google/wiki40b huggingface dataset:
Vanguard (nosná raketa)

Zhrnutie štartov

Prvé dva lety v rámci programu Vanguard, označené TV-0 a TV1 (z angl. Test Vehicle) boli zároveň poslednými letmi dvoch zostávajúcich rakiet RTV-N-12a Viking. TV-0 (8. december 1956) primárne otestoval telemetrické systémy, kým TV-1 (1. máj 1957) bol let dvojstupňovej rakety na otestovanie oddelenia a zapálenia budúceho tretieho stupňa rakety Vanguard s motorom na tuhé palivo. Let TV-2, ktorý po niekoľkých odkladoch odštartoval 23. októbra 1957, bol prvým skutočným letom rakety Vanguard. Druhý a tretí stupeň boli síce pasívne, ale let úspešne otestoval oddelenie prvého a druhého stupňa a roztočenie tretieho stupňa. V tom čase však Sovietsky zväz už mal na obežnej dráhe svoj Sputnik 1, takže program Vanguard bol viac-menej tlačený do čo najskoršieho vypustenia družice na orbitu. Preto bola pre let TV-3 pripravená veľmi malá experimentálna družica (volala sa "grapefruit" a vážila iba 1,8 kg). Aj keď sa NRL a Martin snažili presvedčiť, že ide iba o testovací let, všetci sa naň pozerali ako na let, ktorý mal vyniesť prvú družicu v Západnom svete. Keď TV-3 6. decembra 1957 explodovala iba pár sekúnd po štarte, bolo to, aspoň v očiach verejnosti, vnímané ako neúspech a pohroma pre americký kozmický program.
Let TV-3BU (BU z angl. backup - záloha) 5. februára 1958 zlyhal po 57 sekundách v dôsledku chyby riadiaceho systému, ale TV-4 17. marca konečne vyniesol družicu typu "grapefruit" na obežnú dráhu. V tom čase už okolo Zeme obiehala prvá americká družica vynesená armádnou raketou Juno I postavenej na základe prieskumnej rakety Jupiter-C. Družica letu TV-4, označená ako Vanguard 1, dosiahla relatívne vysokú orbitu (3966 km x 653 km) a v súčasnosti (október 2006) je najdlhšie pôsobiacim ľudským výtvorom vo vesmíre. Ďalšie štyri lety TV-5 a SLV (z angl. Satellite Launch Vehicle)-1 až -3 boli neúspešné, ale 17. februára 1959, SLV-4 vyniesol na obežnú dráhu družicu Vanguard 2 (hmotnosť 10,8). Nasledujúce dva lety boli opäť neúspešné, ale posledný let 18. septembra 1959 úspešne vyniesol 23,6 kg družicu Vanguard 3. Posledná misia mala označenie TV-4BU, pretože použila zostávajúu testovaciu raketu, ktorá mala vylepšený tretí stupeň X-248A2 Altair od firmy Allegheny Ballistics Lab. Tento výkonnejší motor umožnil vyniesť ťažší náklad. Kombinácia AJ10 na tekuté palivo a X-248 na tuhé palivo bola pod menom Able použitá na vrchných stupňoch rakiet Thor a Atlas.
Slnko v sieti za Najlepší mužský herecký výkon

Slnko v sieti za Najlepší mužský herecký výkon je jedno z hlavných ocenení udeľovaných Slovenskou filmovou a televíznou akadémiou (SFTA) v rámci výročných filmových cien Slnko v sieti — za herecké umenie, resp. stvárnenie hlavnej mužskej postavy.
Esmoulières

Poloha

Obec má rozlohu 20,11 km². Najvyšší bod je položený 674 m n. m. a najnižší bod 367 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 98 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Jozef Lukáč (1957)

Reprezentácia

Reprezentoval Československo na Majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji hráčov do 18 rokov v rokoch 1975 a 1976 a na Majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji hráčov do 20 rokov v roku 1977.
Hippothous (syn Kerkyóna)

