google/wiki40b huggingface dataset:
Čínsky nový rok

Čínsky nový rok (čín. 农历新年 - nung-li si-nien, formálnou čín. 農曆新年, pchin-jin Nónglì xīnnián) alebo Jarný festival (čín. 春节 - čchun-ťie, formálnou čín. 春節, pchin-jin Chūnjié) je najvýznamnejší z tradičných čínskych sviatkov. Niekedy je označovaný aj ako Lunárny nový rok, najmä ľuďmi žijúcimi mimo Číny. 
Je to dôležitý sviatok v juhovýchodnej Ázii. Jeho oslavy tradične začínajú od prvého dňa prvého lunárneho mesiaca (čín. 正月 - čeng jüe, pchin-jin zhēng yuè) čínskeho kalendára a končia 15. dňom, známym ako Lampášový festival (čín. 元宵节 - jüan-siao-ťie, formálnou čín. 元宵節, pchin-jin yuánxiāojié).
Čínska novoročná večera je známa ako čchu-si (Chúxī, 除夕). Čchu v preklade znamená "prekonať" a si znamená "predvečer".
Čínsky nový rok je oslavovaný v oblastiach s veľkou čínskou populáciou, je hlavným sviatkom pre Číňanov a má veľký vplyv na oslavy nového roka u čínskych geografických susedoch a v krajinách, v ktorých tvoria Číňania značnú časť populácie. Medzi tieto krajiny patrí Severná a Južná Kórea, Mongolsko, Nepál, Bhután, Vietnam a pred rokom 1873 aj Japonsko.
V krajinách ako Singapur, Indonézia, Malajzia, Filipíny, Thajsko a ďalších so značnou čínskou menšinou sa Čínsky nový rok oslavuje tiež, najmä miestnymi Číňanmi, no nie je súčasťou tradičnej kultúry v týchto krajinách. V Kanade, aj keď nie je oficiálnym sviatkom, ho oslavuje veľa etnických Číňanov a Canada Post vydáva pri tej príležitosti známky s tematikou Čínskeho nového roku.
Hoci čínsky kalendár pôvodne nepoužíval číslovanie rokov v poradí za sebou, jeho roky sa v súčasnosti rátajú od obdobia vlády Chuang-ti, tzv. Žltého cisára.
Fillièvres

Poloha

Obec má rozlohu 20,43 km². Najvyšší bod je položený 139 m n. m. a najnižší bod 40 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 523 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Soyers

Poloha

Obec má rozlohu 6,05 km². Najvyšší bod je položený 423 m n. m. a najnižší bod 243 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 78 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Levoča

Polohopis

Mesto sa rozkladá v údolí Levočského potoka v Levočskej kotline, na južnom okraji Levočských vrchov. Levočou prechádza cesta I/18 z Popradu na Prešov, na ktorú sa pripája II/533 do Spišskej Novej Vsi. Južne od mesta vedie diaľnica D1, železničné spojenie zabezpečuje trať Spišská Nová Ves – Levoča. Levoča je vzdialená 9 km severne od Spišskej Novej Vsi, 55 km západne od Prešova a 24 km východne od Popradu.

Dejiny

Levoča vznikla z dvoch pôvodných slovenských osád, ktoré pravdepodobne spustošili Mongoli v roku 1241. Najstarším písomným dokladom, v ktorom sa prvýkrát vyskytuje pomenovanie Levoče ako „Leucha“, je listina kráľa Bela IV. z roku 1249. V roku 1271 sa Levoča stala hlavným mestom Spoločenstva spišských Sasov. V roku 1317 sa už spomína výslovne ako kráľovské mesto.
Jej rozvoju podstatne pomohla výsada práva skladu, udelená Levoči Karolom Róbertom v roku 1321. Táto výsada nútila zahraničných kupcov zostať v meste 15 dní a ponúknuť svoj tovar na predaj. Kráľ Žigmund oslobodil v roku 1402 levočských kupcov od práva skladu iných miest, v roku 1411 rozšíril levočské právo skladu aj na domácich kupcov. V roku 1419 boli Levočania oslobodení od platenia tridsiatkov v celom Uhorsku. Tým sa otvorili neobyčajné možnosti slobodného obchodovania.
Priaznivý vývoj mesta vyvrcholil na prelome 15. a 16. storočia a umožnil vznik takých umeleckých skvostov, akým je dielo Majstra Pavla z Levoče v Chráme sv. Jakuba. Sľubný vývoj mesta prerušil v 16. storočí rozsiahly požiar a v 17. storočí protihabsburgovské povstania. Napriek tomu Levoča v tomto období zostala centrom Spiša a v 19. storočí sa stáva strediskom slovenského národného hnutia.
Bolo tu založené známe Levočské lýceum, na ktoré prišli v r. 1844, po zosadení Ľudovíta Štúra z katedry, jeho žiaci z Bratislavy na čele s Jankom Franciscim. Z významných slovenských básnikov a národných dejateľov, ktorí v Levoči študovali alebo pôsobili, treba spomenúť Jána Botta, Janka Kráľa, Ľudovíta Kubániho, Pavla Dobšinského, dr. Vavra Šrobára, Alberta Škarvana a iné.

Pamiatky

Levoča so svojimi hradbami a urbanistikou si zachovala charakter stredovekého mesta. Je mestskou pamiatkovou rezerváciou a vďaka množstvu pamiatok a umeleckých skvostov patrí medzi najkrajšie historické mestá na Slovensku.
Najvýznamnejšou a jedinečnou pamiatkou je Chrám svätého Jakuba so svojimi 11 gotickými a renesančnými krídlovými oltármi, vrátane najvyššieho dreveného gotického oltára na svete (18,6 m). Mesto má obrovské stredoveké námestie obklopené renesančnými domami, známu renesančnú radnicu, ďalšie dva vzácne kostoly s barokovým interiérom, klasicistické budovy župného domu a evanjelického kostola. Historické centrum obklopuje mohutný hradobný systém s dĺžkou 2,5 km.
Od 16. storočia až do konca roku 1922 bola Levoča sídlom Spišskej župy. V rokoch 1806 – 1826 postavil pre ňu architekt z Egru Anton Povolný veľkolepú administratívnu budovu, župný dom, ako sídlo administratívy. Klasicistický sloh pritom prispôsobil renesančnému prostrediu Levoče zdôraznením horizontálnych línií. Považuje sa za najkrajší župný dom v bývalom Uhorsku. Dnes zreštaurovaná budova opäť slúži administratívnym účelom.
Kmeň (taxonómia)

Kmeň (Phylum) je taxonomická jednotka s vyššou úrovňou než trieda (resp. nadtrieda) a nižšou ako ríša (resp. podríša). Podobne ako pri iných taxonomických jednotkách, aj tu nachádzame odvodené jednotky, menovite nadkmeň (Superphylum), podkmeň (Subphylum) alebo infrakmeň (Infraphylum).
Kmeň predstavujú napríklad chordáty (Chordata) s podkmeňom stavovcov (Vertebrata).
Vladimír Binar

Život

Vyštudoval na Karlovej univerzite v Prahe bohemistiku a filozofiu a niekoľko rokov učil na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity. V 70. a 80. rokoch nesmel vykonávať svoje povolanie ani publikovať, žil teda dlho v slobodnom povolaní najmä ako prekladateľ. Krátko pracoval ako nakladateľský redaktor. Po politických zmenách v roku 1989 sa opäť vrátil na Filozofickú fakultu Karlovej univerzity. Niekoľko pobytov vo Francúzskej Polynézii ovplyvnilo jeho beletristické dielo, ktoré knižne vydal až po roku 2000. V roku 2012 sa stal laureátom dvoch literárnych ocenení: Ceny Česká kniha  a Ceny Jaroslava Seiferta. Vynikol tiež ako editor autorov modernej duchovnej literatúry.
Žil v Prahe so svojou manželkou Miroslavou Binarovou (rodenou Klima, pôvodom z Tahiti).
Épieds-en-Beauce

Poloha

Obec má rozlohu 40,22 km². Najvyšší bod je položený 129 m n. m. a najnižší bod 114 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 439 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Síran draselný

História

Síran draselný je známy od začiatku 14. storočia, študovali ho Johann Rudolf Glauber, Robert Boyle a Tachenius. V 17. storočia bol nazývaný arcanuni alebo sal duplicatum, pretože je kombináciou kyslej a zásaditej soli.

