil s otcom a nevlastnou matkou. V roku 1965 skončil stredoškolské štúdium a jeden semester študoval medicínu. Pred nástupom na povinnú vojenskú službu pracoval v rôznych podnikoch v meste Omsk. Bol leteckým nadšencom a členom aeroklubu.
V roku 1967 nastúpil na vojenskú službu a do roku 1971 študoval na leteckej škole. Následne slúžil ako pilot inštruktor v Stavropoli. Jeho výkony boli v celom rozsahu hodnotené pozitívne, bol taktiež členom Komunistickej strany Sovietskeho zväzu. Na vlastné želanie bol v roku 1975 prevelený na Ďaleký východ k 513. leteckému pluku 11. leteckej armády sovietskej protivzdušnej obrany so sídlom v Čugujevke v Prímorskom kraji na Ďalekom východe. Podľa jeho slov boli podmienky života vojakov i dôstojníkov na exponovanej základni blízko Japonska a čínskych hraníc veľmi zlé. V leteckej jednotke bol rozšírený alkoholizmus. Vojaci žili v špinavých kasárňach, dostávali zlú stravu, bežné boli epidémie úplavice, samovraždy, dezercie a morálka jednotky bola na nízkej úrovni.
Ráno 6. septembra 1976 odštartoval na bežný cvičný let. Belenko však v lete nízko nad zemou opustil sovietsky vzdušný priestor a so svojim prúdovým lietadlom Mikojan-Gurevič MiG-25 „Foxbat“ a pristál na letisku v Hakodate v Japonsku. Bolo to prvýkrát, kedy si západní odborníci mohli zblízka prezrieť toto lietadlo, čím odhalili mnohé tajomstvá a prekvapenia.
Belenkovi bol udelený azyl v USA vtedajším americkým prezidentom Geraldom Fordom a bol pre neho zriadený poručnícky fond, zaručujúci veľmi pohodlné žitie v ďalších rokoch. Po jeho dezercii ho USA vyšetrovali a vypočúvali 5 mesiacov a potom ho na niekoľko rokov zamestnali ako konzultanta. Počas života v USA sa Belenko oženil a neskôr rozviedol. Doma v ZSSR zanechal ženu a syna.
MiG bol rozobratý, preskúmaný a potom vrátený do ZSSR v tridsiatich debnách. Belenko priniesol so sebou pilotnú príručku pre MiG-25 Foxbat s očakávaním, že americkým pilotom pomôže pri hodnotení a skúšaní lietadla. Avšak japonská vláda povolila USA iba preskúmanie lietadla a pozemné testy radaru a motorov.
Belenko nebol jediný pilot, ktorý týmto spôsobom ušiel zo ZSSR, ani prvý, kto takto dezertoval zo sovietskeho bloku. V marci a máji 1953 dvaja poľskí piloti preleteli s MiG-15 do Dánska. V roku 1985 a 1987 preleteli piloti sovietskych vrtuľníkov pri operáciách v Afganistane do Pakistanu. Kapitán Alexander Zujev odletel 20. mája 1989 v stíhačke MiG-29 do Trebisonde v Turecku.
Z dôvodu Belenkovej dezercie zrušilo sovietske ministerstvo obrany výstavbu dvoch prepravných lietadiel v prospech úplnej náhrady systému vyhodnocovania cieľov na všetkých sovietskych vojenských lietadlách, čo si vyžiadalo viac ako 2 miliardy rubľov.
Octan sodný

Octan sodný je sodná soľ kyseliny octovej. Jeho vzorec je CH₃COONa.