Hippothous (starogr. Ἱππόθους – Hippothous) je v gréckej mytológii syn Kerkyóna, bol kráľ Arkádie.
Keď sa Agapénor nevrátil z Tróje, kráľom Arkádie sa stal Hippothous, syn Kerkyóna. Podľa antického autora Pausania, okrem toho, že po prevzatí vlády založil v Arkádii mesto Trapezous, ktoré sa stalo jeho kráľovským sídlom, nebola zaznamenaná významnejšia udalosť z jeho panovania. Pausanias, ale aj iní antickí autori však uvádzajú, že bol účastník lovu na kalydónskeho diviaka.
Dedičom kráľovského trónu sa po smrti Hippothoa stal jeho syn Aipytos.
Úsudok

Úsudok je logická operácia, myšlienkový postup, pri ktorom sa z jedného alebo niekoľkých súdov, nazvaných premisami úsudku, vyvodzuje nový súd (záver alebo dôsledok), logicky vyplývajúci z premís. Prechod od premís k záveru sa uskutočňuje podľa nejakého logického pravidla (pravidla vyvodzovania).
Maracaibo

Maracaibo je druhé najväčšie mesto Venezuely. Má 1 295 000 obyvateľov (sčítanie obyvateľstva v roku 1998).
Maracaibo je prístavné mesto, za mestom leží Maracaibské jazero spojené prielivom s Venezuelským zálivom.
Peyraud

Poloha

Peyraud má rozlohu 5,96 km². Najvyšší bod je položený 381 m n. m. a najnižší bod 134 m n. m.

Obyvateľstvo

Peyraud má 522 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Ray Bradbury

Ocenenia

Jeden asteroid je pomenovaný na jeho počesť (9766) Bradbury, ako aj kráter na mesiaci sa volá „Dandelion Crater“ (pomenovaný podľa románu, Dandelion Wine – Púpavové víno).
17. novembra 2004 Bradburymu udelili za prítomnosti prezidenta George W. Busha National Medal of Arts.
Takisto získal World Fantasy Award za životné dielo, Stoker Award za životné dielo, SFWA Grand Master, SF Hall of Fame Living Inductee a First Fandom Award.
Ovillers-la-Boisselle

Poloha

Obec má rozlohu 9,61 km². Najvyšší bod je položený 153 m n. m. a najnižší bod 80 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 429 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Dávid Leško

Prešov

Leško začal svoju kariéru v Prešove, kde sa postupne z mládežníckych kategórií prepracoval na hráča A-tímu. Hosťoval v Humennom, Rimavskej Sobote a Šarišských Michaľanoch.

Senica

V roku 2016 prestúpil do Senice, kde debutoval 27. februára 2016 v zápase proti Podbrezovej (prehra 0 : 1). Za Senicu dokázal v 14 zápasoch streliť len 2 góly a v lete sa vrátil naspäť do Prešova. V Prešove hral Fortuna ligu, do ktorej Prešov postúpil počas jeho pôsobenia v Senici. V 29 zápasoch zaznamenal 2 góly.

Podbrezová

V lete 2017 prestúpil do Podbrezovej, kde momentálne pôsobí. Vo svojej prvej sezóne v klube strelil v 28 zápasoch 4 góly.
V sezóne 2018/2019 odohral 17 zápasov a dal 7 gólov. Presadil sa proti Trnave (domáca výhra 1 : 0), Senici (hosťujúca remíza 1 : 1), Nitre (domáca výhra 3 : 2), Trenčínu dal 2 góly (domáca výhra 2 : 0), podobne aj Senici (domáca prehra 2 : 4).
Púchovská kultúra

Púchovská kultúra alebo púchovská skupina bola archeologická kultúra cca od 300 pred Kr. do 180 po Kr. (podľa zriedkavých názorov až do 4. stor. n.l.), ktorá sa v 1. storočí pred Kr. rozkladala v severnom strednom a západnom Slovensku, na severovýchodnej Morave a v Malopoľsku, po prelome letopočtov už len na na strednom (prevažne severnom) Slovensku a v okolí Krakova. Púchovská kultúra v užšom zmysle sa začína v polovici 2. storočia pred Kr.
Pomenoval ju Eduard Beninger roku 1937 podľa náleziska Púchov, ktoré v polohe Skalka skúmal Emil Hoenning v rokoch 1888 – 1894.