Vlastnosti

Kryštály anhydridu sírana draselného tvoria dvojité šesťuholníkové pyramídy, v skutočnosti sú ale klasifikované ako kosoštvorcové. Sú priehľadné, veľmi tvrdé a majú horko-slanú chuť. Soľ je rozpustná vo vode, ale nerozpustná v roztokoch hydroxidu draselného (špecifická hmotnosť 1,35) alebo v čistom etanole. Síran draselný sa topí pri teplote 1 069 °C.

Použitie

Hlavné použitie síranu draselného je ako hnojivo. Surová soľ sa tiež niekedy používa pri výrobe skla.

Hydrogénsíran draselný

Hydrogensíran draselný KHSO₄ možno ľahko vyrobiť zmiešaním síranu draselného s ekvivalentným molárnym množstvom kyseliny sírovej. Tvorí kosoštvorcové pyramídy, ktoré tajú pri 197 °C. Pri 0 °C sa rozpúšťa v troch dieloch vody. Roztok sa chová viac ako keby jeho dvaja spolutvorcovia, síran draselný a kyselina sírová, boli pohromade každý samostatne; nadbytok etanolu vyzráža síran draselný (s trochou hydrogensíranu) a zostane čistá kyselina sírová.
Správanie roztavenej suchej soli, keď sa zahreje na teplotu niekoľkých stoviek stupňov, je podobné. Chová sa podobne ako kremičitany, titaničitany a pod., Rovnako ako keď sa kyselina sírová zahreje nad svoj bod varu. Preto sa soľ využíva v analytickej chémii ako dezintegračné činidlo. Pre informácie o iných soliach, ktoré obsahujú sulfáty, pozri sírany.
Mircea Eliade

Životopis

Narodil sa v Bukurešti. V rokoch 1928 až 1931 pôsobil v Indii, čo možno považovať za jedno z najdôležitejších období jeho života. Po získaní štipendia v Kalkate sa začal venovať štúdiu sanskritu a jógy. V roku 1940 bol menovaný za kultúrneho atašé pri veľvyslanectve Rumunska v Londýne. V roku 1941 bol Eliade premiestnený do Portugalska a pracoval na veľvyslanectve v Lisabone. V 1942 prichádza naposledy do Rumunska, aby odovzdal posolstvo diktátorovi Antonescovi od portugalského ministerského predsedu Antonia Salazara.
Od 50. rokov do svojej smrti na následky mŕtvice po zistení, že horí knižnica v jeho pracovni na chicagskej Divinity School 22. apríla 1986, Eliade pôsobil práve v americkom Chicagu na uvedenej katedre, kde dostal v roku 1962 profesúru za svoje zásluhy o rozvoj religionistiky.
Jašterica (súhvezdie)

Objekty

Cez severnú časť súhvezdia prechádza Mliečna cesta, preto v ňom možno nájsť niekoľko otvorených hviezdokôp. NGC 7243 obsahuje približne 40 hviezd a môžeme ju pozorovať aj triéídrom. Má jasnosť 6,4 magnitúd. Jej vzdialenosť od Zeme je zhruba 2 600 svetelných rokov. Ďalšia, o niečo slabšia otvorená hviezdokopa je NGC 7209 na hranici s Labuťou. Má celkovú zdanlivú jasnosť 6,7 magnitúd a obsahuje asi 50 hviezd s jasnosťou v rozpätí od 8,5 do 10,5 magnitúd. Možno ju vidieť s ďalekohľadom s priemerom objektívu aspoň 6 cm. Jej vzdialenosť od Zeme je 4 300 svetelných rokov.
V najsevernejšej časti súhvezdia sa zjavila pred vyše 60 rokmi známa nova – Nova Lacertae 1936.
Toto súhvezdie sa stalo známym vďaka nenápadnému objektu, ktorý bol pôvodne považovaný za premennú hviezdu a dostal označenie BL Lacertae. Ide o blazar, objekt podobný kvazarom, pričom zdrojom jeho žiarivosti je pravdepodobne obria čierna diera s hmotnosťou niekoľko miliónov hmotností Slnka.
Aureilhan (Hautes-Pyrénées)

