google/wiki40b huggingface dataset:
Altamiro de la Cueva

Altamiro de la Cueva (Altamiro z jaskyne) je španielska fiktívna postavička a komiksový seriál vytvorený v roku 1965 Joanom Bernetom Toledanom a Carlesom Bechom pre španielsky satirický časopis TBO. V týchto príbehoch sú zobrazené zábavné dobrodružstvá skupiny prehistorických jaskynných mužov. Altamiro, protagonista, nie je najsilnejší ani najmocnejší z jeho rodu, ale je vtipný, inteligentný a v spoločenstve obľúbený. Altamiro je tiež umelec ktorý kreslí na steny jaskýň. Jeho meno je jasnou narážkou na španielsku jaskyňu Altamira.
Postavy sú fyzicky rovnaké ako súčasní ľudia, ale sú odetí do kožušín, trochu ako Flinstonovci. Všetci sú bieli. Altamiro má čierne vlasy a briadku.
Ako v Flinstonovcoch, anachronizmy sú všeobecné. Altamiro pracuje na vynálezoch ktoré isto niesú prehistorické.
Longueville-sur-Scie (obec)

Poloha

Obec má rozlohu 3,96 km². Najvyšší bod je položený 139 m n. m. a najnižší bod 52 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 982 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Manthes

Poloha

Obec má rozlohu 6,83 km². Najvyšší bod je položený 320 m n. m. a najnižší bod 222 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 650 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Montessoriovská škola

Montessoriovská škola (montessori pedagogika) je alternatívny výchovne vzdelávací program, ktorý postupuje podľa zásad navrhnutých lekárkou a pedagogičkou talianskeho pôvodu Mariou Montessoriovou (1870 - 1952) na začiatku 20. storočia.
Pedagogika typu Montessori je zameraná na podporu dieťaťa pri rozvíjaní jeho poznatkov a zručností. Dieťa je považované za osobnosť od prírody dobrú, ktorá by mala byť vo svojej činnosti dospelými podporovaná. Aktivity dieťa vykonáva pre uspokojenie seba samého, nie vyučujúceho. Samotné učenie by potom malo prebiehať bez zbytočného stresu a ďalších prejavov s negatívnym dopadom na psychiku dieťaťa.
Počiatky Montessori pedagogiky možno datovať na 6. januára 1907, kedy Maria Montessoriová otvorila Dom detí (Casa dei Bambini), škôlku určenú pre päťdesiat sociálne slabých detí od troch do šiestich rokov. Prvý Dom bol vybavený stroho a prvé pomôcky boli vyrobené v zariadení pre mentálne retardovaných, kde Montessoriová predtým pracovala. Primárnou snahou Domu bolo odstránenie vzdelávacích a výchovných problémov.
Dejiny genetiky

Slovo genetika pochádza z gréckeho genno čo v preklade znamená “dať pôvod”.

Pred-Mendelovské idey o dedičnosti

Človek si už od pradávna uvedomoval podobnosť na svojich rodičov. Ľudia boli schopní výberom a krížením vhodných jedincov tvoriť rôzne plemená, ktoré mali požadované vlastnosti. Dedičnosť nadobudnutých čŕt bola tiež súčasťou skorých Lamarckových názorov na evolúciu.

Mendel

V roku 1865 rakúsky kňaz Gregor Mendel, nazývaný aj „ otec genetiky“, publikoval svoju prácu s krížením hrachových sadeníc. Vytvoril súhrn zákonov o dedičnosti nazývaných ako Mendelovská dedičnosť. Podľa svojich štatistických analýz Mendel definoval alelu ako základnú jednotku dedičnosti. V Mendelových časoch bola alela synonymom pre gén, no dnes slovo alela označuje špeciálnu časť génu.

Objavy po Mendelovi

Mendelova práca bola uverejnená v prestížnych vedeckých časopisoch, no zo strany vedeckej komunity sa nedočkala žiadnej odozvy. Namiesto toho sa začali diskusie o dedičnosti, ktoré by dopĺňali Darwinovu evolučnú teóriu. Stará Darwinova teória dedičnosti (pangenesis) nebola veľmi vyhovujúca. Neskôr bola zdokonalená na biometrickej (biometrika – používanie metód matematickej štatistiky pri štúdiu premenlivosti živých organizmov, bioštatistika) škole dedičnosti Darwinovým bratrancom Fracisom Galtonom. Galtonov nástupca Karl Pearson sa snažil vytvoriť štatistické modely dedičnosti a evolúcie, ale nemal veľký úspech.
Chailloué

Poloha

Obec má rozlohu 11,61 km². Najvyšší bod je položený 223 m n. m. a najnižší bod 167 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 584 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Leers

Poloha

Obec má rozlohu 5,4 km². Najvyšší bod je položený 37 m n. m. a najnižší bod 16 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 9 343 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Easter egg

Easter egg alebo veľkonočné vajíčko/vajce je skrytá a oficiálne nedokumentovaná funkcia alebo vlastnosť počítačového programu, DVD alebo CD. Veľkonočnými vajíčkami môžu byť neškodné minihry, vtipné funkcie, neobvyklé, implicitne nedefinované správanie programu, rôzne animácie, grafické symboly, titulky s menami tímu programových tvorcov.
Veľkonočné vajíčko sa nevyvoláva bežným výberom z užívateľského menu programu, alebo funkčným klávesom. Skryté funkcie sa v niektorých prípadoch vyvolávajú na rôznych miestach rozhrania programu cez pravé, kontextové menu, rôznymi kombináciami klávesových skratiek, či príkazov, ale najčastejšie bývajú skryté pri použití klávesových skratiek, či dvojklikov na informačnom okne po vyvolaní programového menu „O programe“ (angl. „About“).

Niekoľko príkladov „easter eggov“

V začiatkoch programovania bol termín veľkonočného vajíčka použitý pre skryté komentáre, či poznámky priamo v programovom kóde. Easter eggy je možné objaviť skryté aj v pamäti ROM osobných počítačov. Zvykne obsahovať zoznam mien členov vývojárskeho tímu, politické narážky, úryvky hudobných skladieb, či logo, alebo skupinový obrázok vývojárov.
Za najväčšie veľkonočné vajíčko je považovaná skrytá verzia hry Pitfall II: Lost Caverns pre počítačové herné konzoly Atari 400/800, ktorá bola komplexnejšia a náročnejšia ako originálny prezentovaný softvérový balík.
Veľkonočné vajíčko v Exceli, súčasti programového balíka Microsoft Office 1997 obsahuje aj skrytý letecký simulátor, vo Worde sa nachádza pinball atď.
Žralok piesočný

Vedecké synonymá

Odontaspis taurus Rafinesque 1810, Eugomphodus taurus Rafinesque 1810, Odontaspis americanus Mitchill 1815, Squalus americanus Mitchill 1815, Carcharias griseus Ayres 1843, Odontaspis arenarius Ogilby 1911, Carcharias arenarius Ogilby 1911, Odontaspis platensis Lahille 1928, Carcharius platensis Lahille 1928.

Anatómia a vzhľad

Telo je silné, s dvoma veľkými chrbtovými plutvami. Chvost je pretiahnutý s dlhým horným lalokom. Obvykle dorastá do dĺžky 3,5 metra, v takom prípade váži 90 až 160 kg. Maximálna, vierohodne doložená správa, hovorí o exemplári s váhou 660 kg.
Žralok piesočný má väčšinou šedý chrbát a biely spodok. V auguste 2007 bol v Austrálii vyfotografovaný albín.

Potrava

Strava sa skladá z rýb, mladých žralokov a ráj, chobotníc a kôrovcov.

Chovanie

Títo žraloci sa obvykle zdržujú v pobrežných vodách v hĺbkach medzi 60 až 190 metrov, aj keď boli zaznamenaní tiež vo väčších hĺbkach. Počas dňa často vyhľadávajú útočište v podmorských jaskyniach a medzi skaliskami a v noci vyrážajú na lov. Počas dňa vykazujú pomalšie chovanie, aktívnejšími sa stávajú v noci. Žralok piesočný je jediný známy druh žraloka, ktorý polyká vzduch a ukladá si ho v žalúdku, aby zachoval neutrálny vztlak pri plávaní.
Napriek tomu že sa všeobecne má za to, že tento druh žraloka nie je ľuďom nebezpečný, databáza ISAF obsahuje 76 zaznamenaných útokov na ľudí, z ktorých 29 bolo klasifikovaných ako nevyprovokované. Dva z týchto nevyprovokovaných útokov viedli k úmrtiu.

Rozmnožovanie

Tento druh je živorodý, jeho embrya sa však živia sami sebou navzájom. Vo vnútri maternice sa mladí žraloci kŕmia živinami zo žĺtkového váčku a potom aj jeden druhým, dokiaľ neostanú dva poslední jedinci. Ak chce matka poskytnúť mladým ďalšiu potravu, produkuje ďalšie vajíčka, ktoré zostávajúci mladí konzumujú. Táto reprodukčná stratégia je známa tiež ako vnútromaternicový kanibalizmus. V dvoch rokoch sú mladí žraloci zhruba meter dlhí a plne schopný sa o sebe postarať
Erpe-Mere

Obyvateľstvo

Obec má približne 19 280 obyvateľov (2010).
Granges-sur-Vologne

Poloha

Obec má rozlohu 29,64 km². Najvyšší bod je položený 922 m n. m. a najnižší bod 473 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 302 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Ostrów Lednicki

Hradisko

Nachádzalo sa na južnej strane ostrova. Obkolesoval ho drevozemný val s dĺžkou približne 500 m. Jeho súčasná maximálna výška dosahuje 8 m, no dávnejšie mohol dosahovať až 12 m. Na budovu bolo využité drevo z povrchu približne 800 hektárového lesa. Výrazný prekop v severnej časti valu označuje miesto dávnej vstupnej brány zo strany podhradia. Vo vnútri hradiska sa nachádzajú pozostatky dvoch budov. Paláca s kaplnkou (južne) a cintorínskeho kostola (severne). Palác a k nemu z východnej strany prináležiaca kaplnka s priemerom 11,5 m boli vybudované v rovnakom čase, okolo 963 až 966 roku, z miestneho skalného materiálu štiepaného na ploské platničky a spájaného sadrou.
Dušan Makovický

Životopis

Pochádzal zo zámožnej rodiny. Vzdelanie získaval v Ružomberku, v Nagykőrösi a Šoprone. Medicínu začal študovať na lekárskej fakulte v Prahe, kam pricestoval 14. októbra 1885. Po roku a pol po neúspešných skúškach pokračoval v rakúskom Innsbrucku a od 29. apríla 1889 do 15. marca 1890 v Berlíne.  Promoval v júli 1891 v Prahe.
Ešte ako študent podnikol svoju prvú cestu do Ruska, v Moskve pobudol od 6. marca 1890 do 1. mája 1890. 
V rokoch 1891 – 1894 pôsobil ako sekundárny lekár v Innsbrucku, v roku 1894 odišiel do Budapešti, no ešte toho roku začal pôsobiť ako praktický lekár v Žiline (budova v ktorej býval je pomenovaná po ňom, pozri Makovického dom), v rokoch 1904 – 1910 bol osobným lekárom ruského spisovateľa Leva Nikolajeviča Tolstého v Jasnej Poľane. V rokoch 1915 – 1916 bol internovaný za odpor voči vojne, v roku 1919 ochorel na brušný týfus. O rok neskôr sa spolu so svojou ruskou manželkou, s ktorou sa medzičasom oženil, spolu vrátili do Ružomberka, kde v roku 1921 spáchal samovraždu.

