Lidija Vladimirovna Litviaková

Život

Narodila sa v Moskve. Od mlada ju priťahovalo letectvo, a tak od 14 rokov chodila do aeroklubu. V 15 rokoch už po prvýkrát sama pilotovala lietadlo. Po skončení Chersonskej leteckej školy pracovala v Kalininskom aeroklube. V tomto období vyškolila 45 letcov. V roku 1937 sovietske štátne orgány zatkli a popravili Litviakovej otca.
Po napadnutí Sovietskeho zväzu v lete 1941 požiadala o vstup do letectva, čo ale kompetentné orgány odmietli, kvôli jej údajnej neskúsenosti. Sovietske letectvo bolo pritom v tom čase nútené nasadzovať množstvo neskúsených pilotov, ktorí mali odlietaných iba niekoľko letových hodín. Jej žiadosti bolo vyhovené až v roku 1942, potom, čo si do letového denníka pripísala navyše 100 letových hodín. Následne vstúpila do ženského 586. stíhacieho leteckého pluku (586. IAP) vedeného Marinou Raskovovou. Absolvovala výcvik na strojoch Jakovlev Jak-1 a po prvýkrát sa účastnila vzdušných bojov nad Saratovom.
V auguste 1942 zostrelila v spolupráci s ďalším stíhačom nemecký bombardér Junkers Ju 88. Nasledujúci mesiac bola prevelená k 437. IAP, patriaci k 287. stíhacej leteckej divízii (287. IAD), 8. leteckej armády Juhovýchodného frontu, ktorá sa zúčastňovala vzdušných bojov nad Stalingradom. Krátky čas vtedy lietala na stroji Lavočkin La-5.
Dňa 13. septembra 1942 pri svojom druhom bojovom lete zostrelila nad Stalingradom nemecký bombardér Ju 88 a stíhačku Bf 109. Pilotom stíhacieho lietadla Bf 109 bol nemecký aristokrat, ktorý už mal na svojom konte 30 vzdušných víťazstiev. Dňa 27. septembra paľbou na vzdialenosť necelých 30 metrov zlikvidovala ďalší Ju 88. Onedlho na to zostrelila spolu s Raisou Beľajevovou Bf 109. V tom istom čase si na trup svojho Jaku-1 nechala nakresliť dlhú bielu čiaru – „Bielu Stalingradskú čiaru“, podľa ktorej ju onedlho začali aj prezývať.
Koncom roku 1942 bola prevelená k 9. gardovému stíhaciemu leteckému pluku (9. GIAP), ktorému velil Lev Šestakov. U tejto jednotky zaznamenala jeden zostrel a bola znovu prevelená, teraz k 296. IAP. Dňa 11. februára 1943 zostrelila ďalšie dva Ju 88 a v spolupráci jeden Focke-Wulf Fw 190. V nasledujúcich dňoch však bola zostrelená a prinútená pristáť na nepriateľskom území. Keď sa ju nemeckí vojaci pokúsili zajať, jeden z letcov jej prišiel na pomoc a svojou paľbou Nemcov zahnal, následne pristál so svojím Il-2 a vzal Lidiju Litviakovú na palubu a vrátil sa späť na základňu. Dňa 23. februára 1943 získala za svoje úspechy Rad červenej hviezdy. U jednotky sa Litviaková zoznámila so stíhačom Alexejom Solomatinom, za ktorého sa čoskoro vydala.
Dňa 22. marca 1943 v oblasti Rostova nad Donom zostrelila pri útoku na nemecké bombardéry jeden nepriateľský stroj. Následne sa pustila do boja so šiestimi eskortnými Bf 109. V tomto boji bola ťažko ranená, no bola schopná návratu na základňu. Po prepustení z nemocnice však neposlúchla príkazy lekárov, aby si doliečila svoje zranenia doma, ale po týždni odišla späť k jednotke.
Koncom mája zaznamenala zaujímavý zostrel, keď sa jej podarilo zničiť nemecký pozorovací balón, ktorý korigoval delostreleckú paľbu na fronte. Tento balón mal ale silné krytie protilietadlovou obranou, a preto použila trik. Preletela frontovú líniu vo väčšej vzdialenosti od cieľa a zaútočila naň z tyla. Jak útočiaci zo slnka v plnej rýchlosti nemecká protivzdušná obrana nestihla zostreliť. Za tento úspech onedlho obdržala Rad červenej zástavy. Dňa 21. mája 1943 padol v boji jej manžel Alexej F. Solomatin, ktorý v dôsledku zranení či poruchy lietadla nezvládol pristátie a vo vraku lietadla jej zhorel pred očami.
Dňa 15. júna 1943 zostrelila v leteckom súboji ďalší Ju 88 a Bf 109, lenže bola zranená. Dňa 18. júla boli Litviaková a jej najlepšia priateľka Kaťa Budanovová zostrelené. Lidiji Litviakovej sa podarilo zachrániť na padáku, no jej spolubojovníčka také šťastie nemala a zahynula v horiacom stroji. V tom čase bola Litviaková už pomerne známou osobnosťou, o ktorej často písala nielen sovietska tlač. V dôsledku nedoliečených zranení, silného duševného aj fyzického vypätia po strate manžela a najlepšej priateľky však začala trpieť vyčerpaním.
Na prelome júla a augusta 1943 prebiehali v oblasti rieky Mius ťažké boje medzi sovietskymi jednotkami a nemeckou 6. armádou. Podobne ako inde aj tu boli pozemné boje úzko späté s činnosťou letectva. Dňa 1. augusta 1943 Lidija Litviaková vzlietla celkovo štyrikrát. Počas prvých troch bojových letov zostrelila dve nepriateľské lietadlá samostatne a jedno v spolupráci. Zo štvrtého letu sa jej Jak-1B s bielym číslom 23 už nikdy nevrátil. Jej lietadlo sa s ňou zrútilo pri samote Koževňa neďaleko obce Dmitrovka v Šachťorskom rajóne Doneckej oblasti. Lidija Litviaková bola vyhlásená za nezvestnú. Velenie divízie pripravilo návrh na udelenie titulu Hrdina Sovietskeho zväzu, ale po tom, čo vzniklo podozrenie, že padla do zajatia, bolo udelenie vyznamenania odložené.
Po skončení vojny jej spolubojovníci pokračovali v jej hľadaní. V roku 1969 našli deti hrajúce sa na poli pri obci Dmitrovka vo vraku lietadla z druhej svetovej vojny pozostatky pilota drobného vzrastu. Telo bolo pochované do masového hrobu spolu s ďalšími vojakmi, ktorí padli v okolí obce. Snahy o vypátranie miesta jej posledného odpočinku boli dlho neúspešné. Až v roku 1979 skupina študentov pod vedením učiteľa Valentina Vaščenka vypátrala, že pri dedine Dmitrovka bol pochovaný aj letec drobného vzrastu, pričom nevylúčili, že mohlo ísť o ženu. Telo bolo v tom istom roku exhumované a podrobené forenznej analýze, ktorá preukázala, že ide o Lidiju Litviakovú. Presné okolnosti jej smrti nie sú dodnes jasné.
Dňa 5. mája 1990 jej prezident ZSSR, Michail Gorbačov, posmrtne udelil titul Hrdina Sovietskeho zväzu.