Poloha

Obec má rozlohu 9,44 km². Najvyšší bod je položený 385 m n. m. a najnižší bod 284 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 7 941 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Phnom Pénh

Prírodné podmienky

Mesto Phnom Pénh sa nachádza na sútoku riek Mekong a Tonlesap v kambodžskej provincii Kandal. Hladina Mekongu je tiež najnižší bod mesta, ktorý leží v nadmorskej výške 8 m, najvyšší bod sa nachádza vo výške 25 m, priemerná nadmorská výška sídla sa potom pohybuje okolo 12 m. Podnebie je po väčšinu roka horúce a vlhké, v januári sa priemerná teplota pohybuje okolo 26°C, v júli potom okolo 27°C. V januári spadne priemerne iba 5 mm zrážok, v júli 170 mm, najdaždivejší je však október, kedy spadne priemerne 260 mm zrážok.

História mesta

Phnom Pénh bol založený v roku 1372. Štatút hlavného mesta získalo v roku 1443, kedy sem preniesol hlavné mesto svojej ríše z Angkoru kráľ Čau Ponchea Jat. V roku 1525 mesto o túto pozíciu prišlo, keďže ríšu ovládli Thajčania. V roku 1866 vrátil Phnompenhu štatút hlavného mesta Kambodže kráľ Norodom. Počas druhej svetovej vojny obsadili celú krajinu vrátane hlavného mesta Japonci, čím sa krajina dostala pod nadvládu dvoch krajín -Japonska a Francúzska. V roku 1945 táto "dvjvláda" skončila, v auguste toho istého roku vyhlásil princ Norodom Sihanuk nezávislosť. O dva mesiace neskôr, 5. októbra 1945, však Phnom Pénh dobyli francúzski vojaci a od januára 1946 sa Kambodža opäť stala francúzskym protektorátom. Pozíciu hlavného mesta nezávislej Kambodže získal Phnom Pénh opäť až 9. novembra 1953. Búrlivý okamih v histórii mesta a celej krajiny nastal v marci 1970, keď došlo k štátnemu prevratu generála Lon Nola, ktorého vojenský režim bol o päť rokov neskôr zvrhnutý. K moci sa dostal komunistický režim Červených Kmérov, v ktorého čele stáli Pol Pot a Ieng Sary.
Počas vlády Červených Kmérov bola veľká časť mestského obyvateľstva vysťahovaná na vidiek, došlo však napríklad tiež k zrušeniu peňazí, celkom bola v celej krajine vyvraždená približne jedna tretina všetkej populácie, boli zabité 3 milióny ľudí. Konec vyčíňaniu Červených Kmérov urobila až intervencia vojsk komunistického Vietnamu, ktoré v januári 1979 obsadili Phnom Pénh a stiahli sa až po desiatich rokoch, v septembri 1989.

Zaujímavé miesta

V Phnom Pénhu sa nachádza viacero zaujímavých miest a historických pamätihodností. Veľké množstvo budov je postavených v národnom štýle, jedná sa napríklad o Národné múzeum, budovu národného zhromaždenia, Kráľovský palác či pomník nezávislosti. V súčasnosti tu dochádza k budovaniu výškových stavieb, ktorých architektúra prepája tradičné kmérske prvky s modernými. Táto výstavba pomaly vytláča malé domčeky z dreva, ktoré sa nachádzajú na predmestiach.

Názov mesta

Mesto sa pôvodne volalo Čakdomukh, toto pomenovanie bolo prevzaté zo sanskritu, kde výraz čaturmukha znamená štyri ramená. Označoval rozvetvenie Mekongu, na ktorom sa mesto nachádza. Súčasný názov mesta v kmérskom jazyku znamená doslova kopec pani Penh. Žena, ktorá sa volala Penh, tu totiž podľa legendy postavila prvú osadu a na neďalekom kopci nechala vybudovať chrám na počesť všetkých sošiek Budhy, ktoré boli nájdené v rieke.
Korán

História vzniku textu

Vznik Koránu, tak ako je popisovaný v moslimskej tradícii, z veľkej časti zodpovedá predstavám súčasných vedcov zaoberajúcich sa islamom.
Korán od začiatku písomne zachytávali Mohamedovi stúpenci, najprv ako zbierku voľných listov. Stále sa rozrastala skupina moslimov, ktorí poznali do tej doby zjavený text naspamäť, čo bolo potrebné kvôli defektívnemu charakteru vtedajšieho arabského písma – ešte nemalo žiadnu vokalizáciu (nezapisovali sa samohlásky) a niektoré skupiny spoluhlások vyzerali rovnako, pretože chýbali bodky, ktorými sa dnes tieto písmená rozlišujú. Zjavenie každého ďalšieho textu sa v spoločnosti moslimov tešilo najväčšej pozornosti – takisto kvôli úplne bezprostrednému účinku na každodenný život, napríklad zákaz konzumácie alkoholu. Mohamed predniesol vždy nové zjavenie najprv mužom komunity a potom zboru moslimských žien. Prorok sa takisto snažil o zmysluplné zaradenie nových statí. Každý novo zjavený text priradil nejakému určitému miestu v celkovom texte.
Existuje kresťanská legenda, ktorá tvrdí, že Korán nadiktoval Mohamedovi ariánsky mních Bahír.

Mushaf

Zjavenie bolo dokončené ešte pred prorokovou smrťou a po súhlase všetkých, ktorí uchovávali Korán ako ústne (háfizovia), tak aj písomne, vznikol po nariadení tretieho kalifa Utmána ibn Affána (644-656) prvý oficiálny písaný kódex, mushaf (arab. مصحف). Najmenej päť opisov bolo zaslaných do Mediny, Mekky, Kúfy, Basry a do Damasku. Súčasne bol vydaný aj príkaz spáliť všetky súkromné opisy Koránu.
Verí sa, že sa opis, ktorý bol zaslaný do Mediny, nachádza v Taškente. Ďalší exemplár sa údajne nachádza v múzeu Topkapi v Istanbule.

Význam Koránu

Korán vytvoril základ pre početné odvetvia arabských vied. Jeho jazyk silno ovplyvnil vývoj arabskej gramatiky – vedľa zachovaných fragmentov predislamských básnikov platí arabčina Koránu ako smernica pre korektnosť jazykových výrazov.
Z potreby výkladu niektorých „záhadných“ pasáží Koránu sa vyvinula veda ilm at-tafsir (výklad Koránu). Vznikli komentáre ku Koránu, ktoré majú svojím rozsahom často niekoľko tuctov zväzkov. K najslávnejším patria zväzky Tabariho, Kurtubiho alebo Ibn Kathira. Existujú aj západní komentátori vydávajúci komentáre, ako Korán vykladať a pochopiť.
Nezvyklé, ale takisto veľmi sporné náznaky interpretácie uviedol nemecký filológ Christoph Luxenberg, ktorý okrem iného predstavil novú interpretáciu onoho sveta. Podľa jednej islamskej múdrosti je Korán hovoriaci vesmír a vesmír je mlčiaci Korán.
Korán je základom islamskej viery. Moslimovia veria, že Mohamed je len sprostredkovateľom božieho slova, ktoré mu diktoval sám archanjel Gabriel, a popierajú názor, že Mohamed je autorom Koránu.
.357 Magnum

.357 Magnum je revolverový náboj vytvorený pánmi Elmerom Keithom a Phillipom Sharpeom a výrobcom zbraní Smith & Wesson. Tento náboj bol odvodený od náboja .38 Special (taktiež vyvinutý firmou Smith & Wesson). Náboj .357 Magnum bol predstavený v roku 1934 a dnes je veľmi rozšírený.
.357 Magnum bol vyvíjaný uprostred 30. rokov 20. storočia ako priama odpoveď na náboj .38 Super Automatic od firmy Colt. V tom čase bol náboj .30 Super jediným pištoľovým nábojom použiteľným pokiaľ sa niekdo kryl za automobilom alebo proti prvým nepriestrelným vestám.
Aby sa Smith & Wesson znovu stal vedúcim výrobcom zbraní v tejto oblasti, tak vyvinul náboj .357 Magnum. Ten bol vyvinutý z náboja .38 Special. Došlo k zmene množstva prachovej náplne (zvýšenie) a predĺženiu nábojnice. Dôvodom k predĺženiu nábojnice bolo to, aby nebolo možné nabiť tento nový silnejší náboj do zbraní komorovaných na náboj .38 Special. Takáto zámena by mohla byť veľmi nebezpečná pre strelca a jeho okolie a navyše by mala veľmi negatívny vplyv na životnosť zbrane.
Tento náboj je mnohými považovaný ako excelentný náboj pre sebaobranu vďaka svojím zastavovacím schopnostiam.
Výskum týkajúci sa terminálnej balistiky prevedený Marshall & Sanow ukázal vysokú pravdepodobnosť zastavení útočníka jedným výstrelom. Ale tento náboj spôsobuje veľký zdvih zbrane a spätný ráz (hlavne u zbraní s kratšou hlavňou), ktorý niektorí strelci nemusia byť schopný zvládnuť.

Výkon

Výkon tohoto náboja sa rovnako ako u iných môže veľmi líšiť. Obvykle sa pohybuje medzi 700 a 800 joulami.
Pouldreuzic

Poloha

Obec má rozlohu 16,75 km². Najvyšší bod je položený 91 m n. m. a najnižší bod 2 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 909 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Rudolf Dupkala

Prof. PhDr. Rudolf Dupkala, CSc. (* 27. august 1956) je slovenský filozof, špecialista na dejiny slovenskej filozofie.
Je absolventom Gymnázia, Horný Val v Žiline. Filozofiu a vedecký ateizmus študoval na Filozofickej fakulte UPJŠ v Prešove. Realizoval študijné pobyty na Lomonosovovej univerzite v Moskve (r. 1984) a L` Université d´été v Paríži (r. 1993), Masarykovej univerzite v Brne (r.1998) a Uniwersytete Rzeszowskim v Rzeszowe (2005). Pôsobí na Inštitúte filozofie a etiky FF PU v Prešove a Uniwersytete Rzeszowskim v Rzeszowe. Pedagogicky a výskumne sa orientuje na problematiku dejín slovenskej a slovanskej filozofie v ich európskom ideovom kontexte. Publikuje v odborných filozofických, teologických a literárnohistorických časopisoch doma i v zahraničí. (Filozofia, Theologos, Ateizmus, Slavica Slovaca, Tvorba-T, Slovenské pohľady, Romboid, Slavie, Lelkilpasztor, Colloquia Communia, Dialogue and Universalism, Parerga, Doctrina atď.).
Július Cesnak

Život

Narodil sa 26. marca 1863 v Banskej Bystrici v evanjelickej rodine pekára Gustáva Cesnaka a Karolíny, rod. Korony. Študoval a zmaturoval na gymnáziu v Banskej Bystrici (1882). V rokoch 1883 – 1893 pôsobil ako mestský úradník. 19. mája 1893 ho jednomyseľne zvolili za mešťanostu. Počas obdobia výkonu tejto funkcie bol v Banskej Bystrici vybudovaný mestský vodovod, kanalizácia, pristúpilo sa k úprave ulíc, vytvoreniu parku a nábrežie Hronu (známe ako Garampart). V hospodárskej oblasti sa pričinil o reorganizáciu mestského lesného hospodárstva, postavenie mestskej hydroelektrárne a železničného prepojenia s Harmancom (dnes súčasť železničnej trate č. 170).
Taktiež pôsobil ako dočasný predseda (1895) a podpredseda (1897) Banskobystrickej historickej a archeologickej spoločnosti založenej na podporu a rozvoj mestského múzea a vybudovanie jeho prvej múzejnej expozície (1909). Zaslúžil sa o preloženie Štátnej odbornej školy kovorobnej z Gelnice do Banskej Bystrice. Počas prvej svetovej vojny zabezpečoval najmä zásobovanie obyvateľov potravinami, fungovanie zdravotníckej starostlivosti a pomoc chudobným občanom. Funkciu mešťanostu zastával do 28. decembra 1922, kedy za prítomnosti hlavného slúžneho Adolfa Pštrosa odstúpil a úrad odovzdal novozvolenému starostovi Kolomanovi Mikulovi, ktorý sa funkcie ujal 1. marca 1923. Zomrel 13. apríla 1933 v Banskej Bystrici a bol pochovaný na miestnom evanjelickom cintoríne.
Praindoeurópčina