Tvorba

Počas štúdií na vysokej škole bol členom študentského spolku slovenských študentov v Prahe Detvan, kde sa stretol s Martinom Kukučínom, s filozofickými názormi Leva Nikolajeviča Tolstého, ale tiež s filozofiou T. G. Masaryka. Jeho najbližším priateľom bol ďalší slovenský tolstojovec, spolužiak na lekárskej fakulte v Prahe Albert Škarvan, ktorého aj po ukončení školy dlhé roky finančne podporoval. Už od roku 1890, kedy sa vydal prvý raz do Ruska, udržiaval písomný styk s Levom Nikolajevičom Tolstým a stal sa členom tolstého krúžku. Okrem uverejňovania jeho listov tiež publikoval preklady jeho diel, zápisky a state o ňom. V rokoch 1896 – 1898 zložil a redigoval edíciu Poučné čítanie, v ktorej vyšlo 17 brožúr, obsahujúce preklady ruských autorov. Sprevádzal Tolstého až do jeho posledných chvíľ a jeho Jasnopoľanské zápisky sú unikátnym dokumentom o vzťahoch učiteľa a žiaka, a kronikou Tolstého duševných zápasov. Po spisovateľovej smrti spracúval svoje záznamy a pred návratom domov v roku 1920 ich darov Múzeu L.N. Tolstého v Moskve. Keď cestoval za Tolstým na Krym na prelome roku 1901-02, navštívili aj M. Gorkého a A.P. Čechova. Ohlas týchto stretnutí na Slovensku viedol k zvýšeniu prekladateľského záujmu o ich tvorbu.
D. Makovický názorovo inklinoval k hlasistom, mal však dobré vzťahy i s martinským centrom – sesternica D. Makovického Bohdana bola ženou Jozefa Škultétyho.
Daniel Vražda

Životopis

Absolvent Stredného odborného učilišťa elektrotechnického v Banskej Bystrici, študoval na FTVŠ v Bratislave (1964-1967). Futbalista Šk Banská Bystrica (1956-1957), TJ ČH Banská Bystrica (1957-1962), TJ Partizán Banská Bystrica (1962-1963). Hokejista TJ Iskra Smrečina Banská Bystrica. Tréner ľadového hokeja I. a II.tr. hokejistov TJ Iskra Smrečina Banská Bystrica. Pracovník n.p. Smrečina Banská Bystrica (1958-1984). Tréner štátnej reprezentácie hokejistov do 20 rokov na MS v Prešove (1968). Vychoval niekoľko hokejistov čs. reprezentácie (Miroslav Miklošovič, Oto Sýkora a i.)
Milan Ružička

Štúdium a kariéra

Po maturite na elokovaných triedach Reálneho gymnázia v Bratislave (1940 – 1948) začal študovať na Slovenskej univerzite, neskôr premenovanej na Univerzitu Komenského v Bratislave. Prvé dva ročníky absolvoval na pedagogickom smere predmety Prírodopis - Zemepis. Po druhom ročníku sa zapísal na Botaniku, špecializáciu Geobotanika. 
V roku 1951, ešte počas štúdia v piatom ročníku univerzity, sa stal riaditeľom referátu pre prírodné vedy Slovenskej akadémie vied. V roku 1952 bol poverený podieľať sa na prípravách zákona a zahájenia činnosti SAV v roku 1953. Prevzal funkciu tajomníka pre biologicko – lekárske vedy. V roku 1960 obhájil dizertačnú prácu na SAV v Bratislave a získal titul CSc.. V roku 1965 založil Ústav biológie krajiny Slovenskej akadémie vied, ktorý položil základ pre rozvoj medzinárodnej spolupráce v tomto smere. Počnúc rokom 1967 organizoval každé tri roky medzinárodné sympóziá, venované problematike ekologického výskumu krajiny. Inicioval založenie Medzinárodnej asociácie krajinnej ekológie (IALE), ktoré sa uskutočnilo v roku 1982 v ČSSR. Dve funkčné obdobia bol jej viceprezidentom. 
Od roku 1992 spolupracoval s Vysokou školou pedagogickou v Nitre, neskôr Univerzitou Konštantína Filozofa v Nitre pri vytvorení študijného odboru Ekológia a environmentalistika. Pripravil vznik Katedry ekológie a environmentalistiky FPV (v roku 1994) a desať rokov bol jej vedúcim. V roku 1992 sa habilitoval za docenta v odbore Ochrana a tvorba krajiny na Technickej univerzite vo Zvolene. V tom istom roku získal titul DrSc., na SAV v Bratislave. V roku 1993, na základe úspešne ukončeného vymenúvacieho konania získal vedecko – pedagogický titul profesor na Technickej univerzite vo Zvolene pre odbor Ekológia krajiny.  
Ako prejav uznania jeho celoživotnej vedeckej a pedagogickej práce mu bol v roku 2009 na Technickej univerzite vo Zvolene udelený titul „Doctor honoris causa“. Čestný titul „profesor emeritus" mu bol udelený v roku 2011 za aktívnu vedeckú, publikačnú a pedagogickú prácu a za odborný prínos v oblasti ekológie a environmentalistiky.

