Deinosuchus

Morfológia

Aj napriek masívnej veľkosti nebol celkový vzhľad deinosucha od moderných krokodílov výrazne odlišný. Rovnako ako aligátor, mal široký rypák s mierne vybrúseným špicom. V každej čeľusti mal 21 alebo 22 zubov. Zuby v prednej časti čeľuste boli veľmi silné a robustné, zatiaľ čo zuby zadnej časti čeľuste boli krátke, zaguľatené a tupé. Keď sa jeho papuľa uzavrela, štvrtý zub dolnej čeľuste bol viditeľný.
Sila zahryznutia deinosucha sa odhaduje na 18 000 N. Pre porovnanie, súčasný americký aligátor, zviera z najväčšou silou zahryznutia dosahuje maximálne 9452 N. Dokonca ani tie najväčšie a najsilnejšie teropódy ako tyranosaurus sa mu v tomto ohľade nevyrovnali.
Osteodermy (kostenné doštičky), ktoré pokrývali chrbát deinosucha boli nezvyčajne veľké, ťažké a niektoré z nich v tvare polkruhu. Hlboké jamy a ryhy na týchto osteodermách slúžili ako úchytky pre spojivové tkanivá. Spoločne osteodermy a spojivové tkanivá slúžili na podporu masívneho tela deinosucha z vody. V dôsledku toho, aj napriek svojej veľkosti, bol deinosuchus na zemi pravdepodobne agilný ako jeho moderní príbuzní.

Veľkosť

Vzhľadom k tomu, že známe pozostatky deinosucha sú značne neúplné, jeho veľkosť sa len odhaduje. V roku 1954, H. Colbert a Roland T. Bird rekonštruovali jeho dolnú čeľusť s dĺžkou 2 m a „na základe porovnávacích meraní“ vypočítali, že tento obrí krokodíl dosahoval maximálnu dĺžku žku 12 m Oveľa nižší odhad je, že dorastal do 8 až 10 m dĺžky (Gregory M. Erickson a Christopher A. Brochu, 1999). V roku 2002 David Schwimmer poznamenal, že menšie a častejšie formy deinosucha nachádzané vo východnej časti Severnej Ameriky mali zvyčajne lebky asi 1 m dlhé. Pomocou rovnice založenej na veľkosti lebky odhadol, že celková dĺžka tela bola približne 8 m s hmotnosťou asi 2,3 t. Podľa výskumu Schwimmera teda dosahoval väčších rozmerov v západnej časti kontinentu (presnejšie v Texase), kde sa našli pomerne dobre zachovalé lebky až 1,31 m dlhé. Na základe ich veľkosti vypočítal dĺžku tela na 9,8 m.
Hoci je väčšina pozostatkov deinosucha príliš zle zachovaná, nájdené stavce zvieraťa naznačujú, že dorastal do ešte väčšej veľkosti. Schwimmer odhadoval, že najväčšie exempláre mali celkovú telesnú dĺžku až 12 m a je možné, že vážili 8,5 tony či dokonca viac.
Hoci sú nezhody k určeniu jeho presnej veľkosti, fosílne pozostatky však dostatočne naznačujú, že bol podstatne väčší než ktorýkoľvek dnešný krokodíl. Deinosuchus bol často opisovaný ako najväčší krokodíl všetkých čias, i keď niektoré iné veľké prehistorické krokodíly vrátane Purussaura, Rhamphosucha a Sarcosucha sa jeho veľkosti mohli rovnať alebo ho dokonca prerastať.

Habitát

Je viac než pravdepodobné, že deinosuchus bol rozšírený v celých Spojených štátoch (Alabama, Georgia, Mississippi, Montana, New Jersey, Nové Mexiko Severná Karolína, Texas, Utah a Wyoming). V roku 2006 boli opísané osteodermy tohto krokodíla nájdené v súvrství San Carlos, čo značí, že jeho rozsah siaha až k severnému Mexiku. Fosílie deinosucha sú najhojnejšie v oblasti Gulf Coastal Plain blízko hraníc z Alabamou. Všetky známe exempláre deinosucha boli nájdené v horninách, ktoré sa datujú do obdobia vrchnej kriedy (stupeň Kampán). Najstaršie exempláre tohto rodu žili pred približne 80 miliónmi rokov, zatiaľ čo najmladšie pred asi 73 miliónmi rokov.
Rozmiestnenie nálezisk naznačuje, že tento ohromný aligatoroid preferoval prostredia typické pre ústia riek. V texaskom súvrství Aguja z ktorej pochádzajú najväčšie exempláre, zrejme žil v zálivoch a v brakických vodách. Aj keď sú niektoré exempláre nachádzané v morských sedimentoch, nie je jasné či deinosuchus skutočne žil v hĺbkach oceánov, ako dnešné krokodíly. Je tiež možné, že pozostatky zvieraťa mohli byť po jeho smrti premiestnené.

Potrava

V roku 1954, H. Colbert a Roland T. Bird špekulovali, či deinosuchus lovil a jedol niektoré druhy dinosaurov, ktoré s ním spoločne žili v rovnakej dobe. Hypotézu o tomto spôsobe stravovania priniesol Colbert až v roku 1961 s tvrdením: Je viac než pravdepodobné, že dinosaury lovil; prečo by bol inak takto nesmierne obrovský? Poľoval vo vode, kam sa veľké teropódy nedostali. Schwimmer v roku 2002 uviedol, že niekoľko chvostových stavcov hadrosaurov nájdených blízko Big Bend National Park nesú známky po zuboch deinosucha, čo posilňuje hypotézu o tom, že deinosuchus sa skutočne živil dinosaurami. Keď v roku 2003 preskúmaval tieto chvostové stavce Christopher A. Brochu, nenašiel žiadne známky po zuboch, ktoré majú byť presvedčivé, ale napriek tomu navrhol, že deinosuchus „pravdepodobne čas od času pojedal ornitopódy.“
Schwimmer a G. Dent Williams v roku 1996 navrhli, že deinosuchus lovil morské korytnačky a že svoje robustné a ploché zuby v zadnej časti čeľustí používal na rozdrvenie ich panciera. Morská korytnačka rodu Bothremys bola obzvlášť obyčajná vo východnom biotope deinosucha a niekoľko jej škrupín boli nájdené s uhryznutím, ktoré boli s najväčšou pravdepodobnosťou spôsobené deinosuchom.

Tempo rastu

Podľa štúdii paleontológov Ericksona a Brochua v roku 1999 sa zistilo, že tempo rastu deinosucha bolo porovnateľné s modernými krokodílmi, no pokračovalo po omnoho dlhšiu dobu. Ich odhady, založené na letokruhoch chrbtových osteodermov rôznych jedincov naznačujú, že každý jedinec rodu deinosuchus sa mohol dožiť viac ako 35 rokov, než dosiahol plnej dospelej veľkosti a že najstarší jedinci sa mohli dožiť nanajvýš 50 rokov. Ide o úplne inú stratégie rastu, než je tá u veľkých dinosaurov, ktorí dosiahli dospelej veľkosti oveľa rýchlejšie ale mali kratšiu dĺžku života. Podľa Ericksona „videl dospelý jedinec deinosucha niekoľko generácií dinosaurov prichádzajúcich a odchádzajúcich.“

Objav a pomenovanie

Už v roku 1858 opísal americký geológ Ebenezer Emmons dve veľké fosílne zuby nájdené v Bladen County, v Severnej Karolíne a pridelil ich rodu Polyptychodon. Neskôr sa ukázalo, že nálezy Polyptychodona vlastne patria pliosaurovi (druh morského plaza) a tak boli tieto zuby opísané ako nový druh, P. rugosus. Hoci spočiatku neboli správne rozoznané, tieto zuby boli pravdepodobne prvé vedecky opísané pozostatky deinosucha. Ďalší veľký zub, ktorý pravdepodobne patrí deinosuchovi, bol objavený v susednom okrese Sampson a v roku 1869 mu dal americký paleontológ Edward Drinker Cope meno Polydectes biturgidus.
V roku 1903 sa americkým paleontológom Hatcherovi a Stantonovi podarilo u Willow Creeku odkryť niekoľko skamenelých osteodermov, ktoré z najväčšou pravdepodobnosťou patrili rodu deinosuchus. Tieto osteodermy boli pôvodne pridelené ankylosaurovi rodu Euoplocephalus. Neskôr boli na tomto mieste vykonávané ďalšie vykopávky pod vedením Utterbacka, ktoré priniesli ďalšie fosílie, vrátane doplnkových osteodermov rovnako ako i stavce, rebrá a panvové kosti. Keď boli tieto fosílie dôkladne preskúmané, bolo jasné, že patrili veľkému krokodílovi a nie dinosaurovi. V roku 1904, kedy Hatcher zomrel, jeho kolega Holland skúmal tieto fosílie a v roku 1909 ich pridelil novému rodu a druhu, Deinosuchus hatcheri. Názov deinosuchus pochádza z gréckeho slova δεινός/deinos (v preklade „hrozný alebo strašný“) a σουχος/souchos, (v preklade „krokodíl“).
V roku 1940, expedícia z Amerického prírodovedného múzea priniesla ďalšie fosílie tohto veľkého krokodíla, tentoraz od texaského Big Bend National Parku. Tieto exempláre boli opísané Colbertom a Birdom v roku 1954 pod názvom Phobosuchus riograndensis, hoci ich Donald Baird a Jack Horner neskôr predelili rodu 
deinosuchus. Iné početné exempláre deinosucha boli objavené v priebehu najbližších niekoľkých desaťročiach. Väčšina z nich bola značne neúplná, ale rozšírila nám vedomosti o geografickom rozsahu tohto obrieho dravca.

Klasifikácia

Deinosuchus bol zaradený do čeľade krokodílotvarých, predovšetkým na základe črtov zubov podobných u moderných krokodílov. Fylogenetická analýzy v roku 1999 však rozhodli, že deinosuchus bol v skutočnosti primitívnym členom Alligatoroidea. Táto klasifikácia bola podporená v roku 2005 objavom zachovalého odliatku mozgovne deinosucha z alabamského súvrstvia Blufftown, ktoré vykazuje určité znaky pripomínajúce moderného amerického aligátora. Aj keď to bol prehistorický člen rovnakého kladu, nebol to priamy predchodca moderných aligátorov. Za jeho najbližšieho príbuzného možno považovať rod Leidyosuchus a Diplocynodon.