Praindoeurópčina (iné názvy: indoeurópsky prajazyk, zriedkavejšie: protoindoeurópčina, indoeurópsky protojazyk, nepresne: indoeurópčina, zastarano: praindogermánčina) je predpokladaný prajazyk indoeurópskych jazykov.
Existencia tohto jazyka je už viac ako 100 rokov akceptovaná jazykovedcami a jeho rekonštrukcia je pomerne podrobná. Sir William Jones si v 18. storočí ako prvý všimol podobnosť medzi sanskritom, starou gréčtinou a latinčinou. Začiatkom 20. storočia bol spracovaný opis praindoeurópčiny, ktorý sa (s niekoľkými úpravami) akceptuje dodnes.
Praindoeurópčina sa vyznačovala komplexným morfologickým systémom, ktorý zahŕňal skloňovanie (pridanie prípony ku koreňovej morféme, ako napríklad v chlap, chlapec, chlapček), a ablaut (stupňovanie samohlások, ako v nemeckom nehmen(brať) - nimmt (prítomný čas, 3. os.) - nahm (jednoduchý min. čas) - hat genommen (zložený min. čas). Podstatné mená používali prepracovaný systém skloňovania a slovesá používali podobne prepracovaný systém časovania.
Pretože žiadny priamy dôkaz o existencií praindoeurópčiny neexistuje, všetky poznatky o nej sú odvodené z rekonštrukcií neskorších jazykov pomocou rôznych jazykovedných techník, ako napríklad komparatívnej metódy, či metódy vnútornej rekonštrukcie vývinu jazyka. Teórie o možnom príbuzenstve s inými jazykovými rodinami, vrátane uralských jazykov sú sporné.
Sainte-Hélène (Lozère)

Poloha

Obec má rozlohu 6,73 km². Najvyšší bod je položený 1 212 m n. m. a najnižší bod 793 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 73 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Milan Kraus

Životopis

V roku 1935 – 1943 študoval na gymnáziách v Banskej Bystrici, Rimavskej Sobote a Tisovci, v rokoch 1943 – 1947 na Evanjelickej bohosloveckej fakulte v Bratislave. Pôsobil ako kaplán, administrátor, v rokoch 1950 – 1952 asistent na Evanjelickej bohosloveckej fakulte, v 1952 – 1974 redaktor a v 1974 – 1985 zástupca šéfredaktora vydavateľstva Slovenský spisovateľ v Bratislave.
Prvé verše pod dojmom vojnových udalostí publikoval od roku 1939 v novinách a časopisecky, jeho knižný básnický debut mal protivojnové zameranie. Svoju ďalšiu básnickú tvorbu rozšíril o intímnejšiu oblasť ľúbostnej, občianskej a prírodnej lyriky. Problematikou postavenia poézie a básnika v spoločnosti sa zaoberal v knihe esejí Zábery (1980). Ako vydavateľský redaktor a editor zostavil výbery, antológie a edície pôvodnej i prekladovej poézie. Ako prekladateľ pripravil výbery z diela chorvátskeho básnika D. Tadijanovica, švédskej poetky E. Södergranovej a rumunského básnika M. Sorescu, zo srbochorvátčiny preložil viacero rozhlasových hier. Milan Kraus je i názov dokumentárneho filmu, ktorý v roku 1995 vyrobila STV Bratislava v rámci cyklu Portréty (scenár Jana Kassovicová, réžia Fedor Bartko).