google/wiki40b huggingface dataset:
Prahecq

Poloha

Obec má rozlohu 24,95 km². Najvyšší bod je položený 78 m n. m. a najnižší bod 24 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 082 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Dráva

Priebeh toku

Rieka pramení v Karnských Alpách v Taliansku a pokračuje východným smerom do Rakúska a Slovinska. Tu sa jej tok dostáva z horského údolia do Stredodunajskej roviny a pokračuje územím Chorvátska, kde tvorí prirodzenú hranicu s Maďarskom. Východne od mesta Osijek sa vlieva do Dunaja.

Vodný režim

Dráva patrí medzi rieky s dažďovo-snehovým režimom a priemerný prietok dosahuje 610 m³/s. Maximálne prietoky okolo 2 500 m³/s dosahuje na jar a počas letných a jesenných povodní. Splavná je v dĺžke 650 km od Villachu. V Rakúsku, Slovinsku i Chorvátsku je na rieke vybudovaná kaskáda vodných elektrární.

Osídlenie

Povodie rieky je husto osídlené a na preteká mestami Villach, Maribor, Ptuj, Ormož, Belišće, Varaždin a Osijek.
Manifest komunistickej strany

Manifest komunistickej strany je základné programové dielo komunizmu.

Pôvod

Prvýkrát vyšiel v Londýne 21. februára roku 1848 ako samostatné dielo na 23 stranách. Napísali ho Karl Marx a Friedrich Engels a spĺňa úlohu programu Zväzu komunistov. Od marca až do júla 1848 vychádzal Manifest komunistickej strany v tlačovom orgáne nemeckých emigrantov „Deutsche Londoner Zeitung”. V tom istom roku vyšiel jeho nemecký text v Londýne vo forme osobitnej brožúry na 30 stranách, v ktorom boli opravené niektoré chyby prvého vydania a zlepšená interpunkcia. Tento text sa potom stal základom nasledujúcich vydaní diel Marxa a Engelsa. 
Roku 1848 bol Manifest preložený do mnohých európskych jazykov (francúzskeho, poľského, talianskeho, dánskeho, flámskeho a švédskeho). Mená autorov Manifestu sa vo vydaniach roku 1848 neuvádzali: prvýkrát boli v tlači uvedené roku 1850 v publikácii prvého anglického prekladu v chartistickom orgáne Red Republican v predslove, ktorý napísal redaktor tohto časopisu J. Harney. 
Roku 1872 vyšlo nové nemecké vydanie Manifestu s malými autorskými opravami a s predslovom Marxa a Engelsa. Toto vydanie, ako i nasledujúce nemecké vydania z rokov 1883 a 1890 vyšli pod titulom Komunistický manifest. Prvé ruské vydanie Manifestu komunistickej strany vyšlo roku 1868 v Ženeve v preklade Bakunina, ktorý na mnohých miestach prekrútil obsah Manifestu. Nedostatky prvého vydania boli odstránene vo vydaní, ktoré vyšlo v Ženeve roku 1882 v preklade Plechanova. Plechanovov preklad dal podnet k veľkému rozšíreniu myšlienok Manifestu v Rusku. Marx a Engels, ktorí pripisovali ohromný význam propagovaniu marxizmu v Rusku, napísali k tomuto vydaniu osobitný predslov. 
Po Marxovej smrti vyšlo viacero vydaní Manifestu, ktoré prezrel Engels: roku 1883 nemecké vydanie s predslovom Engelsa; roku 1888 anglické vydanie v preklade Samuela Moora, redigované Engelsom a opatrené jeho predslovom a poznámkami; roku 1890 nemecké vydanie s novým predslovom Engelsa. K poslednému vydaniu napísal Engels aj niekoľko poznámok. Roku 1885 v novinách Socialiste vyšiel francúzsky preklad Manifestu, ktorý urobila Marxova dcéra Laura Lafargue a skontroloval Engels. Engels napísal predslov k poľskému vydaniu Manifestu roku 1892 a k talianskemu vydaniu roku 1893.
Thermia Palace