Publikačná činnosť

Milan Ružička je autorom, alebo spoluautorom 22 knižných publikácií a 12 učebných textov, 309 pôvodných vedeckých článkov, 324 odborných článkov, rôznych odborných správ a informácií, 190 recenzií a rozhovorov v časopisoch, relácií v rozhlase a televízii. Na domácich a zahraničných podujatiach predniesol 386 referátov. Vykonával taktiež rozsiahlu činnosť na úseku odborných expertíz pre ministerstvá a rezortné inštitúcie. 
Ohlas majú jeho práce v domácej literatúre (cca 370 citácií), ale aj v SCI (viac ako 230 citácií). Základné princípy metódy LANDEP boli v plnom rozsahu zahrnuté do jednej z dvoch svetových učebníc krajinnej ekológie.
Pitelová

Polohopis

Nachádza sa v južnej časti Kremnických vrchov vo východnej časti Žiarskej kotliny. Nadmorská výška je od 257 m n. m. v dolnej časti nazývanej Čierne zeme, až 606 m n. m. na vrchu Klinčok v hornej časti obce zvanej Horný koniec.
Obec Pitelová sa delí na sedem častí. V južnej časti obce sa nachádza časť Záhrady, ktorá je pravdepodobne prvou osídlenou časťou. Ďalej sa tu nachádza časť Čierne zeme a na juhovýchodnej hranici chotára susedí s obcou Trnavá Hora časť Dolina. Uprostred obce môžeme nájsť centrálnu časť obce, ktorej dominuje budova obecného úradu, kostol, cintorín a miestny park. V severnej časti chotára sa nachádza riedko osídlená časť Horný koniec a smerom na severovýchod je väčšinou chatárska oblasť Kuricovci. Južne od tejto oblasti nájdeme časť Pitelovský mlyn.

Dejiny

Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1264 pod názvom obce Kiszelw-Pecheny. Od roku 1564 sa nazývala Pytyelova až do roku 1921, kedy dostala súčasný názov Pitelová.

Názov

Podľa tradovanej legendy názov obce vznikol, keď za stredovekých čias chodili páni z okolitých hradov na poľovačky do miestnych lesov. Miestne obyvateľstvo vraj pri týchto poľovačkách pomáhalo a pri oddychu sa ponúkali pijatikou so zvolaním: "Pite lovci!" Odtiaľ vraj pochádza názov obyvateľstva Pitelovci a názov obce Pitelová.

Kultúra

V obci funguje gospelový spevácky zbor Heaven Knows.
Coly (Dordogne)

Poloha

Obec má rozlohu 8,01 km². Najvyšší bod je položený 246 m n. m. a najnižší bod 105 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 224 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Svetové významové univerzum

Svetové významové univerzum je totalita významových útvarov minulosti, prítomnosti a budúcnosti generovaných vo všetkých kultúrach sveta všetkými významotvornými procesmi.
Peisistratos (syn Nestora)

Peisistratos (starogr. Πεισίστρατος – Peisistratos, lat. Peisistratus) je v gréckej mytológii syn pylského kráľa Nestora a jeho manželky Anaxibie.(alebo Eurydiky)
Kráľ Nestor bol otcom dvoch dcér, Peisidiky a Polykasty a synov, Echefróna, Antilocha, Stratia, Aréta, Persea, Thrasyméda a Peisistrata, ktorý bol z jeho synov najmladší. )
Grécky básnik Homér sa o Peisistratovi, synovi Nestora, zmieňuje vo svojom veľkolepom epickom diele Odysea. Homér píše, že keď išiel Télemachos hľadať svojho otca, ithackého kráľa Odysea, ktorý sa už dlho nevracal z trójskej vojny, navštívil v Pyle kráľa Nestora, známeho svojou múdrosťou, aby sa s ním poradil ako otca nájsť.
Nestor hosťa privítal a pri tejto príležitosti nechal obetovať bohyni Aténe jalovicu. Homér následne opisuje celý obetný rituál, ktorého sa zúčastnil aj Nestorov syn Peisistratos a celá ich rodina. Echefrón s bratom Stratiom chytili jalovicu za rohy a priviedli ju na obetné miesto. Arétos priniesol vodu a v košíku jačmeň a Nestor začal vykonávať predpísaný obrad s modlitbami. Keď potom Thrasymédes zrazil jalovicu ostrou bronzovou sekerou, Peisistratos jej prerezal hrdlo a Perseus podložil misu pod jej vytekajúcu tmavočervenú krv. Počas obety zaznel z hrdiel Nestorových dcér a manželiek jeho synov posvätný pokrik.
Ako bolo zvykom bohyni potom obetovali tuk a kosti a mäso začali opekať. Keďže bol Télemachos po dlhej ceste unavený, Polykasté ho okúpala a po kúpeli mu natrela telo olejom.Télemachos sa potom obliekol a zasadol k hostine, kde jedol pečené mäso a pil víno zo zlatého pohára. Nestor mu počas hostiny poradil, aby išiel ku spartskému kráľovi Menelaovi, ktorý sa vrátil od Tróje posledný a o jeho otcovi by niečo mohol vedieť. Keď sa už Télemachos vydal na cestu, sprevádzal ho až do Sparty Peisistratos.
Podľa historika Herodota, aténskeho tyrana Peisistrata pomenoval jeho otec Hippokrates po Peisistratovi, synovi Nestora.
Slovenské národné hokejové mužstvo na MS 2003

Toto je zostava slovenskej hokejovej reprezentácie, ktorá sa umiestnila na 3. mieste na Majstrovstvách sveta v ľadovom hokeji 2003. Trénerom tohto výberu bol František Hossa. Jeho asistentmi boli Vladimír Šťastný a Ján Šterbák.
Texas A&M University

Texas A&M University (často označovaná ako A&M, alebo TAMU) je verejnovýskumná univerzita, nachádzajúca sa v College Station v americkom štáte Texas. Možno ju považovať za vlajkovú loď vyššieho vzdelávania v Texase. Je šiestou najväčšou univerzitou v Spojených štátoch s počtom študentov nad 50 000. Na pôde univerzity prebieha výskumná činnosť v projektoch, sponzorovaných agentúrami ako sú National Aeronautics and Space Administration (NASA), National Institutes of Health, National Science Foundation, a Office of Naval Research.  Výsledky školy sú pozoruhodné najmä v odboroch klonovanie zvierat a priemysel ťažby ropy.
Prvá inštitúcia verejného vysokého vzdelávania v Texase otvorila svoje brány 4. októbra 1876 pod názvom Agricultural and Mechanical College of Texas. Jej pôvodným zámerom bolo vzdelávanie v poľnohospodárstve a vojenskej technike. V šesťdesiatych rokoch prebehla desegregácia univerzity a vzhľadom na zvyšujúcu sa akademickú úroveň a zväčšujúci počet študijných odborov texaskí zákonodarcovia v roku 1963 premenovali vysokú školu na Texas A&M University. Písmená "A&M",  sú pôvodne skratkou pre "Agricultural and Mechanical" (Poľnohospodárska a strojárska), dnes ale zostávajú len spojnicou s minulosťou školy. Študenti univerzity, jej absolventi a univerzitné tímy sú prezývaní „Aggies“.
Areál školy je jeden z najväčších v Spojených štátoch, rozkladá sa na ploche 22 km². Nachádza sa tam prezidentská knižnica Georgea Busha (George Bush Presidential Library). V areáli školy býva približne jedna pätina študentov. Na pôde univerzity pôsobí približne 800 oficiálne uznaných študentských organizácii. A&M má dve hlavné pobočky: Texas A&M v Galvestone a Texas A&M University V Katari. Univerzita ponúka akademické tituly vo viac ako 150 odboroch prostredníctvom desiatich pracovísk a 18 výskumných inštitúcií.
Marocké národné futsalové družstvo mužov

Vrcholné podujatia

Na majstrovstvá sveta FIFA sa marocké družstvo dokázalo kvalifikovať na štvrtý pokus. V kontinentálnej kvalifikácii v roku 2012 prešlo cez 2. kolo s Guineou-Bissau bez odohratia zápasov a v 3. kole prešlo cez družstvo Mozambiku. Najprv na súperovej pôde zvíťazilo jasne 6 : 2, potom doma prehralo 1 : 4. Na MS 2012, ktoré sa konali v Thajsku, skončilo vo svojej základnej skupine na poslednej 4. pozícii, keď zaznamenalo 3 prehry s Španielskom, Panamou a tesne aj s Iránom. O 4 roky sa opäť kvalifikovalo na MS, opäť však prehralo všetky 3 zápasy v základnej skupine a do play-off nepostúpilo.
Majstrovstiev Afriky sa zúčastnilo 4-krát a hneď pri svojom prvom štarte v roku 2000 vybojovalo striebornú medailu, ku ktorej na nasledujúcich dvoch turnajoch pridalo aj dve bronzové umiestnenia. V roku 2008 v boji o 3. miesto zdolalo Mozambik 3 : 1 až po predĺžení. V roku 2016, keď sa finálový turnaj konal v Južnej Afrike, dosiahlo svoj najväčší úspech, keď vo finálovom stretnutí zvíťazilo nad Egyptom a získalo zlatú medailu.
Družstvo sa zúčastnilo aj arabských majstrovstiev, na ktorých získalo 2 strieborné umiestnenia. Rovnako 2 striebra zaznamenalo aj na severoafrickom pohári. Zakaždým ho zdolalo družstvo Líbye. Maroko sa predstavilo aj na prvom ročníku Stredozemného pohára, na ktorom v konkurencii 16 tímov skončilo piate.
Saint-Marcel (Saône-et-Loire)

Poloha

Obec má rozlohu 10,17 km². Najvyšší bod je položený 194 m n. m. a najnižší bod 172 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 5 807 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Tetra skvostná

Pôvod

Pochádza z Južnej Ameriky (Amazonská kotlina v Brazílii, ďalej Guyana a Surinam).
Ján Ernst

Životopis

Banský ťažiar, obchodník so striebrom a meďou, majiteľ časti baní v Banskej Bystrici (1470). Jeden z majiteľov tzv. komorského domu na Námestí č. 8 v Banskej Bystrici; dom odkúpila Thurzovsko-Fuggerovská mediarska spoločnosť (1496).
Verchocq

Poloha

Obec má rozlohu 15,56 km². Najvyšší bod je položený 192 m n. m. a najnižší bod 87 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 600 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Sundøybrua

História a charakteristika stavby

Ostrov Alsta je rozdelený pohorím De syv søstre (Sedem sestier) na dve časti bez možnosti ich prepojenia. Potom, čo bol v roku 1991 vybudovaný most Helgelandsbrua na jednu časť ostrova Alsta, pristúpila nórska vláda v roku 1999 k projektu mostu spájajúceho s pevninou aj druhú časť ostrova.
Most je dlhý 538 m a má tri polia s hlavným rozpätím dĺžky 298 m. Je podopretý dvoma dvojicami štíhlych pilierov, založených na skalnom podloží v hĺbke 16 – 19 m. Hlavné pole letmo betónového mosta (po jednotlivých lamelách) je zhotovené z vysokopevnostného ľahkého betónu (LC 60) a obe bočné polia sú z vysokopevnostného betónu bežnej hustoty (C65). Použitím ľahkého kameniva (Stalite) do betónu hlavného poľa sa ušetrilo 2,5 mil. NOK pri zachovaní požiadaviek na únosnosť konštrukcie.