Využitie

Bezvodný octan sodný sa používa ako katalyzátor, prídavná látka v potravinárstve pod označením E262 ako konzervačná látka a okyselujúci prostriedok pri výrobe marmelád, olejov, polievok, omáčok, cukroviniek, pekárenských a mäsových výrobkov. V priemysle na výrobu acetanhydridu alebo metánu.
Pokiaľ kryštály octanu sodného ohrejeme nad 58°C vznikne kvapalina. Po opätovnom vychladnutí a iniciačnom impulze (napr.dotykom) začne vznikať kryštalická štruktúra a premena na pevné skupenstvo. Pri tejto reakcii sa uvoľňuje teplo. Táto vlastnosť sa využíva napr. v ohrievacích poduškách. Silný roztok octanu sodného je v plastovom vrecku spolu s kovovým plieškom. Keď sa kov mechanicky ohne, octan sodný začne rýchlo kryštalizovať a vytvárať teplo.
Mária Jozefína Bavorská

Pôvod

Mária Jozefína pochádzala z rodu Wittelsbachovcov, bola dcérou cisára Karola VII. Bavorského a Marie Amálie Habsburskej, dcéry Jozefa I. Habsburského.

Svadba

Mária Jozefína bola vybratá ako vhodná manželka pre Jozefa, syna Márie Terézie a cisára Františka I. Štefana Lotrinského. Budúci manželia boli príbuzní, ich matky boli dcérami bratov Karola VI. a Jozefa I. Tí boli synmi cisára Leopoda I.
Jozef sa po skorej smrti svojej prvej manželky Izabely Parmskej, ktorú veľmi miloval, i keď ona jeho city neopätovala, ženiť nechcel. Jeho matka Márie Terézia si však nový sobáš s bavorskou princeznou priala, a preto na Jozefa, ktorému sa Mária Jozefína nepáčila, naliehala.

Dvojročné manželstvo

Svadba medzi 26-ročnou princeznou a mladým vdovcom sa uskutočnila 13. januára 1765 v Mníchove. O pol roka zomrel Jozefov otec a mladí manželia sa tak stali panovníkmi Svätej ríše rímskej.
Manželstvo s Jozefom II., ktoré trvalo dva roky, nebolo šťastné a asi ani nebolo naplnené. Jozef sa svojej manželke vyhýbal a jeho komnaty boli od jej vzdialené. Keď v roku 1767 Mária Jozefína ochorela na kiahne, ktorým podľahla i Jozefova prvá manželka, ani sa neobťažoval ju navštíviť. Rovnaká choroba sa prejavila i u jej svokry Márie Terézie, ktorá ju však, na rozdiel od Márie Jozefíny, prekonala. Bola pochovaná v Cisárskej hrobke vo Viedni, manžel sa pohrebu nezúčastnil.
Ešte jeden raz hrala nemilovaná cisárovná v živote svojho manžela rolu, keď v roku 1778/1779 vzniesol neoprávnený nárok na Bavorské kurfirstvo.
Šilheřovice (prírodná pamiatka)

Ochrana

Predmetom ochrany je populácia európsky významného druhu pižmovca hnedého (Osmoderma eremita). Cieľom jeho ochrany je udržanie a posilnenie súčasného stavu z pohľadu záujmu ochrany prírody.

Poloha

Lokalita zahŕňa historický zámocký park a nadväzujúce lipové aleje.
Trygve Halvdan Lie

Osobný život

Jeho otec Martin odišiel do Ameriky pracovať ako tesár, matka viedla penzión. Vyštudoval univerzitu v Osle a v roku 1919 dostal akademický titul doktor práv. V roku 1921 sa oženil s Hjørdis Jørgensenovou a mali spolu tri dcéry: Sissel, Guri a Mette.

Kariéra politika

Ako pätnásťročný sa v roku 1911 pridal ku mládežníckej organizácii nórskej robotníckej strany, kde v rokoch 1919 – 1922 pôsobil ako poradca tajomníka strany a v roku 1926 sa sám stal tajomníkom strany. Keď sa robotnícka strana dostala do parlamentu, Lie bol roku 1935 menovaný ministrom spravodlivosti, kde zotrval do roku 1939, neskôr od júla 1939 do septembra toho istého roku bol minister obchodu a priemyslu. Lie udelil Levovi Trockému povolenie na pobyt po jeho vyhostení zo Sovietskeho zväzu, no neskôr mu prikázal Nórsko opustiť.
V roku 1940, keď Tretia ríša napadla Nórsko, Lie dal príkaz nórskej flotile lodí, aby odplávala do spojeneckých prístavov. V júni 1940 sám odišiel do Anglicka, kde sa stal v decembri zastupujúcim ministrom zahraničia v nórskej exilovej vláde, vo februári roku 1941 sa stal plnohodnotným ministrom zahraničia.
V roku 1946 viedol nórsku delegáciu pri konferencii OSN v San Franciscu, kde bol 1. februára menovaný prvým generálnym tajomníkom OSN.
Ako generálny tajomník Lie podporoval vznik Izraela a Indonézie, stiahnutie sovietskych vojenských síl z Iránu a ukončenie bojov v Kašmíri. Vyjadril podporu a pomáhal pri zháňaní pomoci pre Kórejskú republiku po tom, čo bola napadnutá KĽDR, čím upútal pomoc Sovietskeho zväzu, ktorý podporoval komunistický režim v KĽDR. Lie bol odporca vstupu Španielska do OSN, kvôli Francovmu diktátorskému režimu.
Čelil kritike kvôli neschopnosti pri vyjednávaní vo veci Berlínskej blokády, ako aj kvôli neschopnosti skôr ukončiť vojnu v Kórei. V roku 1950 bolo jeho pôsobenie predĺžené o ďalšie tri roky, v pomere hlasov 46 za ku 5 proti. Spojené štáty boli za jeho zotrvanie, zatiaľ čo Sovietsky zväz za jeho odstúpenie. Po kritike zo strany amerického senátora Josepha McCarthyho Trygve Lie zo svojej funkcie 10. novembra 1952 odstúpil.
V nórskej politike ostal aj po odstúpení z funkcie generálneho tajomníka OSN, bol miestodržiteľom v Osle a minister vnútra a obchodu.
Zomrel v roku 1968 na porážku.
Matyáš Bernard Braun

Životopis

Narodil sa ako piate dieťa Jakuba Brauna a jeho ženy Magdalény, rodenej Neureutrovej. Sochárske umenie študoval v Salzburgu. Po štúdiách cestoval po Talianska, kde navštívil okrem iného Benátky, Bolognu a Rím. Jeho práce nesú odvtedy stopy benátskej sochárskej školy 17. storočia a sú ovplyvnené aj dielami Gian Lorenza Berniniho či Michelangela Buonarrotiho.
Pred rokom 1710 založil v Prahe vlastnú dielňu. Do pražského sochárskeho cechu vstúpil majstrovským dielom súsošia sna slepej cisterciánky sv. Luitgardy na Karolovom moste z roku 1710. Najmä vďaka tomuto dielu získal v Čechách značnú popularitu a veľké množstvo zákaziek. Počas nasledujúcich pätnástich rokov sa z jeho dielne stala najväčšia sochárska dielňa v Prahe s najväčšími ziskami a šiestimi tovarišmi. Braun však ochorel na tuberkulózu, a tak vlastnú ťažkú sochársku prácu vykonávali jeho zamestnanci, kým on sa sústredil na tvorbu modelov a návrhov.
V Prahe sa onedlho udomácnil, oženil sa a spolupracoval s mnohými ďalšími umelcami (maliar J. K. Liška, architekt a staviteľ František Maxmilián Kaňka a Jan Fischer z Erlachu). Jeho význačným mecenášom bol gróf František Antonín Špork, pre ktorého vytvoril aj svoje známe plastiky Cnosti a Neresti pred hospitálom v Kukse ako aj sochy v prírodnom areále v lese Betlém pri Kukse.
Barrou

Poloha

Obec má rozlohu 30,71 km². Najvyšší bod je položený 146 m n. m. a najnižší bod 47 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 506 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Supínum

