Egyptské pyramídy

Vývoj

Architektonické stvárnenie kráľovskej pohrebnej architektúry, v tomto prípade pyramídy a jej komplexu, reflektuje stále opakujúci sa motív dvoch kultúrnych okruhov – Horného a Dolného Egypta, spojených nakoniec historickým vývojom do jedného celku. Podobne aj stavby, ktoré slúžili panovníkom ako miesto večnej prítomnosti, spájali dva typy predstáv o existencii zosnulého panovníka na zemi. Najstaršie hornoegyptské kráľovské hrobky svojím tvarom mohyly zhmotňovali predstavu prvotného pahorku, ktorý sa vynoril z praoceánu a zrodila sa Zem. Pahorok predstavoval symbol vzniku a znovuzrodenia. Dolnoegyptské hrobky zase reprezentovali ideu naďalej prebývajúceho panovníka v pozemskom príbytku, ktorého štylizovaná forma je dnes známa ako mastaba.
Najstarším typom hrobu v tejto oblasti je jama v piesku, do ktorej bol uložený zosnulý, niekedy spolu s milodarmi a ďalšími predmetmi pohrebnej výbavy. Časom v 4. tisícročí pred Kr. vznikali hrobky so stále komplexnejšou a rozsiahlejšou dispozíciou. Súčasťou zádušného konceptu bolo presvedčenie, že hrob je nielen miestom odpočinku, ale aj miestom prebývania duše zosnulého a je večné. Táto myšlienka potom podmieňovala snahu vybudovať hrob tak, aby vydržal túto večnosť, príp. aby sa jej čo najviac priblížil v trvanlivosti.

Horný Egypt

Tradičnou lokalitou večného odpočinku prvých panovníkov starého Egypta v predynastickom a ranodynastickom období bolo mesto Abdžu (Abydos, D06) s pohrebiskom na západnom okraji, dnes Umm el-Káb. Miestne kráľovské hrobky z tohto obdobia mali nadzemnú a podzemnú časť. Podzemnú časť (subštruktúru) tvorila pohrebná komora a jedna alebo viaceré zásobné miestnosti. Nadzemná časť (superštruktúra) pozostávala z pahorku z piesku, okolo ktorého obiehal múr a tvoril obvod. Na priečelí pri vstupe do hrobky stáli dve kamenné stély. Okolo obvodu sa rozkladali vedľajšie hrobky manželiek a služobníctva. Okrem hrobiek sa na neďalekom mieste dnes zvanom Kóm es-Sultán, ktoré bolo súčasťou mestskej nekropoly, nachádzali stavby, dnes nazývané „veľké ohrady“, príp. „pevnosti“. Súviseli so spomenutými kráľovskými hrobkami a slúžili pravdepodobne ako vyhradený priestor pre kráľovský pohrebný obrad. Areály bývali obohnané až 10-metrovým omietnutým a artikulovaným tehlovým múrom. Dvor bol obyčajne prázdny, len pri vstupe sa niekedy nachádzal tehlový objekt. Egyptológovia predpokladajú dočasné objekty na dvore počas obradov, ktoré boli po ich skončení rozobraté.

Dolný Egypt

Sakkárske pohrebisko predstavuje súbor pohrebnej architektúry, ktorá nadväzovala na dolnoegyptskú tradíciu, a tvorí v kultúrnohistorickom kontexte k hornoegyptskej tradícii paralelu. Územie bolo mestským pohrebiskom prvého hlavného mesta zjednotenej ríše Inebuhedž („Biele múry“), neskoršieho Mennoferu (Memfis, D01). Zo začiatku boli na tomto mieste pochovaní len príslušníci vládnucej elity a úradníci štátneho aparátu, ktorí žili v meste. Panovníci sa stále nechávali pochovávať na starom pohrebisku v Abdžu až do 2. dynastie. Je možné, že na sakkárskom pohrebisku si nechali niektorí postaviť symbolickú hrobku (kenotaf). Superštruktúra miestneho typu hrobiek – mastáb – mala obdĺžnikový pôdorys, dĺžkou bola orientovaná približne severojužným smerom, s múrom vysokým niekoľko metrov a zdobeným priečelím. Vnútorný priestor za múrom bol vyplnený obyčajne pieskom alebo vymurovaný. Subštruktúru tvorila stredovo umiestnená pohrebná komora, okolo ktorej sa nachádzali ďalšie, navzájom prepojené zásobné komory s pohrebnou výbavou.

Syntéza

Kráľovský pyramídový komplex, ktorý vzišiel zo zlúčenia týchto dvoch tradícií a prvotného slnečného chrámu, mal zabezpečiť trvalú prítomnosť vládcu ako boha na zemi, ručiteľa kozmickej harmónie a sprostredkovateľa transcendentna. Jeho vznikom vyvrcholil predchádzajúci vývoj staroegyptských kráľovských hrobiek a „konštrukcia tohto typu stavieb so zabezpečením trvalého kultu zosnulého faraóna sa stala hlavnou prioritou staroegyptského štátu.“
Najstaršou známou pyramídou a prvou známou syntézou – „splynutím“ hornoegyptského a dolnogegyptského typu hrobky je Stupňovitá pyramída v Sakkáre. Egyptológia sa domnieva, že patrila faraónovi Horovi Necerichetovi, známemu aj pod neskoršou prezývkou Džoser. Pyramídový komplex je výsledkom návrhu, v ktorom Necerichetov vezír a architekt Imhotep realizoval nápad navŕšiť na seba niekoľko postupne zmenšujúcich sa mastáb a spojiť obradné priestory predchádzajúcich typov objektov do jedného areálu obohnaného múrom s tradičným tvarom a výzorom. Pyramída potom tvorila niekoľkostupňovú stavbu so „schodmi“ na vrchol a podľa jednej teórie bola koncipovaná ako veľké schodisko pre dušu zosnulého panovníka vedúce na oblohu medzi hviezdy. Tento architektonický koncept bol jedným z hlavných prínosov neskôr zbožšteného Imhotepa. Podľa egyptológa Dietera Arnolda vhodnejší názov takéhoto typu architektúry vychádzajúci viac z podstaty je preto stupňovitá mastaba.
Z prvotnej myšlienky stupňovitej pyramídy vykryštalizovala myšlienka zmeniť ju na pravú. Jej výsledkom bola abstraktnejšia forma. Stupne sa vyplnili a steny sa zarovnali do hladkých štyroch stien ihlanu. Prvou skutočnou pyramídou, ktorá stojí dodnes bez porúch plynúcich z chybných konštrukčných parametrov, je dahšúrska Červená pyramída, v poradí tretia faraóna Snofrua zo 4. dynastie.
Najplodnejšie obdobie výstavby pyramíd sa kryje s obdobím najväčšieho absolutizmu v starovekom Egypte. V tomto období boli postavené aj známe pyramídy v Gíze. Postupne, ako sa centralizovaná štátna moc začala uvoľňovať, upadala schopnosť a vôľa zaobstarať zodpovedajúce zdroje na podobné aktivity a výsledkom boli menšie pyramídy horšej kvality, často stavané v chvate a časovej tiesni. Je tiež možné, že Egypťania si už v období 4. dynastie uvedomovali nákladnosť a neúnosnosť takýchto projektov a úmyselne ich zjednodušovali.

Odkaz

Už v čase kráľovských skalných hrobiek – začiatkom Novej ríše – pyramída získala ďalší symbolický význam. Popri obraze vychádzajúceho Slnka a prvotného pahorku začala symbolizovať blízkosť kráľovského majestátu v podobe kráľovského hrobu a jej stvárnenie sa stalo dekoratívnym prvkom mnohých hrobiek na nekropolách v ríši. Príkladom môže byť hrobka vezíra Veseramona (18. dynastia) na tébskej nekropoly.
Dlho po skončení rozkvetu výstavby pyramíd v Egypte sa rozbehla výstavba v Núbii, na území dnešného Sudánu. Bolo to obdobie, keď vlastnému Egyptu vládli králi z Napaty. Ich vláda síce trvala krátko a skončila v roku 661 pred Kr., egyptský vplyv však zanechal nezmazateľnú stopu. Počas neskorého sudánskeho kráľovstva Meroe, približne v rokoch 300 pred Kr. – 300 po Kr., nastalo vzkriesenie výstavby pyramíd a viedlo k vzniku viac ako dvojstovky miestnych kráľovských hrobiek na okrajoch kráľovských miest, inšpirovaných egyptskou architektúrou.
V islamskom období sa Al-Azíz Utmán, syn Salahaddína, neúspešne pokúsil zbúrať pyramídy v Gíze. Jeho úsilie zanechalo stopy na Menkaureho pyramíde.

Konštrukcia

Hlavným konštrukčným materiálom pyramíd bol kameň, obyčajne vápenec alebo granit. Jeho pomer k ďalším materiálom, hlavne nepálenej tehle, varioval podľa celkovej kvality stavby a obdobia jej vzniku. Poloha pyramíd na západnom brehu Nílu predurčovala použitú akosť kamenného materiálu, pretože ložiská kvalitného vápenca ležali na opačnom brehu a z logistického hľadiska stavbu zaťažovali. Z tohto dôvodu sa na konštrukciu jadra obyčajne používal miestny menej kvalitný kameň a z protiľahlých lomov bol dovážaný kvalitnejší vápenec len pre exponované časti stavby, najčastejšie pre vonkajší obklad.
Pyramídy 3. dynastie boli konštruované po stupňoch, ktoré sa sklonené k zvislej osi o seba opierali v vzpriamených vrstvách. Od čias faraóna 4. dynastie Snofrua sa jadro pravých pyramíd stavalo po horizontálnych vrstvách. Takto konštruované stupňové jadro majú aj pyramídy Menkaureho, Veserkafa, Neferirkareho alebo Džedkareho. Jadrá pyramíd zo 4. dynastie pozostávajú z hrubo otesaných kvádrov, jadrá pyramíd z 5. a 6. dynastie obsahujú neopracované balvany. Jadrá pyramíd z 12. dynastie sú z hlinených tehál. Niektoré z tejto skupiny boli spevnené kamennou výstužou – skeletom.
Obklad väčšiny pyramíd bol z kvalitného vápenca, len niektoré mali granitové obloženie: Radžedefova (asi celá), Chafreho (spodná vrstva), Menkaureho (spodných 16 vrstiev), Šepseskafova (spodná vrstva) a Neferirkareho (spodná vrstva). Spodná vrstva obkladu sa líšila od ostatných vrstiev, bloky mali výšku 1 – 1,5 metra, v porovnaní s ostatnými, vysokými 0,6 – 0,8 metra. Počas 12. dynastie sa obkladové bloky viazali k sebe čapmi. Povrch obkladovej vrstvy ostával hrubo opracovaný až do konca výstavby. Po dosiahnutí vrcholu sa obkladové bloky osekali zhora dolu tak, ako sa odstraňovali pomocné stavebné konštrukcie a rampy z pyramídy.
V pyramídach Snofrua a Chufua vnútorné priestory ležia vo vyšších častiach jadra nad úrovňou vonkajšieho terénu, čím boli chránené pred značnou časťou tlaku vrstiev, ktoré jadro muselo rozložiť. V nasledujúcich pyramídach (od Rachefovej) sa vnútorná štruktúra priestorov dostala nižšie na alebo častejšie pod úroveň vonkajšieho terénu. Priestory boli počas konštrukcie objektu budované pomocou otvorenej jamy v jadre a prekryté masívnymi stropnými blokmi, ktoré mali odolávať tlaku celej konštrukcie. Nakoniec prestropené priestory zakryli nasledujúce vrstvy jadra.
Organizácia výstavby prebiehala centralizovane cez hlavného staviteľa (architekta), ktorý disponoval čatami remeselníkov špecializovanými na určité práce. Ich remeslo sa zdokonaľovalo už od začiatku staroegyptských dejín. Vývoj technológie výstavby pravých pyramíd prebiehal počas konštrukcii troch Snofruovych pyramíd, takže faraón Chufu bol už schopný realizovať stavbu Veľkej pyramídy, ktorá dodnes fascinuje. Stupňovitá pyramída bola stavaná pomocou rámp pristupujúcich zo všetkých strán k vrcholu. Po uložení vrstvy skláňajúcej sa k vertikálnej osi sa rampy rozobrali a postavili sa v miernejšom sklone. Pri pravej pyramíde sa stavebný materiál dopravil na miesto z rôznych smerov na saniach rampami do výšky 30–50 metrov, čo bolo približne 50 % materiálu. Vrstvy jadra a obkladu sa ukladali súčasne. Konštrukcia vyšších vrstiev je stále predmetom diskusií. Ukazuje sa, že mohli byť využívané rôzne zariadenia z kladiek a pák.

Materiál

Počas celého obdobia výstavby pyramíd bol hlavným stavebným materiálom kameň. Najdôležitejší bol vápenec a ťažil sa vo viacerých lomoch (Bení Hasan, Nag el-Ghábat, Gebelén alebo menej kvalitný v lomoch v blízkosti stavby). Z Tury pochádzal veľmi kvalitný vápenec, ktorý sa používal obyčajne na obklad pyramídy. Druhým bola tvrdá žula (granit, granodiorit – Aswán), ktorú starí Egypťania používali ako obklad pyramíd a ako kameň sarkofágov, obkladu pohrebných komôr alebo uzáverov chodieb. Zriedkavejšie využívali alabaster (kalcit, travertín  – Tura, Hatnub), čadič (bazalt – Fajjúm, Aswán), diorit pre sochy (Fajjúm, Aswán), kremenec (kvarcit – Gebel el-Ahmar, Aswán) a pieskovec (Kírtásí) ako častý materiál posledných egyptských pyramíd a hlavný materiál núbijských.
Z kovov sa používalo olovo ako spojovací materiál (Aswán) a meď ako materiál na nástroje (bane pri Červenom mori).
Drevo sa obyčajne používalo ako materiál pre konštrukcie s dočasnou trvanlivosťou, napr. na lešenia, alebo transportné zariadenia pri výstavbe. Pri niektorých pyramídach sa však zachovali drevené podporné a pomocné prvky dodnes.

Prvky a symbolika

Súčasťou kráľovskej hrobky nebola len pyramída, ale aj ďalšie stavby, ktoré spolu tvorili pyramídový komplex. Zastúpenie objektov v komplexe bolo rôzne. Záviselo od dobových náboženských predstáv a kultovej praxe, z ktorých vychádzal aj architektonický koncept. Okrem toho komplex neplnil len funkciu hrobky, ale bol aj miestom transformácie a znovuzrodenia faraóna, miestom jeho vzostupu na oblohu a jeho večnej prítomnosti medzi ľuďmi.
V počiatkoch vývoja areál pyramídy pravdepodobne do istej miery kopíroval skutočnú kráľovskú rezidenciu. Ako sa menili náboženské predstavy a ich astrálne ťažisko (filozofické zameranie na oblohu a hviezdy) ustúpilo solárnemu (zameranie na slnko), dispozícia sa vyčistila a zmenila sa aj celková orientácia komplexu zo severo-južnej na východno-západnú. Jeho súčasťou sa stal údolný chrám ležiaci pri vodnej ploche, ktorý bol vzostupnou cestou spojený so zádušným chrámom. Ten stál pri úpätí východnej steny pyramídy. Vstup do nej však ostával stále zo severu, zakrytý severnou kaplnkou. Takto vyzreté rozloženie objektov v pyramídovom komplexe sa však objavilo až počas 5. dynastie pri Sahureho pyramíde a je považované za vrchol vývoja tohto typologického celku a vzorom nasledujúcich komplexov 5. a 6. dynastie. Spätosť so solárnym kultom naznačujú vlastné názvy areálov. Napr. meno Snofruovej Lomenej pyramídy v Dahšúre bolo „Južná sa v žiare zjavuje“ (jeden z možných prekladov), alebo pyramída Senusreta II. v Láhune sa volala „Senustret sa zjavuje v žiare“.
Po prvom prechodnom období počas 12. dynastie solárne ťažisko ustúpilo usirovskému mýtu. Okrem toho skúsenosť s nestabilným štátnym zriadením zmenila aj dispozíciu vnútorných priestorov. Čistý pôdorys subštruktúry s predsieňou, rovnou chodbou a žulovým uzáverom, na konci ktorej pod stredom základne pyramídy sa nachádzala pohrebná komora so zásobnou miestnosťou alebo serdábom, z predchádzajúceho obdobia bol nahradený spleťou chodieb a miestností. To korešpondovalo s mýtom o pánovi podsvetia bohovi Usirovi a v neposlednom rade takáto zložitosť slúžila aj ako bezpečnostné opatrenie proti zlodejom. Hrobky kráľovien a princezien, ktoré sa predtým nachádzali mimo dispozície hlavnej pyramídy v menších satelitoch komplexu, sa stali jej súčasťou. Ďalšou zmenou bol spôsob vnútornej konštrukcie hmoty pyramídy. Do popredia sa dostali nepálené tehly ako základný stavebný materiál pyramídového jadra. Kameň bol používaný na konštrukciu komôr, chodieb, obkladu a ďalších exponovaných častí.
V nasledujúcom období sa nové pyramídy objavili už len zopárkrát. „V Novej ríši už nemal kráľovský hrob podobu pyramídového komplexu. Myšlienka pyramídy však v hrobovej architektúre žila ďalej, v Egypte v súkromných hrobkách a za hranicami Egypta, v napatskom a neskôr v merojskom kráľovstve, dokonca naďalej v kráľovských hrobkách.“

Pyramídový komplex

Pyramídový komplex tvorí ústredný viditeľný objekt hrobky panovníka – pyramída a jej blízke stavby, ktoré boli s ňou ideologicky a funkčne prepojené. Konkrétne zloženie takéhoto architektonicko-stavebného súboru sa líšil od typu a iných kritérií, napr. od filozoficko-náboženského ponímania, topografických podmienok lokality, použitého materiálu alebo od časovej dĺžky výstavby. Na rozdiel od staršieho typu komplexu stupňovitej pyramídy (podľa D. Arnolda stupňovitej mastaby), ktorého výskyt je zriedkavejší (areál Stupňovitej pyramídy v Sakkáre, doposiaľ najstaršej známej pyramídy, predstavuje takýto typ), mladší typ komplexu pravej pyramídy je častejší (napr. areály Chufuovej, Sahureho alebo Venisovej pyramídy). Oba typy sa vo svojej filozofii vo väčšej miere prekrývajú a medzi jednotlivými prvkami možno nájsť analogické vzťahy, napr. hrobka faraónovho ka sa pri stupňovitej pyramíde pravdepodobne nachádzala v tzv. južnej hrobke a pri pravej v satelitnej (kultovej) pyramíde, alebo pri oboch typoch sa v areáli nachádzal zádušný chrám. Rozdiel bol napr. v pozdĺžnej orientácii komplexov: areál stupňovitej pyramídy má severojužnú orientáciu, areál pravej východozápadnú, príp. výskyt pyramíd kráľovien v areáli či blízko neho len v prípade pravých pyramídach.
Nasledujúce schémy zobrazujú túto podobnosť:

Komplex pravej pyramídy

Komplex pravej pyramídy sa vyvíjal postupne od Starej ríše. Prvým takýmto komplexom bol areál Pyramídy v Majdúme zo začiatku 4. dynastie, pripisovaný panovníkom Hunejovi (začiatočná fáza) a Snofruovi (konečná fáza výstavby). Koncom 5. a počas 6. dynastie sa takmer unifikovala jeho dispozícia, neskôr sa však znovu uvoľnila. Vývoj stavebného typu (ak nepočítame malé núbijské pyramídy z obdobia Novej ríše až po Neskorú ríšu a grécko-rímske obdobie) ukončilo v Novej ríši až zanechanie konceptu pyramídy ako miesta skutočného posmrtného uloženia pozostatkov panovníka a rozvoj kráľovských skalných hrobiek. V širšom význame pyramídový komplex tvorili aj ďalšie blízke objekty nenachádzajúce sa priamo v areáli pyramídy, ktoré ale súviseli s jeho prevádzkou, ako napr. bitúnok, pekáreň, trhovisko, príbytky kňazov v pyramídovom meste apod.
Dispozíciu komplexu je možné rozdeliť na niekoľko funkčných častí: údolný (dolný) chrám, vzostupná cesta, zádušný (horný) chrám, pyramída, malá kultová (satelitná) pyramída, dvor a múr ohrady, niekedy aj severná (vstupná) kaplnka a malé pyramídy kráľovien. Typický pyramídový komplex konca 5. a celú 6. dynastiu má približne toto dispozičné rozdelenie:

Pyramídové mesto

Sídlisko kňazov, remeselníkov a úradníkov, zamestnaných v pyramídovom komplexe ležalo v najbližšom susedstve areálu, prípadne pri údolnom chráme blízko nílskeho brehu. Najstaršie známe sídlisko pochádza z obdobia panovania faraóna Snofrua. Zvyčajne bolo obohnané múrom, malo pravidelnú dispozíciu a zrkadlilo spoločenskú hierarchiu obyvateľov. Často tvorilo pôvodné jadro neskoršieho väčšieho oficiálneho sídla. Dodnes však boli preskúmané len dve známe sídliská: jedno patriace pyramíde kráľovnej Chentkaus I. a druhé pyramíde Senusreta II. pri dnešnom Láhúne, známe pod meno Káhún, ktoré malo rozlohu okolo 140 000 m² a okolo 6000 obyvateľov.

Starovek

Pyramídy sa vždy tešili živému záujmu starých Egypťanov a postupne aj cudzincov, ktorí do ríše prichádzali z rôznych dôvodov. Je známe množstvo nástenných nápisov starovekých návštevníkov, ktorí po sebe zanechávali správy. Výnimočné miesto medzi obdivovateľmi zaujíma princ Chaemuaset, štvrtý syn Ramesseho II. a veľkňaz boha Ptaha v Mennoferi počas panovania svojho otca (19. dynastia). V rámci svojich právomocí sa zaujímal o stav sakrálnej a pohrebnej architektúry a viedol na nich rekonštrukčné práce. Medzi inými opravil Šepseskafovu mastabu zo 4. dynastie alebo Venisovu pyramídu a ďalšie z obdobia 5. a 6. dynastie. Je považovaný za prvého pamiatkára v dejinách.
Sú známe zmienky antických autorov o egyptských pyramídach. Hérodotos navštívil Egypt niekedy v rokoch 449 – 430 pred Kr. Priniesol správy o gízskych pyramídach, ktoré boli zmesou faktov a ľudových legiend. Diodoros Sicílsky ich spomína tiež okolo roku 60 pred Kr. Z obdobia okolo roku 25 pred Kr. je Strabónova správa o kamennom uzávere vstupu do Veľkej pyramídy. Plínius Starší sa ako prvý domnieval, že pyramídy môžu skrývať poklady. Zmienil sa aj o abusírskom pyramídovom poli. Flavius Iosephus tvrdil, že pyramídy sú výsledkom otrockej práce Židov počas ich zajatia v Egypte. Po zániku staroegyptského náboženstva a definitívne po strate znalosti hieroglyfického písma (4. storočie po Kr.) sa stratila aj priama spojitosť so staviteľmi pyramíd a s ich kultúrnym kontextom.

Stredovek a novovek

Jedna arabská legenda pokladala Veľkú pyramídu za hrobku Herma Trismegista, ktorý postavil ostatné pyramídy aby v nich pred nezasvätenými skryl poznanie. Jemenskí Arabi verili, že dve najväčšie pyramídy boli hrobkami ich kráľov, ktorí si kedysi dávno podrobili Egypt. Iná legenda zachytená arabským historikom Al-Makrízím (1364 – 1442) rozpráva o kráľovi Súridovi, ktorý pokryl steny a strop priestorov svojej pyramídy vedeckými poznatkami. Okrem toho tieto priestory naplnil všetkými pokladmi ktoré vlastnil. Ležali tam napr. nehrdzavejúce zbrane a predmety z ohybného skla. Legenda o poklade v najväčšej pyramíde prenikla aj do diela Rozprávky tisíc a jednej noci, spolu s abbásovským kalifom Al-Ma’múnom (786 – 833), ktorý okolo roku 820 po Kr. do nej s veľkým úsilím prerazil vstup a dostal sa do chodieb. Iné pramene tvrdia, že v čase al-Mamunovej výpravy bola pyramída už otvorená. Jeho prieraz leží niekoľko vrstiev pod pôvodným vchodom a dnes sa používa ako vstup do pyramídy pre turistov. Priebežne sa z pyramíd intenzívne ťažil kameň.
Európanom sprostredkovali informácie o pyramídach najneskôr križiaci, vracajúci sa domov z blízkovýchodných výprav. Správy prinášali aj pútnici a obchodníci, ktorí sa do Egypta dostali počas svojich ciest. Jeden zo stredovekých názorov pokladal pyramídy za sýpky, ktoré dal biblický Jozef vybudovať aby dokázal čeliť siedmim rokom hladu. Táto domnienka je zachytená na jednej mozaike výzdoby Baziliky sv. Marka v Benátkach. V 15. storočí sa situácia na Blízkom východe stabilizovala a vytvorili sa tak podmienky na intenzívnejšie kultúrne kontakty. S nimi sa do Európy dostávalo viac artefaktov, ktoré odvtedy plnili jej múzeá a knižnice. Nemecký jezuita Athanasius Kircher (1602 – 1680), podľa niektorých otec egyptológie, spomenul a zobrazil vo svojom diele Turris Babel Veľkú sfingu a pyramídy. On ako prvý v európskom prostredí vyslovil aj dnes stále živú myšlienku, že v pyramídach je uložené určité ezoterické poznanie.
Za začiatok novovekého vedeckého prístupu možno pokladať výskum pyramíd oxfordského profesora astronomie Johna Gravesa (1602 – 1652). Z antických zdrojov identifikoval staviteľov troch gízskych pyramíd a na mieste čo najpresnejšie zmeral parametre najväčšej z nich. V rokoch 1707 – 1726 cestoval po Egypte jezuita Claude Sicard (1677 – 1726). Počas svojho pobytu zdokumentoval okrem 24 chrámov a 50 hrobiek aj 20 hlavných pyramíd. Dôležitým míľnikom v ich výskume bola Napoleónova expedícia, ktorej súčasťou bol tím vedcov. Počas troch rokov na rôznych miestach krajiny „zbierali artefakty, vzorky, mapovali, dokumentovali archeologické lokality a zaznamenávali jednotlivé pamiatky, zavlažovací systém, faunu, flóru a kultúru vtedajšieho Egypta,“ vrátane pyramíd. Plody ich snaženia umožnili významne pokročiť v poznaní staroegyptskej civilizácie, okrem iného napr. pomohli rozlúštiť hieroglyfické písmo. Po francúzskej výprave nasledovalo obdobie deštruktívnej a nesystematickej egyptskej archeológie 19. storočia, ktorá zasiahla aj pyramídy.

19. storočie

V tomto období sa objavilo niekoľko významných archeológov amatérov alebo hľadačov starožitností, na ktorých už z rôznych dôvodov dnešná egyptológia nezabúda. Jedným z nich bol taliansky námorník a obchodník Giovanni Battista Caviglia (1770 – 1845), ktorý prehľadal hrobky na pohrebisku v Gíze. Ako prvý podnikol väčšie vykopávky na gízskom pyramídovom poli a objavil ďalšie priestory vo Veľkej pyramíde. Taliansky hydraulik a dobrodruh Giovanni Battista Belzoni (1778 – 1823) bol ďalším výskumníkom, ktorý sa v rovnakom čase ako Caviglia pohyboval v pyramídach na gízskom pohrebisku. Medzi jeho úspechy patrí znovuobjavenie vrchnej vstupnej chodby Rachefovej pyramídy. Navštívil tiež pyramídy pri Sakkáre a Dahšúre. Dobre známy je anglický dôstojník Richard William Howard Vyse (1784 – 1853). Spolu s anglickým inžinierom Johnom Shaeom Perringom (1813 – 1869) boli činní hlavne na gízskom pyramídovom poli. Okrem toho Perring zmapoval a zakreslil viaceré pyramídy v Abú Roáši, Abú Síre, Sakkáre a Dahšúre. Caviglia a Vyse sú známi tým, že používali pušný prach, pomocou ktorého prenikali do kamennej hmoty pyramíd pri hľadaní skrytých priestorov.
Serióznejší výskum prišiel až s pruským vedcom Karlom Richardom Lepsiusom (1810 – 1884). Roku 1842 po štvorročnej príprave podnikol so svojim vedeckým tímom expedíciu do Egypta. Trvala tri roky a ňou získané artefakty sú dnes ústredným súborom exponátov Egyptského múzea v Berlíne. Preskúmal množstvo lokalít, medzi inými areál Stupňovitej pyramídy v Sakkáre alebo lokalitu pri Hawáre s antickým Labyrintom. Francúz Auguste Mariette (1821 – 1881) bol prvý, ktorý sa v roku 1858 postavil na čelo Správy pamiatok (Département des antiquités) – organizácie zastrešujúcej egyptologický výskum v krajine. Okrem toho pracoval v teréne, napr. na sakkárskom pohrebisku. Známa, aj keď dnes vnímaná rozporuplne, je jeho aktivita v Rachefovom údolnom chráme, ktorý odkryl a vyčistil. Počas jeho vedenia bola otvorená Merenreho pyramída a Pyramída Pepiho I. v Sakkáre, v ktorej sa našli po prvýkrát Texty pyramíd. Jeho nástupca Gaston Maspero (1846 – 1916) pokračoval v znovuobjavovaní pyramíd od Abú Roášu po Lišt. Jednou z najvýznamnejších postáv egyptológie, ktorá sa podieľala aj na výskume pyramíd, bol William Matthew Flinders Petrie (1853 – 1942). V roku 1880 prišiel do Egypta a trianguláciou zameral exteriér gízskych pyramídy. Potom sledoval Lepsiusove stopy do Hawáry, pokračoval na odkrývaní Labyrintu a na výskume pyramídy Amenemheta III. vrátane jej vnútorných priestorov. Úspešne skúmal aj pyramídu Senusreta II. s jej areálom pri Láhune. Neskôr pracoval na Majdúmskej pyramíde, pyramíde pri Mazghúne a na ďalších v južnej Sakkáre a Dahšúre.
„Väčšina toho, čo vieme o egyptských a núbijských pyramídach – okolo 300 pamiatok, ktoré presahujú tri tisícročia – bola objavená na prelome storočia veľkými výpravami v čase o niečo väčšom, ako sú tri dekády.“ Výsledky z týchto objavov dnes tvoria súčasť egyptológie, aj keď sú často zmesou objektívnych faktov a osobných interpretácií.

20. storočie

Začiatkom nasledujúceho storočia sa postupne objavili egyptológovia a výpravy z Egypta, Francúzska, Nemecka, Veľkej Británie a Spojených štátov, financovaní inštitúciami alebo súkromnými sponzormi, pripadne pracujúcimi pre domácu Správu pamiatok. Medzi významných egyptológov tohto obdobia patril spomínaný Flinders Petrie, alebo Nemec Ludwig Borchardt (1863 – 1938), ktorého tím sa stal priekopníkom v dokumentácii staroegyptskej architektúry. Borchardt pracoval na lokalite Abú Sír, kde čistil pyramídové komplexy 5. dynastie a Niuserreho slnečný chrám, neskôr na Abú Gurábe, Majdúme a Gíze. Američan George Andrew Reisner (1867 – 1942) rozvíjal archeologickú fotografiu v dokumentácii artefaktov a stratigrafiu. Spolu s Flindersom Petriem vycvičili viacerých archeológov nasledujúcej generácie. Reisner sa venoval aj Menkaureho pyramíde a pyramídovým chrámom s okolitými pohrebiskami 12. dynastie, a spolu s Hermannom Junkerom (1877 – 1962) mastabám v okolí Rachefovej pyramídy. Émile Baraize (1874 – 1952) pracoval na odkrývaní Veľkej sfingy a priľahlého Harmachetovho chrámu. Egypťan Selím Hasan (1887 – 1961) odkryl centrálny priestor s mastabami a skalnými hrobkami medzi Veľkou sfingou a Rachefovou pyramídou. V Sakáre sa Cecil Mallaby Firth (1878 – 1931) a Jean-Philippe Lauer (1902 – 2001) zaoberal Necerichetovou Stupňovitou pyramídou. Reisner neskôr odkryl a skúmal núbijské pyramídy v Meroe, Napate a Nuri z 25. dynastie a hrobky lokálnych vládcov nasledujúcich storočí. Veľké výskumy pokračovali až do konca 30. rokov, potom ich politická situácia a príchod 2. svetovej vojny prerušili. Po jej skončení niektorí egyptológovia ako Lauer pokračovali na mieste kde prestali, väčšina však začala odznova na nových lokalitách.

Povojnové obdobie

Koniec druhej svetovej vojny znamenal začiatok nových expedícií a nových projektov. Dôležitú časť vedeckej práce však tvorila aj dokumentácia a spracovanie veľkého množstva materiálu zo skorších výskumov a výprav. V súčasnosti jednou z dôležitých aktivít je aj prehodnocovanie už známych výsledkov a vypĺňanie medzier, ktorých je stále viac než veľa. Na základe súčasných poznatkov je možné skúmať celkové ekonomické a sociálne súvislosti, ktoré sú spojené s fenoménom staroegyptských pyramíd a bez ktorých by neexistoval.
Takmer okamžite po skončení vojny sa v lokalitách objavili egyptológia, ktorí pokračovali v prerušenom výskume. Walter Emery v severnej Sakkáre, Jean-Philippe Lauer opäť na Stupňovitej pyramíde, Egypťan Abdelsalam Husein a po ňom jeho krajan Ahmed Fachrí (1905 – 1973) pracovali na systematickom výskume, čistení, dokumentácii a konzervácii hlavných pyramíd. Taliani Vito Maragioglio a Celeste Rinaldi sa v rokoch 1963 – 1975 venovali komplexnému projektu architektonického výskumu pyramíd z období Starej až Strednej ríše. Nemecký archeologický inštitút (DAI) pod vedením Dietera Arnolda sa v 1976 sústredil na objekty zo Strednej ríše. V roku 1984 Metropolitné múzeum v New Yorku rovnako pod Arnoldovym vedením obnovilo svoje staršie aktivity v lokalite Lišt. Expedícia Československého egyptologického ústavu FF UK vedená Zdeňkom Žábom a neskôr Miroslavom Vernerom sa dodnes zaoberá abúsírskymi pyramídami (od rozdelenia ČSFR pod hlavičkou Českého egyptologického ústavu). Rainer Stadelmann sa venoval objektom zo Starej ríše v lokalite Dahšúr a francúzska výprava v Sakkáre započala celkový výskum pyramíd 5. a 6. dynastie. Záhí Hawás pracoval na niekoľkých objektoch v lokalite Gíza, vrátane západného pohrebiska Menkaureho pyramídy, východnej strany Chufuovej pyramídy a oblasti východne od Rachefovho údolného chrámu.