Etnicita

Podľa písomných prameňov sa zvykne stotožňovať s Kotínmi, ktorých spomínajú antické texty,  ale aj/alebo ojedinele s kmeňom Osov, s germánskymi Sidónmi a s málo preskúmanými Burmi, no aj so Slovanmi.
Ak si odmyslíme písané dokumenty, tak z čisto archeologického pohľadu išlo o typickú zmiešanú horskú skupinu zrejme s viacerými etnickými komponentmi. Vznikla zhruba na severnom Slovensku okolo 300 pred Kr. zmiešaním (starých) prvkov lužickej kultúry a (nových) prvkov keltskej kultúry. Neskôr pribudli aj dácke prvky a prvky przeworskej kultúry a germánske prvky.
Najviac historických a archeologických dôvodov umožňuje stotožniť púchovskú kultúru s Kotínmi.

Predpúchovský horizont

Prvá fáza púchovskej kultúry (cca do 100 pred Kr.) sa nazýva predpúchovský horizont (alebo predpúchovská skupina). V tejto fáze má keramický inventár skoro len halštatský charakter, objavili sa ale aj laténske kovové výrobky. Nadväzovali sa prvé kontakty s Keltmi, budovali sa hradiská a veľké hraničné opevnenia (Podtureň). Doložená je ťažba rúd a keltské mince.

Prechodný katastrofický horizont

Okolo prelomu letopočtov (najmä na začiatku nášho letopočtu) dochádza v púchovskej kultúre k veľkým zmenám (tzv. prechodný katastrofický horizont púchovskej kultúry): veľké centrálne hradiská (Liptovská Mara – Havránok) končia v horizonte spálených a zničených osád (zrejme vojna v súvislosti s germánskou expanziou) a trochu neskôr v materiálnej kultúre silnie przeworský a dácky vplyv.

Rímska fáza

Potom nasledovala tzv. rímska fáza púchovskej kultúry – v starej rímskej dobe badať čiastočné opätovné oživenie sídlisk a ich produkcie. Počet sídlisk sa zmenšil, zato boli väčšie. Rozsah kultúry sa zmenšil o okrajové oblasti. Badať aj vplyvy Dákov (okolo prelomu letopočtu), trocha neskôr vplyvy przeworskej kultúry (severné vplyvy) a kvádske (južné vplyvy). Pozoruhodná je zmiešaná przeworsko-púchovská enkláva v oblasti Krakova zameraná na výrobu soli.
Podľa doterajších nálezov kultúra zanikla v súvislosti s markomanskými vojnami okolo 180 n.l., čo by potvrdzovali aj písomné správy referujúce o presídlení Kotínov v tomto období do Panónie.
San-kuo jen-i

San-kuo jen-i (čín. 三国演义, pchin-jin: sānguó yǎnyì - slovenský prepis: san-kuo jen-i - doslova výklad/historický príbeh Troch ríš) resp. staršie San-kuo-č' tchung-su jen-i ( pchin-jin: sānguózhì tōngsú yǎnyì- slovenský prepis: san-kuo-č' tchung-su jen-i - doslova populárny/bežný výklad/historický príbeh Kroniky/Dejín Troch ríš) je jeden zo štyroch klasických románov čínskej literatúry. Historický román napísal Luo Kuan-čung v druhej polovici 14. storočia.
Román voľne interpretuje udalosti z konca dynastie Chan a obdobia Troch ríš, vymedzené rokmi 169 a 280 po Kr. Luo Kuan-čung naväzuje na historické pramene z tejto doby, konkrétne na Kroniku troch ríš, do románu pridáva didaktický rys - snahu o šírenie morálky, dielo je aj skrytým protestom proti dynastii Jüan.
Hlavnou postavou románu je Liou Pej, potomok dynastie Chan, ktorý pomocou konfuciánskych cností získa moc a založí dynastiu Wej. Negatívnym hrdinom a Liou Pejovým protivníkom je cisár Cchao Cchao. V románe vystupuje veľké množstvo historických, ako aj vymyslených postáv. Skladá sa zo 120 kapitol, ktoré na seba voľne naväzujú. Dielo je napísané v hovorovom jazyku, ale výrazný je aj podiel klasickej čínštiny. Hojne využíva naratívne techniky a stal sa inšpiráciou pre ďalších rozprávačov. Stal sa zdrojom mnohých čínskych prísloví.
Román sa stal námetom mnohých kníh, divadelných predstavení a filmov. Najvýznamnejšie súčasné filmové spracovania predstavujú Krvavé pobrežie (zobrazujúce bitku pri červených skalách, ústrednú udalosť románu) a Tri kráľovstvá: Vzkriesenie draka.
Internacionála (združenie)