História hotela

Hotel Thermia Palace spolu s kúpeľmi Irma dala vystavať firma Alexander Winter a synovia na mieste asanovanej krčmy „U bosého“ na Kúpeľnom ostrove. So stavbou sa začalo na jeseň roku 1910 pod vedením staviteľa Grüna zo Žiliny. Išlo vtedy o najmodernejší hotelový a liečebný komplex v strednej Európe. Stavbu realizovala firma Grünvald. Slávnostné otvorenie sa konalo 1. mája 1912. Prvým riaditeľom sa stal Friedrich Bennewitz. Vo februári 1917 sa v tomto hoteli stretli traja cisári. Wilhelm II. von Hohenzollern, rakúsky cisár Karol I. a bulharský cár Ferdinand I. tu rokovali o ďalšom vedení vojny. Obraz Alfonza Muchu, ktorý bol maľovaný na mieru do priestoru nad dvere vo veľkej jedálni hotela Thermia Palace, bol prvý raz slávnostne odhalený 15. mája 1932.

Krádež obrazu A. Muchu v roku 2000

Medzi jeho hosťov patril aj svetovo uznávaný maliar, majster secesie Alfons Mucha, ktorý bol častým návštevníkom piešťanských kúpeľov a s ich nájomcom Ľudovítom Winterom sa dobre poznal. V Piešťanoch sa liečila aj dcéra Alfonza Muchu. Obraz Buď pozdravený, požehnaný prameň zdravia maliar daroval kúpeľom z vďačnosti za poskytnutú liečbu. Olejomaľba netradičného päťuholníkového tvaru za dodnes nevyjasnených okolností zmizla v noci 19. októbra 2000. Obraz sa do Piešťan vrátil poškodený necitlivým vyrezaním z rámu, ale aj zrolovaním plátna maľbou dovnútra. Vedenie kúpeľov rozhodlo, že dá obraz na svoje náklady odborne zreštaurovať. Tak sa dostal do rúk piešťanského rodáka Jána Hromadu, ktorý pôsobí na Vysokej škole výtvarných umení v Bratislave. "Pred reštaurátorským zásahom bolo potrebné dielo najskôr preskúmať. Využili sme nedeštruktívne metódy, snímanie infračervenou kamerou a pozorovanie pri ultrafialovom žiarení. Infračervená kamera odhalila prípravnú podkresbu, ktorá potvrdila precíznosť prípravy kompozície Alfonsa Muchu," vysvetlil reštaurátor. Uvoľnené časti farieb spevnil roztokom želatíny, miesta, kde maľba úplne chýbala, vyplnil japonským papierom. Chýbajúce vrstvy nahradil glejokriedovým tmelom, nasledovalo retušovanie akvarelovými a špeciálnymi retušovacími lakovacími farbami. Reštaurátor musel podlepiť pôvodné plátno, aby ho spevnil. Okraje plátna, ktoré sa po vyrezaní zachovali v pôvodnom ráme, scelil s plátnom pomocou polyamidového prášku. Predpokladá sa, že jedna z trojice mladých žien na obraze je práve Muchova dcéra. Obraz, ktorý bol maľovaný na mieru do priestoru nad dvere vo veľkej jedálni hotela Thermia Palace, bol prvý raz slávnostne odhalený 15. mája 1932. Až do dňa krádeže bol považovaný za nástennú maľbu.

Rekonštrukcia v roku 2006

Od začiatku roku 2006 do 20. decembra 2006 prebehla komplexná rekonštrukcia hotela. Po jej dokončení sa Termia (zaužívaný skrátený názov) stala prvým päťhviezdičkovým kúpeľným hotelom na Slovensku. Interiér navrhla rakúska dizajnérka Gina Zarski. Dohľad nad rekonštrukciou viedla inžinierka Gabriela Kvetanová z Krajského pamiatkového ústavu.
Retzwiller

Poloha

Obec má rozlohu 4,1 km². Najvyšší bod je položený 392 m n. m. a najnižší bod 302 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 629 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Štátny komorný orchester Žilina

Štátny komorný orchester Žilina je jediný orchester "mozartovského typu" na Slovensku.

História

Orchester vznikol roku 1974 v Žiline. Mal 35 členov, prevažne absolventov hudobných akadémií v Prahe, Brne a Bratislave. Prvým šéfdirigentom bol Eduard Fischer.
V roku 1977 získal orchester medzinárodné uznanie, keď sa stal festivalovým orchestrom na Salzburger Festspiele. Krátko nato dostal pozvanie na Pražskú jar. Nasledovali koncerty na mnohých festivaloch v celej Európe (Wiener Festwochen, Haydnov festival vo Viedni, Sofijské hudobné týždne, Festa Musica Pro v Assisi, Katalánsky festival, Festival El Djem v Tunise, Festival de Bonaguil vo Francúzsku, Hudba v starom Krakove, Jarný festival Budapešť, Bratislavské hudobné slávnosti, Melos Étos v Bratislave, Mozartfest Schwetzingen, Festival slovanskej hudby na Cypre, Schleswig-Holstein Festival, Festival de Manaus v Brazílii, Flámsky festival v Belgicku, Aspekte Salzburg, Johann Strauss Festival vo Viedni, Bodensee Festival v Švajčiarsku, Medzinárodný hudobný festival v Ankare a iné).
Orchester uskutočnil už vyše 2000 koncertov takmer vo všetkých štátoch Európy, v Tunise, Japonsku, USA a v Brazílii. Vystúpil v mnohých známych koncertných sieňach (napr. Musikverein a Konzerthaus vo Viedni, Dom umelcov v Prahe, Tonhalle Düsseldorf, Komická opera v Berlíne, Katedrála Sv. Františka v Assisi, Veľká sála Petrohradskej filharmónie, Palác hudby v Barcelone, Teatro Arriaga Bilbao, Concertgebouw v Amsterdame, Symphony Hall Osaka, Metropolitan Art Hall Tokyo, Kráľovská opera v Bruseli, Teatro Abadia Madrid).
S orchestrom účinkovali mnohí známi umelci, napr. dirigenti Claus Peter Flor, Ondrej Lenárd, Oliver Dohnányi, Leoš Svárovský, Vladimír Válek, Ľudovít Rajter, Petr Vronský, Eve Queler, Peter Maag, Tsugio Maeda, Vincent La Selva, Marco Armiliato, Christian Benda, Dwight Bennett, Urs Schneider, Christian Pollack, Herman Engels, Peter Breiner, Bartholomeus Henri Van de Velde, Alexander Schwinck, Georg Mais, Volker Schmidt Gertenbach, Mika Eichenholz, Vladimír Kiradjiev, Kirk Trevor, Peter Wallinger, Jeannot Weimerskirch, Ernst Märzendorfer, Martin Sieghardt, Stefan Lano, Theodore Kuchar, sólisti Igor Oistrach, Narciso Yepes, André Gertler, Václav Hudeček, Liana Issakadze, Jindřich Pazdera, Marián Lapšanský, Peter Toperczer, Eugen Indjic, Till Felner, Michael Kofler, Peter Dvorský, Sergej Kopčák, Michél Senechal, Stefan Elenkov, Edita Gruberová, Gabriela Beňačková, Magdaléna Kožená, Ľuba Orgonášová, Ľubica Rybárska, Magdaléna Hajóssyová, Izabela Labuda, Martin Babjak, Peter Mikuláš, Benno Schollum, Ildikó Raimondi, Olivia Stapp a.i.
Orchester vytvoril mnoho nahrávok s dielami Vivaldiho, Telemanna, Mozarta, Haydna, Hummela, Verdiho, Respighiho, Martinů, Antonín Dvořáka, J. Straussa, českých a slovenských skladateľov. Spolupracoval s hudobnými vydavateľstvami Opus, Donau, Naxos, Brilliant Classics, BMG a i.

Súčasnosť

Šéfdirigentom ŠKO Žilina je od sezóny 2015/2016 britský dirigent Simon Chalk. Čestným šéfdirigentom orchestra je japonský dirigent Tsugio Maeda.
Cuzy

Poloha

Obec má rozlohu 17,91 km². Najvyšší bod je položený 455 m n. m. a najnižší bod 269 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 144 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Nenci

Nenci (po rusky: Ненцы) sú malá etnická skupina v Rusku. V roku 2002 sa k tejto národnosti prihlásilo 41 302 ľudí. V širšom zmysle sem patria aj Enci. Starší názov pre Nencov žijúcich pri Obe je Samojedi/Samodijci (slovo má ale aj iné významy, pozri Samojedi) a pre Nencov žijúcich pri Jeniseji je Jurakovia.
Kelowna (Britská Kolumbia)

Dejiny mesta

Prvýkrát bolo toto územie osídlené misionármi v roku 1859, no mesto Kelowna bolo oficiálne založené v roku 1905. Na severe susedí s mestami Lake Country a Vernon, na západe cez jazero s mestom Westbank, na juhozápade s mestom Peachland a na juhu s mestami Summerland a Penticton.

