Slovník slovenského jazyka

Slovník slovenského jazyka je slovník spracúvajúci slovnú zásobu slovenského jazyka. Môže byť výkladový, prekladový, synonymický, frazeologický, pravopisný, výslovnostný atď.; v užšom zmysle sa slovníkom slovenského jazyka myslí len výkladový alebo prekladový slovník slovenčiny.

Česko-Slovensko (1919-1992)

Po vzniku Česko-Slovenska zostavil P. Tvrdý Slovenský frazeologický slovník (1931, 1937), ktorý sa opieral najmä o staršie slovníky a Czambelovu Rukoväť. Tejto práci predchádzalo vydanie česko-slovenského diferenciálneho slovníka (1922) a slovensko-latinského slovníka (1927). V roku 1924 vydal M. Kálal Slovenský slovník z literatúry aj nárečí, čo bol diferenciálny slovník slovensko-český s ukazovateľom česko-slovenským, dosiaľ používaný ako informatívny prameň pri lexikografických prácach. Najväčším dvojjazyčným slovníkom v tomto období bol Hvozdzikov Zovrubný slovník slovensko-maďarský a maďarsko-slovenský (1937). Vznikli aj terminologické slovníky: právnický od Fajnora-Zátureckého, Viestov železničný, Polakovičov lekársky, Ladrianskeho anatomický a i. a O. Ferianc spísal názvoslovie vtákov a rýb. V roku 1945 začali v Matici slovenskej vydávať A. Jánošík a E. Jóna v zošitoch veľký slovník slovenčiny pod názvom Slovník spisovného jazyka slovenského, vyšiel však len po písmeno J.
Vzniklo aj viacero slovníkov cudzích slov. Prvý slovenský slovník cudzích slov napísal P. Tvrdý v roku 1922 pod názvom Slovník inojazyčný. Rozsiahly bol Slovník cudzích slov a výrazov v slovenčine z roku 1939 od J. M. Prídavka.
Ako kodifikačná príručka vychádzali od roku 1931 opakovane Pravidlá slovenského pravopisu.
Od 50. rokov nastal rozvoj slovenskej lexikografie. V Jazykovednom ústave Ľudovíta Štúra SAV v Bratislave vydala v rokoch 1959-68 redakcia pod vedením Š. Peciara veľký slovník slovenčiny – Slovník slovenského jazyka. Ďalej vyšli početné prekladové slovníky. Napr. pre ruštinu okrem rôznych menších slovníkov vyšiel Slovensko-ruský prekladový slovník l-ll (1950, 1958), Veľký rusko-slovenský slovník (I-V, 1960-1970) a Veľký slovensko-ruský slovník (I-VI, 1979-1995); pre češtinu Česko-slovenský slovník (1979), Slovensko-český slovník (1 vyd. 1967, 2. vyd. 1986) a Slovensko-český a česko-slovenský slovník rozdielnych výrazov (1. vyd. 1964, 2 vyd. 1989). Z malých a stredných slovníkov do začiatku 90. rokov najčastejšie vychádzali slovníky nemčiny (najväčší bol Nemecko-slovenský slovník zo SPN z roku 1981 od M. Čiernej a kol.) a na druhom mieste angličtiny (žiaden väčší slovník). Z bulharčiny vyšiel v tomto období malý slovník v oboch verziách a stredný bulharsko-slovenský slovník. Po jednom slovníku v oboch verziách vyšli v 70. rokoch slovníky francúzske, maďarské, poľské, rumunské, španielske a talianske. Znova bol tiež vydaný latinsko-slovenský a slovensko-latinský slovník. Vo vydavateľstve Alfa vyšlo v 70. a 80. rokoch množstvo kvalitných viacjazyčných technických prekladových slovníkov (buď dvojjazyčných alebo častejšie v podobe anglicko-nemecko-francúzsko-rusko(-maďarsko-poľsko)-slovenského slovníka).
Zo viacerých slovníkov cudzích slov, ktoré v tomto období vznikli, bol najväčší Slovník cudzích slov z roku 1979 (2. vyd. 1983, 3. vydanie 1990) od M. Ivanovej-Šalingovej a Z. Maníkovej (a S. Šalinga, ktorého meno nesmelo v tom čase byť uvedené na slovníku). Tento slovník dnes v rozšírenej podobe vychádza pod názvom Veľký slovník cudzích slov.
Spomedzi početných terminologických slovníkov za zmienku stojí Veľký rusko-slovenský lekársky slovník J. Savuľáka a kol. (1959 a Rusko-slovenský pôdohospodársky slovník M. Sotáka a kol. (1980). V 50. a 60. rokoch vznikla v spolupráci jazykovedcov českých a slovenských s pracovníkmi príslušných odborov veľká séria  terminologických slovníkov z rôznych oblastí. Starostlivosť o koordináciu a vydávanie česko-slovenských terminologických slovníkov v rámci česko-slovenských názvoslovných noriem sa postupne sústredila v Úrade pre normalizáciu a meranie. Za slovenské znenie noriem z jazykovej stránky zodpovedal JÚĽŠ SAV, za české znenie Ústav pro jazyk český ČSAV.
Z kodifikačných príručiek vychádzali (popri už spomínaných Pravidlách slovenského pravopisu) Pravidlá slovenskej výslovnosti (od roku 1984, predtým v roku 1979 pod názvom Príručný slovník slovenskej výslovnosti) a Krátky slovník slovenského jazyka (od roku 1987).
Okrem kodifikačných príručiek boli pre školy určené: Malý synonymický slovník M. Pisárčikovej a Š. Michalusa (2. vyd. 1979) a Malý frazeologický slovník E. Smieškovej (2. vyd. 1977). Ako pomôcka pri štatistickom a počítačovom spracúvaní jazyka slúžili dva špeciálne slovníky J. Mistríka: Frekvencia slov v slovenčine (1969) a Retrográdny slovník slovenčiny (1976). Etymologický slovník slovenčiny nevznikol, ale existoval aspoň Etymologický slovník jazyka českého a slovenského, ktorý zostavil v Česku V. Machek v roku 1957. Etymologický výklad názvov domácich vyšších rastlín podal V. Machek v práci Česká a slovenská jména rostlin (1954). F. Ryšánek napísal Slovník k Žilinské knize (1954), t.j. k najstaršej zachovanej súvislej jazykovej pamiatke z územia Slovenska z rokov 1473 — 1561.