Internacionála (medzinárodné združenie) je neformálne označenie alebo súčasť názvu najmä v minulosti významných medzinárodných združení strán sociálnodemokratických (socialistických), v istej fáze aj komunistických. Označenie odkazuje na neoficiálny názov Prvá internacionála, prvého Medzinárodného robotníckeho združenia, založeného v roku 1864. Neskôr sa označenie "Internacionála" stalo súčasťou názvu združení aj iných typov politických strán. Doteraz napríklad pôsobí Socialistická internacionála alebo Zelená internacionála. Na odlíšenie sa pre socialistickú / komunistickú internacionálu zaužíval prívlastok "červená".

Vplyv a význam

Významný vplyv na založenie Prvej internacionály mal Komunistický zväz (nemecky: Bund der Kommunisten, anglicky Communist League), medzinárodná politická strana založená 1. júna 1847 s vplyvom Karla Marxa a Friedricha Engelsa, ktorí napísali v roku 1848 Komunistický manifest. Podľa ich teórie by úspešný proletársky internacionalizmus mal viesť k celosvetovému komunizmu a k beztriednej spoločnosti, čo vyjadrili sloganom "Proletariáni všetkých krajín, spojte sa!".
Červené internacionály boli číslované. Na socialistický / komunistický režim v Česko-Slovensku (1948 -1989) mala najväčší vplyv Kominterna alebo Tretia internacionála, založená v Moskve v marci 1919 pôsobiaca do roku 1943 a Informbyro (1947 až 1956).
Waterloo (stanica metra)

História

Prvú stanicu podzemnej dráhy otvorili na Waterloo 8. augusta 1898, keď bola spustená prevádzka Waterloo & City Railway (dnešná Waterloo & City Line). Takto sa aspoň v obmedzenej forme podarilo spoločnosti London & South Western Railway naplniť svoje plány na dosiahnutie londýnskeho City. Nástupištia Baker Street & Waterloo Railway (dnešná Bakerloo Line) otvorili 10. marca 1906.
13. septembra 1926 bolo dokončené predĺženie tzv. Hampstead and Highgate Line (dnešná Northern Line (vetva Charing Cross)) zo stanice Charing Cross, cez Embankment až do stanice Kennington so zástavkou na Waterloo.
Nástupištia Jubilee Line otvorili 20. novembra 1999 ako súčasť predĺženia Jubilee Line (tzv. Jubilee Line Extension) do juhovýchodného Londýna. Nástupištia Jubilee Line sa nachádzajú na opačnom konci staničného komplexu a s nástupišťami Northern a Bakerloo Line ich spája 140 metrov dlhý pohyblivý chodník – jeden z dvoch, čo sa nachádzajú v sieti londýnskeho metra. (Druhý sa nachádza na stanici Bank a vedie k nástupištiam Waterloo & City Line.)

Zaujímavosti

Stanica metra na Waterloo je jedným z dejísk príbehu v piesni “Waterloo Sunset” britskej skupiny The Kinks.
Cardesse

Poloha

Obec má rozlohu 7,67 km². Najvyšší bod je položený 329 m n. m. a najnižší bod 154 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 253 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Zámok Židlochovice

Dejiny zámku

Zámok sa nachádza v juhozápadnej časti mesta Židlochovice, prináleží k nemu aj priľahlá obora. Zámok stojí na mieste bývalej vodnej tvrdze, vybudovanej pred rokom 1349. Roku 1353 získal tvrdzu aj dedinu Židlochovice moravský markgróf Jan Jindřich a po jeho smrti markgróf Jošt. Po roku 1407 sa v držaní tvrdze vystriedalo viacero rodov, mimo iné Valdštejnovci a Pernštejnovci. V roku 1567 pripadol židlochovický statok a tvrdza Žerotínovcom.
V 70. rokoch 16. storočia Fridrich zo Žerotína nechal prestavať tvrdzu na renesančný zámok s kaplnkou. V roku 1616 kúpil zámok aj s panstvom Adam mladší z Valdštejna. Na konci 17. storočia získal panstvo Filip Ludvík Václav gróf zo Sinzendorfu, ktorý potom v rokoch 1720 – 1729 prebudoval zámok v barokovom slohu. Staviteľské práce vtedy vykonával viedenský staviteľ Ludvík Kaltner.
V roku 1743 kúpili zámok aj panstvo Ditrichštejnovci, v ich držaní zostal do roku 1819, kedy zámok predali habsbursko-lotrinskej cisárskej rodine, a to potomkom Leopolda II. Tí potom zámok vlastnili až do jeho zoštátnenia Česko-slovenskou republikou v roku 1919.
Od roku 1822 prebiehali stavebné úpravy zámku, predovšetkým zbúranie hradieb a zrušenie násypov a padacích mostov. V rokoch 1844 – 1845 boli vykonané empírové úpravy a zámok tak nadobudol dnešnú podobu. V roku 1858 sa na zámku narodila neskoršia španielska kráľovná Mária Kristína Španielska, v roku 1874 tu zomrel jej otec, arcivojvoda Karol Ferdinand Habsburský. Posledným majiteľom zámku bol arcivojvoda Fridrich.
Roku 1919 pripadol zámok česko-slovenskému štátu. Medzi vojnami slúžil ako letné sídlo prezidenta T. G. Masaryka – pobyty pripomína pamätná tabuľa pri vchode do zámockého parku. V súčasnosti je zámok miestom konania rôznych stretnutí politikov. Mimo iné sa tu tiež natáčal jeden z dielov seriálu Četnické humoresky. Z boku zámku sídli riaditeľstvo Lesného závodu Židlochovice, samotný zámok je využívaný ako hotel a konajú sa tu aj svadby. Vždy prvý víkend v septembri je zámok jeden deň v roku otvorený aj verejnosti k prehliadke.

Zámocký park

Park o rozlohe 23 ha je ukážkou krajinárskeho parku v anglickom štýle. Rastie tu 25 druhov ihličnatých a cez 80 druhov listnatých drevín.
Plán parku vypracoval francúzsky záhradný architekt Arnošt August Charbonier asi v roku 1708. Výsadbu realizoval záhradník Josef Hatzl, ktorý sa neskôr stal správcom Schönbrunnských záhrad potom, čo jeho prácu v roku 1746 zhliadla v Židlochoviciach Mária Terézia. Park bol postupom doby prebudovaný do súčasného anglického štýlu.
Zámocký park je celoročne a zdarma verejnosti prístupný.

Zámocká kaplnka sv. Kríža

Bola už súčasťou pôvodného zámku. Nechal ju opraviť Leopold z Ditrichštejna v polovici 18. storočia. Mimo hlavný oltár sú v kaplnke dve sochy: P. Mária Tomská a sv. František Xaver. Na pravej strane tiež socha sv. Kataríny z kararského mramoru.
Diorit

Vlastnosti

Diorit je z geochemického hľadiska alkalicko-vápenatá intermediárna hornina s obsahom SiO₂ približne 65%. Mineralogicky obsahuje asi 50%  Ca-Na živcov, z ktorých je väčšina plagioklasového radu. Dominujúci andezín, v malom množstve sa vyskytuje i mikroklín. Asi 5% obsahu môže tvoriť kremeň. Asi štvrtinu objemu tvorí amfibol hlavne hornblend a v menšej miere tmavá sľuda biotit. Môže obsahovať aj minerály skupiny pyroxénu, najmä augit. Z tmavých minerálov tu možno zriedkavo nájsť i olivín alebo granát. Akcesorické sú hlavne zirkón, apatit, magnetit, ilmenit a sulfidické minerály. Je často sivej, tmavej sivej až sivo-zelenej farby. Zelený odtieň je obyvkle spôsobený chloritizáciou. Diorit patrí medzi prechodné typy vyvretých hornín, ktoré sa často prestupujú s horninami podobného zloženia. Variety chudobné na tmavé minerály sa označujú leukodiorit. Ak je prítomný olivín a na železo bohatý augit, hornina prechádza do melanodioritu, ktorý je veľmi blízky gabru. Podobne v prípade, že je v hornine zvýšený obsah kremeňa, možno hovoriť o kremennnom diorite alebo ak je kremeňa viac než 20%, označuje sa hornina ako tonalit. Ak je vo významnejšom množstve prítomný okrem kremeňa aj ortoklas (draselný živec) hornina sa označuje monzodiorit alebo granodiorit.

Vznik

Vznik dioritu je často spojený s väčšími granitoidnými alebo gabrovými intrúziami.  Diority tiež vznikajú pri parciálnom tavení mafických hornín nad subdukčnými zónami. Často vzniká a tvorí batolity vo vulkanických oblúkoch, pohoriach kordiliérového typu ako sú napríklad Andy. Jeho výlevná forma je podstatne častejšia a označuje sa ako andezit.

Použitie

Diorit je veľmi pevná hornina. V starovekom Egypte boli dioritové nástroje používané na opracovávanie granitu. Používal sa tiež po vyleštení na trvácne predmety. Známa je najmä stéla z tmavého dioritu s vytesaným Chammu-rabiho zákonníkom, ktorá sa dnes nachádza v Louvri. Diorit bol na podobné účely používany po celom Blízkom východe v starovekom Egypte, Babylonii, Assýrii a Sumer. Sargon Akkadský, kvôli ložiskám dioritu viedol niekoľko vojen.
Dnes sa diorit používa ako stavebný a obkladový kameň, pre svoju tvrdosť a odolnosť. Ako drvina je vhodný do betónov.

Výskyt

Diorit je pomerne vzácny, jeho najvýznamnejší výskyt vo svete je v okolí mesta Sondrio v Taliansku; Durínsku a Sasku v Nemecko. Tiež vo Fínsku, Rumunsku, severovýchodnom Turecku, strednom Švédsku, Škótsku, ostrove Guernsey v prielive La Manche, pohorí Darrans range na Novom Zélande a v Andách. V USA sa nachádza v provincií Basin and Range, v štáte Minnesota a Montana. Na Korzike sa vyskytujúca orbikulárna varieta sa označuje napoleonit alebo korzit.
V Česku sú typické v Sliezsku, v dyjskom masíve pri Znojme, alebo pri Nasavrkoch, Mutěníne a v kdyňskom komplexe.
Na Slovensku sa vyskytujú len v malej miere v Nízkych a Vysokých Tatrách, Malých Karpatoch, v Štiavnických vrchoch. Na niektorých miestach vo veporiku a v Spišsko-gemerskom rudohorí.
Pers (Deux-Sèvres)

Poloha

Obec má rozlohu 4,73 km². Najvyšší bod je položený 151 m n. m. a najnižší bod 127 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 74 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Épreville-en-Lieuvin

Poloha

Obec má rozlohu 6,72 km². Najvyšší bod je položený 173 m n. m. a najnižší bod 150 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 178 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Pavol Benkár

Životopis

Pochádzal zo starej železiarskej rodiny. Vlastnil bane a banské polia na Železníku a v Rákoši, kde v roku 1802 spoluzaložil banskú spoločnosť na ťažbu železnej rudy v Rákoši.
Bol popredným členom Železokupeckého spolku Országh a zaslúžil sa o vznik Rimavskej únie (tzv. Železiarskej únie) v roku 1808. Spolu s Adamom Cziburom, Samuelom Glószom a svojim synom Jozefom Benkárom stal inšpektorom únie. Do únie odovzdal tri banské miery na Železníku a v Rákoši. O založenie únie sa P. Benkár snažil už v roku 1802, keď spolu s Evou Cziburovou z Jelšavy a Štefanom Clementisom z Chyžného rozhodli nadviazať užšiu spoluprácu so šteliarmi v regióne, čo však nenašlo adekvátnu odozvu.
P. Benkár mal syna Jozefa (1802 – 1870), ktorý vyštudoval Banskú akadémiu v Banskej Bystrici, pôsobil ako montanista na Spiši a tiež sa angažoval v hospodárskych spolkoch na Gemeri.
Tatra T6B5

Konštrukcia

T6B2 vychádza z konštrukcie Tatra T5 zo začiatku 70. rokov 20. storočia. Ide o jednosmerný štvornápravový motorový električkový vozeň s tromi dverami a štandardnou výškou podlahy. Vozidlá sú vybavené elektrickou tyristorovou výzbrojou typu TV3.
V roku 1993 bola založená česko-ukrajinská firma Tatra-Jug na konečnú montáž električiek dodaných z Prahy. Firma ale predala iba 39 vozidiel, ostatné čakali na kupca. Až v roku 2003 bolo týchto 10 vozidiel opravených a skompletizovaných v ostravskom dopravnom podniku a boli predané mestu Iževsk.
Do tohto typu je možné montovať podvozky na normálny rozchod koľají 1 435 mm, ako aj neštandardné podvozky, napríklad 1 524 mm, ktorý používa väčšina ruských dopravcov.

Prototypy

Na začiatku 80. rokov 20. storočia bolo potrebné nahradiť pomerne zastarané električky T3 novým, modernejším typom. Vyrobilo sa mnoho prototypov, ale až typ T6B2 bol schválený do výroby, ale iba pre zahraničných zákazníkov.
V roku 1983 boli vyrobené dva prototypy vozňa T6B2, ktoré boli ihneď skúšané v Prahe pod číslami 0016 a 0017. O rok neskôr boli predané do Moskvy, kde získali čísla 001 a 002 a boli ďalej testované. O niečo neskôr boli nasadené do bežnej prevádzky. V roku 1994 boli prečíslované na 0301 a 0302. V súčasnosti je v prevádzke iba vozeň s ev.č. 0301, druhý sa používa ako služobný. Zaujímavé je, že do Moskvy už žiadne ďalšie električky tohto typu dodané neboli.
Poznámka: Aby sa sovietski prevádzkovatelia tohto typu nebáli, boli T6B5 obchodne označené ako T3M, ako modernizácia osvedčených vozňov Tatra T3, hoci to nebola pravda.
Porýnie

Porýnie (nem. Rheinland) je nepresne vymedzený názov oblasti Nemecka po oboch brehoch stredného a dolného Rýna.
Po kolapse francúzskeho kráľovstva v dôsledku revolúcie bolo ako nemecky hovoriaci región na dolnom a strednom toku rieky anektované pruským cisárstvom. Po prvej svetovej vojne bola jeho západná časť na základe Versailleskej zmluvy okupovaná dohodovými vojskami a bola tu vytvorená demilitarizovaná zóna. Nemecká armáda ju znovu obsadila až v roku 1936.
Južná a východná časť je predovšetkým kopcovitá s pohoriami (Westerwald, Hunsrück, Taunus a Eifel), ktoré pretínajú údolie riek Rýn a Mosela. Na severe sa nachádza údolie rieky Ruhr.
Medzi najväčšie mestá v oblasti patria Aachen, Bonn, Kolín nad Rýnom, Duisburg, Essen, Düsseldorf, Koblenz, Krefeld, Leverkusen, Ludwigshafen, Mainz, Mannheim, Mönchengladbach, Wiesbaden a Wuppertal.
Spolu so severnou časťou Talianska je Porýnie oblasť s najväčším znečistením vzduchu v Európe.