Ekonomika

Väčšina obyvateľov Kelowny pracuje v oblasti služieb. V lete je v meste populárne člnkovanie a v zime lyžovanie v neďalekom lyžiarskom stredisku Big White Ski Resort.
V meste sa stáča víno so svetoznámou reputáciou. Vinice sú najmä v južnej časti mesta, kde sú ideálne klimatické podmienky na pestovanie viniča. V Kelowne tiež sídli Sun-Rype, výrobca ovocných nápojov a cukroviniek.

Demografia

Podľa sčítania ľudu z roku 2006 býva v Kelowne 106 707 obyvateľov. Z nich je 48,4 % mužov a 51,6 % žien. Detí pod 5 rokov je v oblasti 4,8 % z celkového počtu obyvateľov.
Takmer 18,4 % obyvateľstva Kelowny je v dôchodkovom veku (nad 65 rokov pre mužov aj ženy).

Doprava

Po niekoľko rokov viedla cez mesto iba jedna hlavná diaľnica, Highway 97. Sama o sebe nebola zlá, no jej prepojenie so všetkými mestami na východe a západe provincie bolo možné len s jej napojením na pomalú, kľukatú transkontinentálnu diaľnicu Highway 1 a diaľnicu Highway 3. Keďže údolie Okanagan Valley je vyhľadávaným miestom oddychu pre obyvateľov Vancouveru, v roku 1986 bola vybudovaná nová diaľnica Highway 5, ktorá skrátila cestovnú dobu medzi obidvoma miestami o dve hodiny. Táto 425 km dlhá diaľnica začína v meste Hope a končí v meste Kamloops. Jej vybudovaním sa podarilo dobu jazdy z Vancouveru do Kelowny skrátiť na čas pod štyri hodiny.
Kelowna je so západným brehom jazera spojená trojprúdovým pontónovým mostom Okanagan Lake Bridge. V súčasnosti prebieha výstavba nového mosta William R. Bennett Bridge, ktorý ho nahradí.
V Kelowne sa nachádza medzinárodné letisko s pravidelnými odletmi do Calgary, Edmontonu, Vancouveru, Toronta, Victorie, Seattlu, Las Vegas a Honolulu a sezónnymi letmi do Mexika.

Podnebie

Na kanadské podmienky má Kelowna suchú a miernu klímu s priemernou ročnou teplotou 7,7 °C. V januári sa priemerná teplota pohybuje okolo -3,8 °C a v júli 19,1 °C. Jazero Okanagan zmierňuje v zime výkyvy počasia, no studenému arktickému vzduchu sa niekedy podarí preraziť až do údolia – najnižšia zaznamenaná teplota je -36,1 °C, zo dňa 30. decembra 1968. Letá sú horúce a slnečné – najvyššia zaznamenaná teplota je 39,5 °C, zo dňa 24. júla 1994.
Na mesto spadne za rok priemerne 300 mm zrážok, pričom jedna tretina zrážok dopadne na zem vo forme snehu. Kelowna je najmenej veterným mestom v Kanade, keďže za rok má 39 percent dní bez vetra.
Obdukcia (geológia)

Obdukcia je nasunutie oceánskej kôry cez kontinentálnu kôru na aktívnom okraji platne, zväčša pri orogenéze. V rámci platňovej tektonicky ide o nezvyčajný a málo sa vyskytujúci jav. S fragmentami oceánskej kôry sa môžu na kontinentálnu kôru prešmyknúť aj časti vrchného plášťa ako ofiolity.

Vznik

K predpokladanej obdukcii dochádza, keď nasúvajúci sa fragment kontinentálnej kôry zachytí podsúvanú oceánsku kôru, prípadne i časti vrchného plášťa s mafickými a ultramafickými horninami. Tento jav je ojedinelý a čiastočne vybočuje z koncepcie platňovej tektonicky, podľa ktorej by mala oceánska kôra vždy subdukovať pod ľahšou kontinentálnou. Horniny oceánskeho dna, zachytené na okraji kontinentálnej kôry, sú následne tlakom pri kolízii nasunuté na kontinentálnu kôru. K obdukcii často dochádza, keď sa menšia tektonická platňa ocitne medzi dvomi konvergujúcimi (približujúcimi sa) väčšími platňami. Následne dochádza k zrážke ostrovného oblúka a platne s oceánskym typom kôry s kontinentálnou platňou. 
Podľa niektorých názorov k obdukcii dochádza pri zániku zaoblúkových panví, kedy je pri rozpade kontinentálnej kôry môže dôjsť k výstupu plášťových hmôt až k obnaženiu hornín ofiolitovej povahy. Iní tvrdia, že k výstupu fragmentov oceánskej kôry nedochádza dôsledku tektonického násunu, ale prostredníctvom tzv. exhumácie, zložitých procesov výstupu kanálmi prostredníctvom stĺpcov stúpajúcich ľahších hmôt.

Výskyt

Pre obdukciu je príznačná typická horninová asociácia hlbokovodných sedimentov, bazaltov, gabra, peridotitov a eklogitov, ktorá je označovaná ako ofiolitový komplex. Ofiolity sú zo Severnej Ameriky známe z Klamath Mountains v severnej Kalifornii, Apalačských hôr a Newfoundlandu (takonské trosky). Ďalšie sú známe z Ománu, Cypru (trodoský komplex) a Nového Zélandu. V Európe sa vyskytujú v Alpách, prípadne horniny meliatika a príkrovu Bôrky v Západných Karpatoch.
Barokový cintorín v Střílkách

Baroknivý cintorín v Střílkách je jedinečná a významná pamiatka svojho druhu z obdobia baroka v strednej Európe. Nachádza sa v obci Střílky v okrese Kroměříž.

Opis

Cintorín sa rozprestiera v hornej časti obce na vyvýšenine oproti kostolu. Je ohraničený masívnym pieskovcovým múrom. V rokoch 1730 – 1743 ho dal postaviť Antonín Amand Petřvaldský z Petřvaldu. Za autora je pokladaný staviteľ Ignác Josef Cyrani z Bolleshausu. Je štvorcového pôdorysu s vykrojenými rohmi s rozlohou takmer 2 000 m². Dvojramenné schodište vedie na vstupnú plošinu so sochou anjela smrti v nadživotnej veľkosti. Pod plošinou je krypta. V zadnej časti cintorína stojí pohrebná kaplnka pod ktorou sú ďalšie dve krypty, v ktorých sú pochovaní členovia grófskeho rodu Künburgovcov. Cintorín je vyzdobený sochami od Gottfrieda Fritscha, niektoré vytvoril jeho brat Josef Antonín. Súsošia na pravej strane cintorínskeho múra znázorňujú ľudské cnosti, na ľavej strane sú neresti. Ďalej sú tu štyri kamenné vázy, pred kaplnkou stoja dve sochy anjelov v nadživotnej veľkosti.
Premyslený odvodňovací systém cintorína umožňuje rýchlejšie tlenie pochovaných tiel.

Opravy

Cintorín bol vysvätený 12. mája 1743. Opravy prebehli v rokoch 1872 a 1896. Kvôli zosunutiu ľavého zadného múru bol opravovaný v rokoch 1927 a 1928 a od tej doby chátral. Rekonštrukcia začala v roku 1998, vzniklo aj občianske združenie Za záchranu hřbitova ve Střílkách. V roku 2001 bolo ukradnutých 10 vzácnych sôch. Pri ešte trvajúcej rekonštrukcii bolo opravené schodisko, balustrády a múry. Ukradnuté sochy nahradili ich kópie.
Cintorín bol slavnostne znovuotvorený 7. júna 2008, v roku 2010 bol vyhlásený za národnú kultúrnu pamiatku.
Michalovce (okres)