Supínum (lat.) je neurčitý slovesný tvar vyjadrujúci dej alebo stav, ktorý je cieľom istého pohybu (teda po slovesách pohybu).
Vyskytuje sa v niektorých jazykoch (latinčina, praslovančina, slovinčina, dolnolužická srbčina, švédčina), v mnohých iných (vrátane slovenčiny) ho už nahradil neurčitok. Príklad z pračeštiny: slovo "spat" (s krátkym -a- v kmeni a s -t na konci) v spojení "jdu spat" je supínum (na rozdiel od neurčitku "spáti").
Sarov

História

V roku 1938 Ľudový komisariát prebral vedenie nad priemyselnou základňou. Na základe jeho rozhodnutia sa začala výroba trieštivo-trhavých 152 mm delostreleckých nábojov a granátov. V rokoch 1942-1943 sa počas druhej svetovej vojny v Sarove vyrábali telá pre reaktívne strely Kaťuša. V roku 1946 bolo mesto vybrané J. B. Charitonovom a I.V. Kurčatovom ako tajný objekt na výrobu jadrovej zbrane. Mesto dostalo niekoľko tajných názvov, ktoré sa často menili: KB11, Moskva centrum – 300, Kremľov, Arzamas–16.
29. augusta 1949 na Semipalatínskom vojenskom polygóne úspešne prebehla skúška historicky prvej sovietskej atómovej bomby – RDS-1. 12. augusta 1953 úspešne prebehla aj skúška prvej vodíkovej bomby – RDS-6s. V tomto období sa stal Sarov známy ako jadrový štít ZSSR a neskôr Ruska. Sarov aj v súčasnosti hrá významnú úlohu v obrannej politike Ruska. Je mestom, v ktorom sa nachádza významné vedecko - výskumné stredisko Ruska (Technopark Sarov). V jeho inštitúciach pracuje dnes približne 24 000 ľudí.
Blaye-les-Mines

Poloha

Blaye-les-Mines má rozlohu 8,88 km². Najvyšší bod je položený 344 m n. m. a najnižší bod 241 m n. m.

Obyvateľstvo

Blaye-les-Mines má 3 080 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Riolas

Poloha

Obec má rozlohu 2,86 km². Najvyšší bod je položený 352 m n. m. a najnižší bod 239 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 50 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Stará islandčina

Stará islandčina patrí spolu so starou nórčinou k západnej vetve staroseverského jazyka. Západná a východná vetva sa oddelili zhruba v 8.–9. storočí po Kr. Keďže v tomto jazyku bolo napísané množstvo literatúry, je to najlepšie zdokumentovaný severogermánsky jazyk z tohto obdobia. Stará islandčina je predchodcom modernej islandčiny, ktorá sa hlavne vďaka izolácii krajiny za 1000 rokov vývoja jazyka veľmi od svojho predchodcu nevzdialila.

História

Stará islandčina vznikla zo západonórskych dialektov, ktorými hovorili vysťahovalci na Island. Tieto dialekty sa v krátkom čase zjednotili do jedného jazyka, takže literatúra, ktorú nám starí Islanďania zanechali, je písaná vo veľkej miere jednotným jazykom. Časovo sa stará islandčina vymedzuje na obdobie medzi rokmi 800–-1350. Do roku 1000, kedy prišlo spolu s christianizáciou aj písmo, existuje len obmedzené množstvo písomných dokladov. Týmito môžu byť vlastné mená, ktoré je možné nájsť u cudzích autorov z tohto obdobia, ďalej slová prevzaté inými jazykmi zo staroseverského jazyka, zachovalo sa niekoľko nápisov v rúnach, ako aj niekoľko nórsko-islandských básní, ktoré boli zaznamenané v písomnej forme neskôr. Literárne obdobie trvalo od roku 1170 až do 1250 a zahŕňa písomnosti z právnickej, náboženskej i duchovnej oblasti. Nemožno vynechať ani eddické zbierky mýtických látok a skaldské básne. Okrem toho bolo napísaných množstvo ság, tieto môžu opisovať buď život prvých Islanďanov, alebo ešte časy pred osídlením Islandu, ďalej sú to rytierske ságy, či už preložené (z latinčiny) alebo pôvodné.
Le Fief-Sauvin

Poloha

Obec má rozlohu 30,29 km². Najvyšší bod je položený 109 m n. m. a najnižší bod 28 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 671 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Kontrafakt (hudobná skupina)

Hudobná kariéra

Raper Rytmus je všeobecne známou postavou hiphopovej scény druhej polovice deväťdesiatych rokov. Pôvodne vystupoval pod prezývkou Pa3k Metamorfolord, ktorú mu vymyslel Kofik zo Senca a pod ktorou sa objavuje na kompilácii Zvuky ulice. Po vystúpeniach na hiphopových festivaloch skupina prijala ponuku na nahrávanie a v lete roku 2003 im vydalo vydavateľstvo českého hiphopového magazínu BbaRáK prvý singel Dáva mi/Dobré veci/Moja rola. 
Ku skladbe „Dáva mi“ je nakrútený bývalým pražským writerom teraz režisérom, Romeom, videoklip.
Po vydaní ich druhého štúdiového albumu E.R.A. hudobným vydavateľstvom Sony Music Entertainment je nakrútený ďalší videoklip ku titulnej skladbe albumu. Vďaka všeobecnému vzostupu popularity hiphopového žánru ako aj mediálnej prezentácie skupiny, či rapera Rytmusa sa stala skupina Kontrafakt jedným z najznámejších predstaviteľov tohto žánru na Slovensku.
V roku 2013 sa po šiestich rokoch od vydania albumu Bozk na rozlúčku vrátili na hudobnú scénu so singlom „Stokujeme Vonku“, ktorý predchádzal vydaniu tretieho štúdiového albumu Navždy, ktorý bol vydaný v decembri 2013 a mal obrovský úspech či už na Slovensku alebo v Česku. V máji 2014 sa konalo turné k albumu Navždy, kde Rytmus, Ego a Anys navštívili 7 slovenských miest.
Blahoslav Emanuel Nováček

Blahoslav Emanuel Nováček (* 2. január 1911, Praha – † 27. marec 1979, Praha) bol český hudobný skladateľ a kapelník. Je autorom hudby k mnohým filmom. Pôsobil pod pseudonymom Sláva Eman Nováček (S.E. Nováček).
V rokoch 1944 – 1947 bol hudobný referent gramofonovej firmy ESTA. Spolupracoval s Novým divadlom Oldřicha Nového.
Léon (Landes)

Poloha

Obec má rozlohu 64,45 km². Najvyšší bod je položený 67 m n. m. a najnižší bod 6 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 830 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
1 cent (euro)

Lícna (spoločná) strana

Minca 1 cent (rovnako ako 2 centy a 5 centov) zobrazuje umiestnenie Európy vo svete. Je vidieť pologuľa s Európou, Afrikou a Blízkym východom so zvýraznením pôvodných pätnástich členov Európskej únie.
Od roku 2017 začali jednotlivé členské štáty s modifikáciou vzoru lícnej strany mincí. Tento vzor sa vyznačuje menšou a zaoblenejšou číslicou "1" a dlhšími úsekmi čiar na vonkajšej strane hviezd pri okraji mince. Slovenské mince prešli na nový vzor v roku 2019, kedy boli ešte razené obe ich verzie.
Chrám Krista Spasiteľa (Užhorod)

Chrám Krista Spasiteľa (ukr. Храм Христа Спасителя alebo ukr. Свято-Хрестовоздвиженський православний кафедральний собор) je hlavným katedrálnym chrámom Ukrajinskej pravoslávnej cirkvi (patriarchát Moskva) v ukrajinskom meste Užhorod (Zakarpatská oblasť).

Dejiny

Chrám bol postavený v roku 2000. Pravoslávni veriaci v Užhorode až do roku 1991 slúžili liturgiu v gréckokatolíckej katedrále, ktorú pravoslávna cirkev získala po násilnom zrušení gréckokatolíckej cirkvi po pripojení Podkarpatskej Rusi k Sovietskemu zväzu v roku 1945.

Architektúra

Chrám je vybudovaný v typicky staroruskom architektonickom slohu a pripomína ruské pravoslávne chrámy Kyjevskej Rusi. Svojím vzhľadom symbolizuje spätosť s ruskou kultúrou a pravoslávnou cirkvou. Nachádza sa na Námestí sv. Cyrila a Metoda. Je vysoký 60 metrov a zmestí sa doň 5000 veriacich.
Siréna (mytológia)

Siréna je podľa gréckej mytológie, okrídlená bájna bytosť s hornou polovicou tela ženy a spodnou polovicou vtáka. Podľa Homéra žili Sirény na ostrove Sirén a vábili svojím neodolateľným spevom a krásou námorníkov do záhuby.
Hières-sur-Amby

Poloha

Obec má rozlohu 8,73 km². Najvyšší bod je položený 429 m n. m. a najnižší bod 193 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 175 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Rovňany

Dejiny

Pápežský register zaznamenáva farnosť v roku 1332 pod menom Rovna. Prvá písomná zmienka o obci Rovnya je z roku 1341. Obec patrila Divínskemu hradnému panstvu. Po vyhnaní Turkov v roku 1593 sčasti aj Šalgovskému panstvu. Obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom. Obec mala aj mlyn.
Matrioška

Matrioška (rus. матрёшка), je to zdrobnenina mena Matriona, ktoré je odvodené od latinského „matrona“. Je to ruská folklórna bábika z dreva. Pozostáva minimálne z troch drevených dutých figúrok zmenšených tak, aby sa dali do seba vkladať. Najväčšia je Matriona, vnútri môže byť i mužská figúrka, najmenšia býva dieťatko (ribjonok). Posledná najmenšia je vcelku. Tradičná matrioška býva pomaľovaná v rustikálnom štýle. Je to typický ruský suvenír.
Matriošky bývajú štylizované ako postavy ruských národných rozprávok, prípadne politické osobnosti.

Vznik tradície

Presná história vzniku matriošky nie je známa. Predpokladá sa, že prvý, kto vyrobil matriošku je ruský stolár V. P. Zviozdočkin niekedy v 90. rokoch 19. storočia. Autorom prvého návrhu bol profesionálny umelec S. V. Maľutin. Zo spomienok Zviozdočkina sa dá usúdiť, že sa nemohol inšpirovať japonskými sústruženými hračkami. Už predtým ruskí umelci vyrábali drevené veľkonočné vajíčka, ktoré sa dali rozobrať na dve časti.
Na medzinárodnej výstave v Paríži v roku 1900 predstavila M. A. Mamontovová túto bábiku, ktorá získala bronzovú medailu. Odvtedy sa matriošky začali vyrábať na mnohých miestach v Rusku. V roku 1922 začali vyrábať matriošku vo fabrike v Semionove, tieto modely matriošiek spoznal celý svet. Na výstave „Expo-70“ v Tokiu bola vystavená najväčšia bábika, ktorá mala 72 dielov.

Zhotovovanie matriošiek

Tento proces nie je jednoduchý. Materiál a jeho výber sú dôležité. Najčastejšie sa vyberá lipové, brezové a jelšové drevo. Strom sa vyrúbe skoro na jar a čiastočne sa odstráni kôra. Drevo sa skladuje vo vetranom priestore niekoľko rokov, ale nesmie byť úplne vysušené. 
Prvá sa vystrúha najmenšia bábika. Podľa nej sa vytvárajú väčšie. Obvykle sa vyrába od 2 do 60 dielov jednej figúrky matriošky. Povrch sa lakuje a vyrovnávajú hrbolce. Na suchý lak sa maľujú štylizované matriošky.
Belo IV.

Rodina

Rodičia: Ondrej II., uhorský kráľ a Gertrúda, dcéra istrijsko-kraňského markgrófa a meranského vojvodu Bertolda IV.
Manželka: Mária Laskarisová, dcéra nikajského cisára Teodora I.
Deti: Kunigunda (Kunhuta), Margita, Anna, Katarína, Alžbeta, Konštancia, Jolana, Štefan (neskorší uhorský kráľ Štefan V.), sv. Margita (po ktorej je pomenovaný ostrov na Dunaji v Budapešti (Margitsziget)), Belo

Obdobie do nástupu na trón

Belo IV. bol za kráľa korunovaný už ako 8-ročný. Kým však zasadol na trón, musel prežiť neľahkých 21 rokov. Počas nich zastával postupne funkcie slavónskeho a sedmohradského údelného vojvodu. Jeho vzťahy s otcom boli vždy veľmi napäté. Príčinou sporov bolo jednak manželstvo, ktoré uzavrel otec po zavraždení kráľovnej Gertrúdy, Belovej matky, no predovšetkým otcov spôsob vládnutia. Belo kritizoval najmä bezhlavé rozdávanie kráľovských majetkov. Konflikt medzi otcom a synom musel riešiť samotný pápež.

Nástup na trón

Po svojom nástupe na trón sa Belo rozhodol skoncovať s praktikami zaužívanými za vlády jeho otca. Nechal oslepiť palatína Dionýza, poslal do väzenia niekoľkých najskorumpovanejších veľmožov, autoritu malo zvýšiť aj nariadenie, ktoré zakazovalo v jeho prítomnosti sedieť akémukoľvek smrteľníkovi s výnimkou vlastnej rodiny. Stoličky zo zasadacej miestnosti dal verejne spáliť. Šiel dokonca tak ďaleko, že mnohé darovacie listiny jeho otca vyhlásil za nepravé a darované majetky šľachticom zhabal. Ich pomsta nedala na seba dlho čakať. Nepriateľstvo, ba až nenávisť medzi kráľom a šľachtou bola čoraz väčšia. A to všetko v čase, keď na hraniciach Uhorska stáli Mongoli (Tatári), ktorí sa po vyplienení ruských území chystali vpadnúť do strednej Európy.

Obnova Uhorska po mongolskom vpáde

Po odchode Mongolov zostalo Uhorsko v zúboženom stave. Hlad, hladomor boli na dennom poriadku, dediny a mestá boli vyľudnené, ľudia poskrývaní v horách. Z hradov sa na území Slovenska uchránili iba kamenná Nitra, Bratislava, Fiľakovo, Komárno a Spišský hrad. Hlavnou úlohou Bela sa stala obnova zničenej krajiny.  Kráľ sa pomeril so šľachtou, dokonca niektorých hrdinov obdaroval značnými majetkami, dal vybudovať kamenné hrady, podporoval rozvoj miest, ktorým udeľoval nové, alebo obnovoval staré privilégiá, do krajiny pozýval hostí, prevažne zo západnej Európy.
Ani potom však nemohol robiť to, čo ho najviac bavilo – venovať sa budovaniu krajiny. Zaplietol sa do niekoľkých konfliktov, z ktorých sa pre neho víťazne skončil iba jeden. V bitke pri Lajte bol totiž zabitý zradný Fridrich Babenberský, i keď výsledok bitky bol otázny. Jednoznačne za kratší povraz ťahal vo vojne s Přemyslom Otakarom II. o rakúske dedičstvo po vymretých Babenbergovcoch. Po porážke pri Kressenbrunne sa obaja panovníci pomerili. 
Šťastným nebol ani vzťah Bela so synom Štefanom. Ten sa nemohol dočkať, kedy zasadne na trón, no hlavne nesúhlasil s otcovou politikou priateľstva s českým kráľom. Medzi otcom a synom vznikla dokonca vojna, v bitke pri Isaszegu bol Belo porazený a krajina sa fakticky rozpadla na dve časti. V závere života musel Belo pretrpieť i smrť milovaného syna Bela, chorvátsko-slavónskeho vojvodu.