Piata križiacka výprava

Zvolanie výpravy

Na jar roku 1213 vydal pápež Inocent III. bulu, Quia maior, ktorá zvolávala všetko kresťanstvo na novú križiacku výpravu. Európski panovníci však boli plne zamestnaní bojom medzi sebou. V tej dobe však Inocent III. ich pomoc nežiadal, pretože predošlá križiacka výprava, ktorú viedli králi (Druhá križiacka výprava), skončila fiaskom. Pápež nariadil začať s náboženskými sprievodmi, kázaním a modlitbami, aby pre svoju vec získal prostý ľud, nižšiu šľachtu a rytierov.

Francúzsko

Správu o novej križiackej výprave vo Francúzsku kázal Róbert z Courçonu, ale na rozdiel od ostatných križiackych výprav nemala táto informácia vo Francúzsku veľký ohlas a k výprave sa veľa  francúzskych rytierov, ktorí mali aj tak plné ruky práce s výpravou proti heretickým katarom, nepripojilo. V roku 1215 pápež zvolal 4. lateránsky koncil, kde spolu s jeruzalemským patriarchom Raoulom de Mérencourtom medzi ostatnými cirkevnými záležitosťami preberali aj znovuobnovenie kresťanského panstva v Svätej zemi. Inocent III. chcel, aby nová výprava bola pod plným dohľadom pápeža, rovnako ako prvá križiacka výprava, a aby sa nevymkla kontrole ako štvrtá križiacka výprava, kedy ju zneužili Benátčania k dobytiu Konštantinopola. Pápež v roku 1216 pre križiakov naplánoval stretnutie v Brindisi a zakázal obchod s muslimami na zaistenie ochrany križiackych lodí a zbraní. Každý križiak mohol prijať odpustok, ten ale mohol prijať aj človek, ktorý križiakom finančne alebo inak vypomohol, ale sám sa výpravy nezúčastnil.

Nemecko a Uhorsko

Správu o novochystanej križiackej výprave priniesol do nemeckých oblastí Oliver z Kolína. Cisár Fridrich II. Hohenstaufský sa s ním pokúsil spojiť v roku 1215. Fridrich II. bol však ten posledný monarcha, s ktorým by sa chcel Inocent III. spojiť, ako sa pápež vyjadril. V roku 1216 Inocent III. zomrel a jeho nástupca Honorius III. Fridricha II. z účasti vyškrtol a miesto neho začal vyjednávať s rakúskym vojvodom Leopoldom VI. a uhorským kráľom Ondrejom II.

Priebeh výpravy

V roku 1217 opustila európska armáda hlavné mesto Jeruzalemského kráľovstva Akko a spojila sa s vojskami cyperského kráľa Huga I., jeruzalemského kráľa Jána z Brienne a antiochijským kniežaťom Bohemundom IV., aby zahájili útok na Ajjúbovcov v Sýrii.

Jeruzalem

V Jeruzaleme obrancovia preventívne rozobrali múry a opevnenie mesta, aby križiaci po jeho obsadení neboli schopní Jeruzalem ubrániť. Muslimovia potom utiekli z mesta zo strachu z opakovania masakra, ktorý sa tu odohral po dobytí mesta križiakmi pri prvej križiackej výprave v roku 1099. Ajjúbovci sa o boj nezaujímali a keď žiadna ofenzíva neprichádzala, Ondrej II., Bohemund IV. a Hugo I. sa v roku 1218 vrátili domov.

Spojenectvo s Ikonyjským sultanátom

Neskôr v roku 1218 dorazil Oliver z Cologne spoločne s novou nemeckou armádou a gróf Viliam I. s holandskými, flámskymi a frízskymi posilami. S Leopoldom VI. a Jánom z Brienne naplánovali útok na egyptskú Damiettu. Aby mal plán väčšiu nádej na úspech, tak sa križiaci spojili s ikonyjským sultánom Keykavem I. Ten zaútočil na Ajjúbovcov v Sýrii a uvoľnil tak križiakom cestu k útoku na Damiettu.

Egypt

V júni 1218 začali križiaci s obliehaním Damietty a napriek odporu nepripraveného sultána Al-Adila  veža, ktorá stála vonku za mestom, padla 25. augusta. Dobyť samotné mesto už bolo zložitejšie, pretože choroby spôsobili križiakom citeľné straty, medzi mŕtvymi bol i Robert z Courçonu. Al-Adil medzitým tiež zomrel a jeho miesto zaujal Al-Kamil. Medzitým Honorius III. vyslal v roku 1219 Pelagia Galvaniho ako nového vodcu výpravy. Al-Kamil sa pokúšal s križiakmi vyjednávať o mieri. Navrhol, že im prenechá Jeruzalem ak upustia od obliehania Damietty, ale Pelagio jeho ponuku neprijal. Po tejto ponuke gróf Viliam I. opustil so svojimi bojovníkmi križiacky tábor a odplával domov. V auguste alebo septembri prišiel do križiackeho tábora František z Assisi a prešiel kázať k Al-Kamilovi. V novembri križiaci oslabili sultánove sily a mohli tak konečne obsadiť prístav.
Okamžite po dobytí mesta začali o kontrolu nad ním medzi sebou bojovať pápežské a svetské záujmové skupiny. Novým pánom mesta sa v roku 1220 prehlásil Ján z Brienne. Pelagio Galvani to neprijal a Ján sa po roku vrátil do Akko. Pelagio dúfal, že rímsky cisár Fridrich II. Hohenstaufský pritiahne s čerstvými posilami, ten to však nikdy neurobil. Namiesto toho, po roku nečinnosti a nezáujmu o situáciu v Sýrii i Egypte, sa Ján z Brienne do Damietty vrátil, a križiaci v júli 1221 vytiahli smerom na Káhiru.
V tejto dobe bol už Al-Kamil schopný spojiť sa so sýrskymi Ajjúbovcami, na ktorých neustále útočil sultán Keykavus I. Križiacky pochod na Káhiru bol katastrofálny; rieka Níl sa vyliala z brehov a zastavila tak ich postup. Suchý kanál, ktorý križiaci predtým prekonali, bol teraz zaplavený a odrezal armáde ústupovú cestu. Zásobovanie viazlo a križiaci boli nútení zahájiť ústup. Vrcholom bol nočný útok Al-Kamilových vojakov, ktorý mal za následok obrovské straty medzi križiakmi, a tak veliteľ Pelagio Galvani nakoniec kapituloval.

Dôsledky

Podmienky tejto kapitulácie stanovovali, že sa Damietta vydá do rúk Al-Kamilovi výmenou za prepustenie zajatých križiackych bojovníkov. Al-Kamil súhlasil s osemročným mierom, ktorý mu Európania ponúkli, a tiež s navrátením kusu pravého kríža (ktorý ako sa neskôr ukázalo, Al-Kamil nevlastnil).