Poloha

Okres Michalovce zaberá územie ohraničené na severe  Vihorlatskými vrchmi, na juhu jeho prirodzenú hranicu tvorí rieka Latorica. Okres hraničí na východe s novovytvoreným okresom Sobrance a z časti s Ukrajinou, západnými susedmi sú okresy Trebišov a Vranov, na severe susedí s okresom Humenné.
Bel canto

Bel canto alebo belkanto (dosl. krásny spev) je spevácky sloh talianskych spevákov v 17.-19. storočí, ktorí absolvovali klasickú taliansku spevácku školu.
Termín bel canto sa začal používať na konci 17. storočia v Taliansku, pri používaní určitého spôsobu spevu v opernej a duchovnej hudbe. Označenie sa bežnejšie rozšírilo, až od polovice nasledujúceho storočia, keď nastal rozkvet operných sérií, statických, ale technicky náročných da capo árií, a hlasov kastrátov.
Jeho charakteristickou črtou sú vysoké nároky na speváka, viazaný (legátový) hlasový prednes, rozsiahle a komplikované ornamenty, trilky, obraty (gruppetti), staccatové pasáže, appoggiatúry, messa di voce, rýchle škály, široké preskoky cez dve alebo viac oktáv a brilantné kadenzas. To všetko sa už dnes väčšinou stručne označuje ako koloratúra.
V užšom zmysle sa termín bel canto niekedy spája len k talianskej opere obdobia skladateľov ako Gioacchino Rossini (1792-1868), Vincenzo Bellini (1801-1835) a Gaetano Donizetti (1797-1848). Títo traja skladatelia písali bravúrne javiskové práce počas toho, čo muzikológovia nazývajú bel canto érou, ktorá trvala približne medzi rokmi 1805-1840.
Bel canto technika nahradená ťažším, horúcejším, menej vyšperkovaným prístupom k spevu, ktorý bol však nevyhnutný na zvládnutie inovatívnych diel Giuseppe Verdiho (1813-1901) a na dosiahnutie maximálneho dramatického efektu.
Ľaliové sedlo

Názov

Sedlo pomenovali pravdepodobne pastieri, ktorí nachádzali v sedle ľaliu zlatohlavú (Lilium martagon L.), ľaľujku neskorú (Lloydia serotina RChB.), prvosienku najmenšiu (Primula minima) i upolín sedmohradský (Trollius Transsilvanicus Schur.). Nevedno, ktorá tvorila základ pomenovania sedla.

Prístup

Priamo do sedla vedie turistický chodník, len zo severnej strany, zo Zakopaného.  Modro značkovaný vedie k chate Murowaniec v Doline Gąsienicowej. Potom pokračuje  zeleno značkovaný chodník do Ľaliového sedla a potom po  červenej vedie medzi Kasprovým vrchom a Svinicou. Z juhu do Ľaliového sedla vedie chodník z Podbanského cez Tichú dolinu na Kasprov vrch a potom do sedla. Orientačný čas Podbanské – Kasprov vrch – Ľaliove sedlo je 6:40.
Hosta (Pyrénées-Atlantiques)

Poloha

Obec má rozlohu 17,08 km². Najvyšší bod je položený 1 155 m n. m. a najnižší bod 260 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 76 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Écos (obec)

Poloha

Obec má rozlohu 15,23 km². Najvyšší bod je položený 153 m n. m. a najnižší bod 40 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 012 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Feugarolles

Poloha

Obec má rozlohu 23,82 km². Najvyšší bod je položený 172 m n. m. a najnižší bod 27 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 920 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Bassan

Poloha

Obec má rozlohu 6,79 km². Najvyšší bod je položený 102 m n. m. a najnižší bod 53 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 607 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Les Tourrettes

Poloha

Obec má rozlohu 7,34 km². Najvyšší bod je položený 380 m n. m. a najnižší bod 73 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 079 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Karel Rokytanský

Život

V roku 1844 sa vo Viedni stal profesorom patologickej anatómie. Vo Viedni tiež pôsobil od roku 1869 do konca svojho života ako prezident Akadémie vied. V rokoch 1852 – 1853 bol ako prvý lekár zvolený rektorom Viedenskej univerzity, bol tiež štyrikrát zvolený dekanom. Od roku 1850 bol tiež doživotným prezidentom Viedenskej lekárskej spoločnosti.
Zaviedol používanie titulu MUDr. Za svoj život urobil rad objavov chorôb a vrodených anomálií. Svoje skúsenosti zhrnul do trojdielnej učebnici patologickej anatómie (v nemeckom origináli Lehrbuch der pathologischen Anatomie).
Synovia Karel (1839 – 1898) a Prokop (1842 – 1928) boli tiež lekári. Karel Rokytanský mladší pôsobil od roku 1895 ako riadny profesor na klinike pôrodníctva v Grazi, Prokop Rokytanský viedol od roku 1877 ako riadny profesor kliniku interného lekárstva v Innsbrucku. Jeho pravnuk Ottokar bol profesorom chirurgie a jeho syn Alexander prednostom kliniky detskej chirurgie v Donauspital vo Viedni.
Ejlat

Geografia

Ejlat je turistické letovisko a dôležitý prístav červenomorského pobrežia, umožňujúci Izraelu prístup do Indického oceánu. Od Beer Ševy je vzdialený cca 190 a od Tel Avivu cca 280 km južne. 
Mesto je situované v úzkom výbežku Izraela, zovretom z východu jordánskym a zo západu egyptským územím. V blízkosti Ejlatu sa nachádza jordánsky prístav Akaba a egyptské mesto Tábá a z prístavu je dovidieť do 4 krajín: Izraela, Jordánska, Egypta Saudskej Arábie.
Dopravné spojenie Ejlatu zabezpečuje severojužná diaľnica číslo 90, spájajúca krajinu s jordánskym hraničným priechodom Arava a egyptským prechodom Tábá. Turistom slúži najmä miestne letisko, využívané na vnútroštátne i medzinárodné lety.

Dejiny

Ejlat je spomínané ako jedna zo zastávok Izraelitov pri pochode z egyptského zajatia. Toto mesto sa nachádzalo v kráľovstve Edom, ktoré dobyl izraelský kráľ Dávid. Mesto je tiež niekoľkokrát spomínané v Starom zákone.
V čase rímskeho a byzantského impéria bol Ejlat využívaný ako prístav, cez ktorý bola transportovaná meď z neďalekých baní v Timne. V roku 1116 ho dobyli križiaci, no už v roku 1167 ho získal Saladin a mesto postupne strácalo na význame.

Moderné dejiny

Počas izraelskej vojny za nezávislosť bola lokalita Ejlatu (nazývaná Um Rašraš) 10. marca 1949 obsadená bez boja. Oblasť bola neobývaná a izraelskí vojaci tu zriadili policajnú stanicu, na ktorej vztýčili provizórnu vlajku. K založeniu vlastného Ejlatu došlo až v roku 1951 a už o 8 rokov získal štatút mesta. V roku 1967 sa námornou blokádou zo strany Egypta začala Šesťdňová vojna.

Ekonomika a turizmus

Cez moderný prístav v Ejlate prúdi do krajiny množstvo tovarov, predovšetkým však ropa a iné palivá. Podnebie s miernou zimou, piesočné pláže, bohatý podmorský život a veľmi nízke zrážky vytvárajú z lokality významné a turisticky atraktívne miesto. Atrakciou je i miestne delfinárium, kde môžu návštevníci plávať medzi delfínmi a poznávať podmorský svet Červeného mora. Mesto je známe nočným životom, ktorý priťahuje turistov z celého sveta.
Moderné mesto však trpí nedostatkom pitnej vody, ktorá sa získava odsoľovaním morskej vody. Rovnako nevýhodou je odľahlosť mesta od väčších centier - najbližšie významné mesto Beer Ševa je vzdialené cca 190 kilometrov.

Podnebie

Vplyv Negevskej púšte, no i blízkych púští (Sahara, Sinajská a Arabská púšť) je miernený morom, napriek tomu patrí oblasť mesta k najteplejším miestam v Izraeli. V lete sú bežné teploty vzduchu nad 40 °C, v zime sa pohybujú okolo 21 °C a teplota vody dosahuje v lete 26 a v zime okolo 20 °C.
La Jarrie

Poloha

Obec má rozlohu 9,45 km². Najvyšší bod je položený 43 m n. m. a najnižší bod 11 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 762 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE