google/wiki40b huggingface dataset:
Saint-Pierre-sur-Dropt

Poloha

Obec má rozlohu 8,18 km². Najvyšší bod je položený 70 m n. m. a najnižší bod 28 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 285 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Allgemeiner Deutscher Nachrichtendienst

Allgemeiner Deutscher Nachrichtendienst (skr. ADN) bola spravodajská agentúra bývalej Nemeckej demokratickej republiky. Jej vznik sa datuje do roku 1946 (Sovietska okupačná zóna), sídlo mala v Berlíne. Od roku 1953 fungovala ako štátna organizácia podriadená predsedovi vlády.

Po znovuzjednotení Nemecka nedokázala konkurovať a v roku 1992 ju prevzala agentúra Deutsche Depeschendienst.
Významný je najmä jej rozsiahly archív, obsahujúci viac ako 7 miliónov fotografií.
Senantes (Eure-et-Loir)

Poloha

Obec má rozlohu 7,57 km². Najvyšší bod je položený 149 m n. m. a najnižší bod 112 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 612 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Gorcy

Poloha

Obec má rozlohu 4,1 km². Najvyšší bod je položený 385 m n. m. a najnižší bod 235 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 479 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Tavaux-et-Pontséricourt

Poloha

Tavaux-et-Pontséricourt má rozlohu 25,42 km². Najvyšší bod je položený 185 m n. m. a najnižší bod 92 m n. m.

Obyvateľstvo

Tavaux-et-Pontséricourt má 594 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Centrálny federálny okruh

Centrálny federálny okruh (rus. Центральный федеральный округ) je jeden z ôsmich federálnych okruhov Ruska. Slovo „Centrálny“ v názve okruhu má predovšetkým politický a historický dôvod, pretože v súčasnosti sa okruh nachádza v najzápadnejšej časti Ruska. Žije tu vyše 39 miliónov obyvateľov (2019) a má rozlohu 650 205 km². Najväčšími mestami sú Moskva a Voronež.   
Centrálny federálny okruh bol založený Výnosom prezidenta Ruskej federácie č. 849 dňa 13. mája 2000 ako jeden zo siedmich federálnych okruhov nového administratívneho usporiadania Ruska.
V roku 2010 postihlo oblasť centrálneho federálneho okruhu ako aj ďalších oblastí západného Ruska dlhotrvajúce sucho a lesné požiare. Sucho v tejto oblasti bolo najväčšie za 130 rokov, kedy boli zaznamenávané merania teploty v tejto oblasti.
Pozor, zákruta!

História

Magazín o cestovnom ruchu, motorizme a pre motoristov začal vysielať Česko-slovenský rozhlas 14. apríla 1962 v týždennej periodicite, ktorá sa postupne zmenila na dennú. Medzi septembrom 2015 a aprílom 2018 bola relácia vysielaná z regionálnych štúdií Rádia Regina každý piatok popoludní. 
Pozor, zákruta! - Banská Bystrica bola moderovaná Romanom Nadányim a cestám na strednom Slovensku sa venovala v piatok od 13:05. V rovnakom čase sa moderátori Igor Daniš a Milan Jeluš prihovárali poslucháčom západného Slovenska z Bratislavy. Košická verzia relácie s moderátorskou dvojicou Miroslav Talavašek a Igor Michalčík bola vysielaná na frekvenciách Reginy Východ v piatok od 14:05. Regionálne relácie mali väčší priestor na aktuality, novinky, rady, servisné informácie a publicistiku pre motoristov i bežných poslucháčov z konkrétneho regiónu.
Moosch

Poloha

Obec má rozlohu 15,25 km². Najvyšší bod je položený 1 190 m n. m. a najnižší bod 375 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 736 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Chlorid bizmutitý

Použitie

Používa sa k príprave niekoľkých ďalších soli bizmutu a  používa sa ako zložka v farbivách a kozmetike.
V organickej syntéze sa používa ako katalyzátor (Michaelova reakcia a pod.).  Prídavkom iného kovového jodidu sa zvyšuje jeho katalytická aktivita.

Bezpečnosť

Smrteľná dávka (LD₅₀) chloridu bizmutitého je 3 334 mg/kg.
Driečna dolina

Driečna dolina je juhovýchodná vetva doliny Ráztoky.
Preteká ňou rovnomenný potok. Vedie ňou asfaltová cesta a žlto-značkovaný chodník od vodnej nádrže Čierny Váh cez sedlo Priehyba do Heľpy.
Coudekerque-Village

Poloha

Obec má rozlohu 12,03 km². Najvyšší bod je položený 13 m n. m. a najnižší bod 0 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 173 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Chaumousey

Poloha

Obec má rozlohu 8,71 km². Najvyšší bod je položený 419 m n. m. a najnižší bod 338 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 857 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Berneuil-en-Bray

Poloha

Obec má rozlohu 15,15 km². Najvyšší bod je položený 224 m n. m. a najnižší bod 88 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 790 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Mazerolles-du-Razès

Poloha

Obec má rozlohu 8,22 km². Najvyšší bod je položený 320 m n. m. a najnižší bod 219 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 172 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saint-Pierre-de-Cormeilles

Poloha

Obec má rozlohu 17,29 km². Najvyšší bod je položený 168 m n. m. a najnižší bod 55 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 620 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Julia Gillardová

Životopis

Narodila sa v meste Barry vo Walese ako mladšia z dvoch detí. V roku 1966 sa spolu s rodičmi a staršou sestrou presťahovala do austrálskeho Adelaide. Študovala najprv na univerzite v Adelaide, no neskôr prerušila štúdium, kvôli svojej činnosti v austrálskom zväze študentov. V štúdiu pokračovala na univerzite v Melbourne, kde získala titul bakalár najprv v umeleckom smere, neskôr v roku 1986 v odbore právo. Pracovala v právnickej firme a angažovala sa v činnosti labouristickej strany.
V roku 1998 bola vo federálnych voľbách zvolená do Snemovne reprezentantov ako členka Austrálskej labouristickej strany za volebný obvod Lalor. Vo voľbách v roku 2001 sa stala členom tieňového kabinetu zodpovedným za Obyvateľstvo a prisťahovalectvo. Od roku 2003 k jej povinnostiam pribudli odstraňovanie nezhôd a záležitosti domorodého obyvateľstva a tiež zdravotníctvo. Od roku 2006 žije so svojim partnerom Timom Mathiesonom. V decembri 2006 sa stal predsedom opozičnej labouristickej strany Kevin Rudd, ktorý si vybral Gillardovú za svojho zástupcu.
Le Bignon-du-Maine

Poloha

Obec má rozlohu 14,29 km². Najvyšší bod je položený 114 m n. m. a najnižší bod 68 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 339 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Ján Magál

Česko-slovenské žandárstvo

V roku 1926 nastúpil k Česko-slovenskému žandárstvu a bol zaradený na stanicu vo Veľkom Mederi ako žandár na skúšku. Po absolvovaní základnej žandárskej školy sa zúčastnil kurzu služobných psov v Pyšeloch s nemeckým ovčiakom Bojarom. Následne bol ako psovod prevelený na pátraciu stanicu v Komárne.
V roku 1929 bol jeho služobný pes Bojar vyradený zo služby zo zdravotných dôvodov. Ďalší pes, nemecký ovčiak Idem, bol strážmajstrovi Magálovi pridelený po nástupe k pátracej stanici v Levoči. Roku 1932 absolvoval polročný psovodský kurz v Berlíne, čím získal taktiež certifikát oprávňujúci založiť a viesť kynologické stredisko pre psov bezpečnostných zložiek.

Žandárstvo Slovenskej republiky

Počas druhej svetovej vojny pôsobil na Žandárskom veliteľstve Slovenskej republiky v Bratislave a po vypuknutí Slovenského národného povstania sa doň zapojil ako veliteľ psovodskej jednotky na východnom Slovensku, za čo bol vtedajšou justíciou odsúdený na trest smrti.

Povereníctvo vnútra

Po skončení vojny bol rehabilitovaný, dekorovaný Rádom SNP II. triedy a povýšený do hodnosti nadporučíka. Pracoval v Sekcii národnej bezpečnosti Povereníctva vnútra. V roku 1946 zorganizoval v Bratislave zakladajúcu schôdzu Spolku chovateľov ušľachtilých psov. V roku 1949 založil a viedol Výcvikové stredisko služobných psov v Bratislave – prvú policajnú kynologickú školu na Slovensku. Magál taktiež založil Spolok chovateľov Športový klub psov služobných plemien v Bratislave, čím položil základy organizovanej civilnej kynológie na Slovensku. Za svoje zásluhy pri zveľaďovaní služobnej kynológie bol povýšený do hodnosti kapitán. V 50. rokoch mu bol ponúknutý vstup do KSČ, ktorý rázne odmietol, čo viedlo k jeho prepusteniu.
Alkín

Alkíny sú nenasýtené acyklické uhľovodíky, v molekule ktorých sa nachádza trojitá väzba; zvyšné väzby sú jednoduché.

Homologický rad

Homologický rad je odvodený od všeobecného vzorca charakteristického pre daný počet trojitých väzieb. 

etín (acetylén): H-C≡C-H 

propín : H-C≡C-CH₃ 

but-1-ín:H-C≡C-CH₂-CH₃

Vlastnosti

Alkíny sú v porovnaní s alkánmi oveľa reaktívnejšie; ich reaktivitu spôsobuje prítomnosť trojitej väzby v molekule alkínu, ktorá je stálejšia. Teploty varu u alkínov sú niečo vyššie, ako príslušných alkánov. Hustota je tiež vyššia ako u alkánov.

Vznik a príprava

Hydrolýzou acetylidu vápenatého
CaC₂ + H₂O → Ca(OH)₂ + H-C≡C-H
Pyrolytickou dehydrogenáciou alkánov a alkénov:
R₁ - C=C - R₂ → R₁-C≡C-R₂ + H₂ 
Z halogénuhľovodíkov: 
1) z dihalogénuhľovodíkov pôsobením alkoholového KOH: 
R₁-CHBr-CHBr-R₂ → R₁-C≡C-R₂ + 2 HBr
2) z teminálnych dihalogénuhľovodíkov pôsobením alkoholového KOH: 
R₁-CH₂-CCl₂-R₂ → R₁-C≡C-R₂ + 2 HCl

Charakteristika trojitej väzby

Trojitá väzba je tvorená 1 σ väzbou a 2 π väzbami. Prítomnosť dvoch π väzieb na seba kolmými spôsobuje skrátenie väzby a π väzbové elektróny sú pútané k jadrám a vytvárajú valec. Z tohto dôvodu elektrofilné adície prebiehajú horšie než u alkénov. Elektróny sa skoncetrovali na jednu stranu jadra (do priestoru medzi uhlíkové atómy), z druhej strany zostávajú uhlíkové atómy čiastočne odokryté. Dôsledkom je:
1) uhlíkové atómy zúčastňujúce sa trojitej väzby priťahujú elektróny z väzby C-H (nárast acidity vodíka)
2) umožňuje sa prístup nukleofilným činidlám 
Preto u alkínov prebiehajú aj nukleofilné adície.
Jindřich Joch

Začiatky

Profesionálnym vojakom je od 1. januára 1983. Do povolania vstúpil pri štúdiu na Vysokej vojenskej škole pozemného vojska vo Vyškove,  ktorú ukončil 19. júla 1986. Po ukončení vysokej školy vykonával veliteľské a štábne funkcie v tankových jednotkách od čaty po brigádu. Od augusta 1986 do marca 1991 pôsobil v Strašiciach, od marca 1991 v tankovom pluku/prápore v Kežmarku.

Generálny štáb

Od 1. mája 2001 pôsobil na Generálnom štábe, vo funkciách vedúci starší dôstojník - špecialista, Oddelenie plánovania operácií, Odbor plánovania operácií, Štáb pre plánovanie operácií až náčelník odboru plánovania operácií, Štáb pre plánovanie operácií. V rokoch 2006 až 2007 študoval Kurz národnej bezpečnosti, na Národnej akadémii obrany maršala Andreja Hadíka, v Liptovskom Mikuláši. Po ukončení štúdia bol od 18. septembra 2007 náčelníkom štábu Veliteľstva Pozemných síl OS SR. Od 1. februára 2008 bol prevelený späť na Generálny štáb kde velil Centru riadenia operácií Štábu riadenia operácií. V tejto funkcii bol menovaný do svojej prvej generálskej hodnosti. Brigádnym generálom bol menovaný 25. januára 2010 prezidentom Ivanom Gašparovičom. Od 1. novembra 2011 do 31. decembra 2013 tomuto štábu velil.
Od 1. januára 2014 do 31. marca 2016 bol veliteľom Strategického centra krízového manažmentu GŠ OS SR. Od 1. apríla 2016 bol 2. zástupcom náčelníka Generálneho štábu OS SR. V tejto funkcii bol 8. septembra 2016 prezidentom Andrejom Kiskom povýšený na generálmajora. Funkcia sa od 1. februára 2017 označovala ako zástupca náčelníka GŠ - náčelník štábu.

Veliteľ Pozemných síl

1. apríla 2017 bol uvedený do funkcie veliteľa Pozemných síl Ozbrojených síl SR, vystriedal genmjr. Ondřeja Novosada. Pri menovaní Joch poznamenal: „Profesionálny život vojaka je zložitý, má veľa odbočiek. Čo sa týka pozemných síl, prešiel som všetkými funkciami. Začínal som ako veliteľ čaty, vykonával som funkciu náčelníka štábu Veliteľstva Pozemných síl, takže pozemné sily poznám veľmi dobre. Prešiel som rôznymi funkciami na Generálnom štábe OS SR a verím, že teoretické a praktické skúsenosti dokážem využiť v tejto náročnej funkcii.“
Žiarivka

Žiarivka je druh elektrického svetelného zdroja – nízkotlaková ortuťová výbojka, ktorá na premenu elektrickej energie na svetelnú využíva žiarenie tlejivého elektrického výboja v parách ortuti. Samotný výboj vyžaruje neviditeľné ultrafialové žiarenie, ktorým je ožarovaná tenká vrstva vhodného luminoforu, nanesená na vnútornej strane banky žiarivky. Žiarenie excituje molekuly luminoforu, ktoré následne pri návrate do pôvodného stavu emitujú fotóny viditeľného svetla. Tento jav sa nazýva fluorescencia (odtiaľ je odvodený aj anglický názov žiarivky – fluorescent lamp).
Od prvého septembra 2009 bol v krajinách Európskej únie zakázaný predaj klasických žiaroviek s príkonom vyšším ako 80 W a od prvého septembra 2012 bol zakázaný predaj klasických žiaroviek s príkonom vyšším ako 70 W. Tieto obmedzenia sa výraznou mierou podpísali na väčšom rozšírení tzv. kompaktných žiariviek (žiariviek do pätíc) resp. neskôr LED žiaroviek.

Lineárna žiarivka

Klasická žiarivka v tvare dlhej trubice. Zvykne sa tiež nazývať žiarivková trubica, hovorovo aj neónová trubica alebo neónka. Toto označenie je však nesprávne, nakoľko žiarivka neobsahuje neón (tlejivý výboj v riedkom neóne žiari priamo vo viditeľnom spektre, má oranžovo-červenú farbu a sú na ňom založené iné druhy svetelných zdrojov – napr. tlejivka alebo neónová výbojka, využívaná napr. na tvorbu reklamných nápisov).

Zapálenie a udržiavanie výboja

Žiarivka vyžaduje (na rozdiel od žiarovky) pomocnú elektroniku pre zapálenie a udržiavanie výboja. Pri lineárnych žiarivkách sa dosiaľ najčastejšie využíva tradičné riešenie (pozri nižšie) – obvod, pozostávajúci z tlejivkového štartéra pre nažeravenie elektród na koncoch žiarivkovej trubice kvôli počiatočnej ionizácii plynu v trubici a z tlmivky na vytvorenie vysokonapäťového impulzu, čo napokon umožní vznik výboja v trubici. Obmedzenie veľkosti prúdu, tečúceho následným tlejivým výbojom, vykonáva samotná predradená tlmivka (niekedy aj rezistor). Bez obmedzenia veľkosti prúdu by tlejivý výboj prešiel do oblúkového, čo by malo za následok poškodenie žiarivky.
Pri kompaktných žiarivkách a novších žiarivkových trubiciach plní všetky tieto funkcie tzv. elektronický predradník.
Rebeuville

Poloha

Obec má rozlohu 8,72 km². Najvyšší bod je položený 425 m n. m. a najnižší bod 282 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 247 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Anasaziovia

Anasaziovia boli pôvodní obyvatelia Severnej Ameriky. Slovo Anasazi v jazyku Navajov znamená tí starobylí, ktorí nie sú my.
Anasaziovia pestovali kukuricu, fazuľu, ovocie a bavlnu. Žili v pueblách (kmeňových mestách) v jedinečných budovách umiestnených vysoko v kaňonoch. Ich textil, keramika a umelecké predmety boli preslávené. Okolo kaňonu Chaco sa rozkladala sieť 125 dedín spojených cestami v dĺžke 400 km. Anasaziovia mali rozvinuté šamanské rituály s množstvom kmeňových extatických tancov. Preslávili sa jedinečnými znalosťami a legendami, vybudovali podzemné obradné svätyne zvané kiwa.

Kultúry Pueblo

Na juhozápade Severnej Ameriky existovalo v rokoch 700 – 1300 niekoľko podobných kultúr – Anasazi, Mongollon a Hohokam, predchodcovia dnešných Hopiov. Boli to poľnohospodári a obchodníci, žijúci v malých dedinách. Na konci 8. storočia sa presunuli z malých chyží (jám zakrytých strechou) do veľkých spoločných obydlí, z ktorých niektoré pojali až 250 ľudí. Využívali zavlažovacie systémy a spoliehali sa na pozorovateľov neba (šamanov) ktorí predpovedali dážď. Táto jedinečná kultúra zmizla v 14. storočí.
Ózdsky okres

Ózdsky okres (maď. Ózdi járás) je okres v severovýchodnom Maďarsku v Boršodsko-abovsko-zemplínskej župe. Jeho správnym centrom je mesto Ózd. Rozloha okresu je 385,57 km². V januári 2012 tu žilo 52 732 obyvateľov.
Katedra (vysoká škola)

Katedra (z gréc. kathedra = kreslo, sedadlo) je základné pracovisko fakulty alebo vysokej školy pre vychovnovzdelávaciu, vedeckú, výskumnú alebo umeleckú činnosť v rámci stanovených študijných predmetov alebo študijných a vedných odborov zodpovedajúcich náplni výchovno-vzdelávacej činnosti fakulty alebo vysokej školy.
Na čele katedry je vedúci katedry, ktorý riadi činnosť katedry a zodpovedá za ňu dekanovi.
Avrilly (Orne)

Poloha

Avrilly má rozlohu 5,5 km². Najvyšší bod je položený 245 m n. m. a najnižší bod 139 m n. m.

Obyvateľstvo

Avrilly má 125 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Lucey (Savoie)

Poloha

Obec má rozlohu 6,14 km². Najvyšší bod je položený 660 m n. m. a najnižší bod 220 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 283 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Douvrin

Poloha

Obec má rozlohu 9,58 km². Najvyšší bod je položený 32 m n. m. a najnižší bod 19 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 5 013 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Miloš Sovák

Životopis

Štúdium medicíny dokončil v roku 1930 na Lekárskej fakulte Karlovej univerzity v Prahe a v roku 1948 dokončil aj Filozofickú fakultu rovnakej univerzity. Pracoval ako otorinolaryngológ a foniater. Počas druhej svetovej vojny bol iniciátorom založenia školy pre nedoslýchavých a školy pre deti s poruchou reči.
Založil Českú logopedickú spoločnosť, organizoval logopedickej kurzy pre učiteľov, založil logopedickej ústav hlavného mesta Prahy (1946). Stal sa prvým vedúcim katedry špeciálnej pedagogiky na Pedagogickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. V rokoch 1967 – 1972 prednášal logopédiu na Inštitúte špeciálnej a liečebnej pedagogiky Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave.
Sturmgeschütz III

Výroba a vývoj

15. júna 1936 bola vydaná požiadavka na vývoj nového vozidla na priamu podporu pechoty, ktoré malo niesť najemenej 75 mm kanón inštalovaný v trupe, aby nebolo potrebné vyrábať stroj s drahou vežou. Prototypy tohto stroja, ktorý bol vysoký ako dospelý človek boli na podvozku tanku Panzer IIIB. V januári 1940 začala výroba prvých strojov, ktoré sa k jednotkám dostali vo februári až máji 1940.
Verzie A až E, vyrábané v rokoch 1940-1942 mali 75 mm kanón StuK 37 L/24, ktorý bolo možné natáčať ±12° do strán a námer bolo možné meniť od -10 do +20°. Tieto stroje boli založené na korbe a pohonnej jednotke stroja Panzer IIIF. Boli určené na priamu podporu pechoty. Boje na východnom fronte ukázali, že je potrebné nasadiť bojový prostriedok, ktorý by odolával moderným ruským tankom T-34 a KV-1. Vtedy došlo k urýchlenému vývinu novej generácie útočných diel, ktoré mali efektívne účinkovať v tankovom boji. Išlo o stroje StuG IIIF a StuG IIIG, tiež označované ako StuG 40 (Sdkfz. 142/1). Tieto síce niesli kanón, schopný ničiť nepriateľské tanky, na túto úlohu však mali poddimenzované pancierovanie. Verzia F bola vyrábaná od marca do septembra 1942, F8 od septembra do decembra 1942. Neskoršie verzie StuG IIIG mali tiež upravenú lafetu kanóna a napokon od roku 1943 aj bočné pancierovanie schürzen. Potreba väčšej palebnej sily pri podpore pechoty si nakoniec vyžiadala inštaláciu húfnice kalibru 105 mm, čím vznikol StuH 42. Táto verzia bola veľmi populárna pri podpore pechoty. Jej výroba sa v plnej miere rozbehla až začiatkom roka 1943. V novembri 1943 narušil výrobu podvozkov pre StuG III nálet na továreň Altmärkische Kettenwerk GmbH v Berlínskej štvrti Borsigwalde. Padlo preto rozhodnutie upraviť korby tak aby ich bolo možné montovať na podvozky tankov Panzer IV. Takto improvizovane vznikol StuG IV. Výroba StuGu IIIG sa však opäť rozbehla a pokračovala paralelne so StuG IV. Stroje StuG III boli po vojne používané československou armádou pod označením ShPTK 40/75N.

Nasadenie

Prvé stroje dostali k dispozícii batérie útočných diel 640, 659, 660 a 665, ktoré sa zúčastnili bojov vo Francúzsku. Počet jednotiek aj strojov vo výzbroji nemeckých síl sa v priebehu roku 1941 výrazne zvýšil. Stroje boli nasadené na východnom fronte a od začiatku roku 1942 aj v severnej Afrike.
V júli 1942 mali Nemci 619 bojaschopných strojov StuG III verzií A až E. V júli 1943 ich zostalo len 142 z toho priamo vo frontových jednotkách bolo len 37 strojov.
Stroje StuG III boli pre Nacistické Nemecko počas druhej fázy vojny nepostrádateľnou zbraňou, nielen na podporu pechoty ale aj v úlohe stíhača tankov. StuG III boli lacné, jednoduché na výrobu a efektívne v boji. V počte vyrobených kusov boli spolu s tankom Panzer IV najpočetnejšími ťažkými obrnenými vozidlami nemeckých ozbrojených síl.
Sýta para

Sýta para je para v takom termodynamickom stave, že ľubovoľne malé množstvo odobraného tepla má za následok kondenzáciu časti tejto kvapaliny. 
Spojnica stavov sýtej pary, ktorá sa vyznačuje v rôznych diagramoch je čiara a nazýva sa krivka sýtej pary. Krivka sýtej pary sa v kritickom bode (pri najvyššej teplote) stretáva s krivkou sýtej kvapaliny.
Deň Zeme

Deň Zeme je deň venovaný Zemi, ktorý sa každoročne koná 22. apríla. Tento sviatok je ovplyvnený pôvodným dňom Zeme, ktorý sa konal počas osláv jarnej rovnodennosti, 21. marca a oslavoval príchod jari. V modernom poňatí ide o ekologicky motivovaný sviatok, upozorňujúci ľudí na vplyv ničenia životného prostredia, a rozvíjajúcu sa diskusiu o možných riešeniach. V poslednom čase bola niekoľkokrát vyslovená myšlienka, že by sviatok bolo lepšie posunúť na letný slnovrat, lebo by pekné počasie prilákalo viacej ľudí. No nezdá sa byť pravdepodobné, že by sa našla vôľa zmeniť už zabehnutý dátum.

História

História vyhlásenia tohto dňa siaha do roku 1969, keď predovšetkým John McConnell začal volať po vzniku medzinárodného dňa Zeme a v rámci týchto snáh vytvoril i vlajku Dňa Zeme. Prvý Deň Zeme bol oslávený v San Franciscu. Táto oslava bola pravdepodobne myslená nielen ako ekologicky zameraný sviatok, ale aj ako ľavicovo orientovaný happening bojovníkov proti vojne vo Vietname. Kampaň s týmto sviatkom spojená, si kládla za cieľ preniesť otázku ekológie do politických kruhov. Cieľom bolo zvýšiť energetickú účinnosť, recyklovať odpadky a hľadať obnoviteľné zdroje energie. Táto akcia mala veľký ohlas práve medzi študentmi. Pre prvú oslavu dňa 22. apríla 1970 bol, zrejme nevedome, vybraný deň 100. narodenín Vladimíra Iľjiča Lenina.
OSN začala tento sviatok sláviť o rok neskôr (1971). V roku 1990 sa k Amerike pripojil aj zvyšok sveta a 22. apríl sa stal Medzinárodným dňom Zeme.
2006 BV39

Popis objektu

Vzhľadom na to, že bola pozorovaná iba počas dvoch dní, nebolo možné uskutočniť spektroskopický výskum. Preto o jej chemickom zložení nie je nič známe. Jej priemer je odhadovaný na základe hviezdnej veľkosti a pretože nie je známe ani albedo jej povrchu, je preto do veľkej miery neistý.

História

Planétka bola po prvýkrát pozorovaná 26. januára 2006 okolo 08:00 svetového času (UTC) 1,8metrovým ďalekohľadom na Kitt Peak Observatory v rámci programu Spacewatch II. Objavili ju astronómovia T. H. Bressi, M. T. Read. O dva dni neskôr, 28. januára o 07:28 UTC, preletela v minimálnej vzdialenosti 330 tisíc kilometrov od stredu Zeme, teda bližšie, ako obieha Mesiac, a opäť sa vzdialila do medziplanetárneho priestoru. Naposledy bola pozorovaná ešte krátko pred jej maximálnym priblížením k Zemi, o 05:14 UTC a potom počas obletu ešte v ten istý deň okolo 22:40 UTC astronómom Milošom Tichým z observatória na juhočeskej Kleti.
V minulosti preletela už niekoľkokrát v blízkosti Zeme, naposledy v roku 1997, keď ju minula v bezpečnej vzdialenosti 23 miliónov kilometrov. Pred tým, v roku 1962, preletela vo vzdialenosti približne 5,6 mil. km okolo Marsu, čo trocha zmenilo jej dráhu.

Výhľad do budúcnosti

Planétka sa bude opakovane približovať k Zemi, ale do konca 21. storočia nás tieto prelety neohrozia. K najtesnejšiemu preletu vo vzdialenosti 7,3 mil. km má dôjsťt 24. júna 2061. Omnoho zaujímavejšie budú opakované prelety okolo Marsu v rokoch 2026, 2050, 2075 a 2099. Pri poslednom z týchto stretnutí minie Mars iba o 4 mil. km.
Trébons-sur-la-Grasse

Poloha

Obec má rozlohu 10,87 km². Najvyšší bod je položený 272 m n. m. a najnižší bod 175 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 404 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Le Pin (Seine-et-Marne)

Poloha

Obec má rozlohu 6,7 km². Najvyšší bod je položený 135 m n. m. a najnižší bod 49 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 269 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE