google/wiki40b huggingface dataset:
Program Gemini

Program Gemini bol americký vesmírny program pilotovaných letov do vesmíru, ktorý sa uskutočnil pod vedením NASA. Prebiehal v rokoch 1965 až 1966. Bol priamym pokračovaním programu Mercury.

Ciele projektu

Hlavným účelom programu Gemini bolo ukázať, že človek môže v bezváhovom stave prežiť dlhší čas a to vo vnútri vesmírnej lode aj mimo nej. V rámci toho sa skúmal vplyv bezváhového stavu na ľudský organizmus. Ďalšou úlohou bolo dokonalé osvojenie si techniky stretnutia a spojenia vo vesmíre, ako aj vycvičenie astronautov. Zároveň bol program Gemini prípravou na program Apollo.

História a priebeh projektu

Rozhodnutie vyvinúť dvojmiestnu vesmírnu loď oznámila NASA 7. decembra 1961. Meno Gemini dostala o mesiac neskôr, 3. januára 1962. Prvá bezpilotná skúška sa uskutočnila 8. apríla 1964. Jej cieľom bolo len overiť aerodynamické vlastnosti komplexu Gemini - Titan, nebol plánovaný návrat. Po sérii odkladov spôsobených jednak počasím a jednak technickými problémami odštartovala druhá nepilotovaná misia Gemini 2 19. januára 1965. Loď letiaca po balistickej dráhe pristála v Atlantiku. Posledný skúšobný let bol Gemini 3, loď bola pilotovaná astronautmi Grissomom a Youngom. Let prebehol úspešne a loď pristála po troch obehoch. Boli preverené jej manévrovacie schopnosti, čo malo význam pri ďalšom programe, ktorý mal vyvrcholiť spojením dvoch lodí vo vesmíre.
Ďalšie lety boli riadené z kontrolného strediska Manned Spacecraft Center v texasskom Houstone. Trvanie nasledujúcich troch letov sa postupne predlžovalo, aby sa získali skúsenosti s dlhodobým pobytom človeka vo vesmíre. Najvýznamnejšie zistenie bolo to, že približne po týždennom pobyte človeka na obežnej dráhe sa jeho fyziologické reakcie vracajú do normálu. Pulz sa napríklad vracia do normálu už po 36 – 40 hodinách od štartu. Medzi ďalšie lekárske experimenty patrilo cvičenie za letu, štúdium spánku za letu, skúmanie demineralizáce kostí a iné.
Už pri misii Gemini 4 sa astronauti snažili o let vo formácii a to vo formácii s posledným stupňom nosnej rakety. Pri tejto misii prebehol tiež prvý výstup do otvoreného priestoru - astronaut Edward White sa tak stal prvým Američanom, ktorý vystúpil mimo kozmickú loď. Pri ďalšom lete Gemini 5 bolo z lode vypustené malé cieľové teleso REP (Randez-vous Evaluation Pod), s ktorým sa loď mala stretnúť. K tomu však nedošlo kvôli chybe v energetickom systéme a ani ďalší pokus o spojenie pri lete Gemini 6A neskončil úspešne, pretože cieľové teleso, družica Agena, sa nedostala na obežnú dráhu. Vedenie projektu však rýchlo zmenilo plány a napokon sa Gemini 6 stretla s pilotovanou loďou Gemini 7. 15. decembra 1965 došlo k historickému stretnutiu dvoch lodí na obežnej dráhe. Po dobu 20 hodín a 22 minút sa tieto dve lode pohybovali v menšej vzájomnej vzdialenosti ako 100 km. K prvému fyzickému spojeniu došlo až pri lete Gemini 8 s družicou Agena, ktoré sa uskutočnilo 16. marca 1966. Loď Gemini 11 vytvorila 14. septembra 1966 výškový rekord - 1 375 km nad zemským povrchom.

Nosná raketa

Vesmírne lode Gemini vynášala do vesmíru nosná raketa Titan II. Štartovali z Cape Canaveral.
Čavoj

Dejiny

Obec sa spomína už v roku 1364 ako Chawoy. 
Písomne je doložená až  z roku 1397 pod názvom Chawayo, v roku 1786 sa spomína ako Cschawai, v roku 1808 ako Cžawoj, v 1920 ako Čávoj a napokon v roku 1927 ako Čavoj. Najskôr obec patrila Bossányiovcom. V rokoch 1431 – 1434 bola vyplienená keď ju prepadli stúpenci husitov Peter z Lieskovca a Jakub z Motešíc, taktiež Tomáš z Lipníka. V roku 1578 Košeckí si privlastnili bane na zlato a striebro, v rokoch 1541 a 1598 Petriskovci, páni hradu Košeca obec vyrabovali a bane zaplavili. Zlato sa tu ťažilo do 17. storočia. V roku 1626 obyvatelia dostali úľavu poddanských povinností za bezpečnostnú službu proti vojenským zbehom a zločincom. V roku 1553 mala obec 5 rodín, v roku 1787 už mala 82 domov a 650 obyvateľov, v roku 1828 mala 110 domov a 772 obyvateľov. Obyvatelia sa zaoberali  košikárstvom, tkáčstvom, vyrábali kolovraty, časť sa živila podomovým sklárstvom a sklenárstvom. Za I. ČSR sa obyvatelia živili ako maloroľníci a sezónni poľnohospodárski robotníci. V roku 1933 sa uskutočnila komasácia pôdy.
V obci je rímskokatolícky kostol sv. Doroty z roku 1611.
Narodil sa tu Anton Horváth - slovenský pedagóg, osvetový pracovník a spisovateľ.
Rómaioi

Vývoj

Pôvod výrazu siaha do 3 stor. po Kr., kedy v roku 212 vydal rímsky cisár Caracalla tzv. Constitutio Antoniniana, čím poskytol rímske občianstvo všetkým slobodným obyvateľom Rímskeho impéria. Tak sa zároveň každý v ríši mohol nazývať Rimanom, po grécky Romaios/Romios.
V 4 stor. sa u Grékov postupne prestáva používať ich staré meno Heléni (Έλληνες, Hellénes), ktoré teraz neoznačovalo príslušníka národa, ale jednoducho človeka, ktorý nie je kresťan, pohana. Tak sa teda z Helénov stali Rimania. V r. 395 sa Rímska ríša rozdelila na východnú a západnú, pričom vo východnej časti sa presadil grécky národ a stala sa z nej grécka ríša. Obyvatelia Byzantskej ríše sa však stále nazývali Romaioi (Rimania).
V 12 stor. sa postupne objavuje snaha o zavedenie mena Heléni a oživuje sa grécky nacionalizmus. Nástupom dynastie Palaiologovcov sa obyvateľstvu Byzantskej ríše predostrie že sú potomkovia antických Helénov (Grékov) a slovo Riman sa používalo iba ako úradné označenie občana. Túto renesanciu gréckeho národa podporovali aj učenci tých čias, ako filozof Georgios Gemisthos Plithon či spisovateľ Laonikos Chalkokondilis.
Pádom Byzancie a začlenením Grékov do Osmanskej ríše sa však tento patriotizmus postupne vytráca a vracia sa k označeniu Romaios ako k národnému označeniu grécky hovoriacich ortodoxných kresťanov. Romaiskú identitu udržiavali ortodoxní kňazi, keď podporovali grécke školy a cirkevné správy v ríši. V 17. stor. sa však opäť začína prebúdzať helenizmus a opäť sa vyzdvihuje kultúra antických Grékov, predkov Romaiov. Tento šíriaci sa nacionalizmus vyvrcholí v 19 stor. do Gréckej vojny za nezávislosť, kedy Romaiovia porazia Turkov, pričom sa tu stretávajú s pozitívnymi ohlasmi Európanov, filhelénov, ktorí ďalej podporujú Romaiov, aby sa znovu označili ako Heléni (Gréci). Tak v roku 1830 vzniká Helénsky štát (Grécko), pričom sa upevnil grécky patriotizmus, odmietlo sa označenie Romaios a znovu sa začal používať termín Έλληνας (Éllinas, Hellén).
Pugieu

Polohopis

Pugieu má rozlohu 4,85 km². Najvyšší bod je položený 409 m n. m. a najnižší bod 238 m n. m.

Obyvateľstvo

Pugieu má 157 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Piotr Alexejevič Veličko

Život

Do roku 1935 pracoval ako učiteľ. Po štúdiu na vojenskom tankovom učilišti v Ulianovsku a neskôr Vojenskej akadémie M. Frunzeho, roku 1938 pridelený k tankovým vojskám na Ďalekom východe ZSSR. Bojoval vo Veľkej vlasteneckej vojne V roku 1942 pridelený k 15. výsadkovej brigáde, účastník bojov na Severozápadnom fronte, v ktorých bol ranený. V rokoch 1943 - 1944 bojoval v rámci partizánskeho zväzku M. Naumova ako veliteľ diverznej skupiny. Od roku 1944 veliteľ 11-člennej organizátorskej partizánskej skupiny vysadenej v noci z 25. na 26. júla 1944 pri Liptovskej Osade. Bola to prvá skupina sovietskych partizánov vyslaná Ukrajinským štábom partizánskeho hnutia na Slovensko. V auguste 1944 sa premiestnil do Kantorskej doliny a nadviazal spojenie s ilegálnym odbojom a dôstojníkmi slovenskej armády a už existujúcim partizánskym oddielom Viliama Žingora, do ktorého sa včlenil. Táto jednotka mala už za niekoľko dní vyše 1000 mužov. Vo svojom štábe v Sklabini 13. augusta 1944 rokoval s Jánom Golianom o spolupráci s povstalcami a príprave povstania. O výstrojovanie tejto jednotky sa starala protifašisticky naladená posádka z Martina. Partizáni ale zatiaľ nemali proti komu bojovať, z toho bol dosť prekvapený aj sám Veličko. Bolo zrejmé, že pred vysadením prvej organizátorskej skupiny, nemal Partizánsky štáb v Kyjeve celkom jasné predstavy o dianí na Slovensku.
Jednotky pod jeho velením zišli 21. augusta 1944 z Kantorskej doliny a v Sklabini opäť vyhlásili Česko-Slovenskú republiku, a to aj napriek tomu, že ubezpečil organizátorov povstania, že nebude bez ich súhlasu podnikať žiadne akcie. Sám Veličko prisľúbil Golianovi, že so svojimi jednotkami udrží Turiec tri týždne proti dvom nemeckým divíziám. Pre to, aby izoloval Turiec, vyhodil do vzduchu strečniansky, kraľoviansky a štubniansky tunel, čo neskôr samotným povstalcom sťažilo zásobovanie. Finančne sa zásobil prepadom fabriky v Turanoch. Počas SNP sa stal veliteľom 1. československej brigády M. R. Štefánika. Napriek predošlým ubezpečovaniam, nebol schopný Piatej taktickej skupine ani len zaistiť jej pravé krídlo severne od Váhu v Strečnianskej tiesňave a zaoberal sa viac súkromnými záležitosťami ako bojom na fronte. Toto jeho sabotovanie obrany pri Strečne, urýchlilo pád povstaleckej obrany v oblasti. Patril k najvýznamnejším partizánskym veliteľom v SNP a podstatnou mierou sa zaslúžil o jeho vyprovokovanie.
Po vojne pracoval v Kyjeve, v rokoch 1950 - 1958 na výstavbe železníc v severných oblastiach ZSSR. Od roku 1958 invalidný dôchodca v Charkove.
Vyznamenaný Leninovým radom, dvakrát Radom červenej zástavy, Československým vojnovým krížom 1939 (roku 1945), Radom SNP I. triedy (roku 1945) ako aj ďalšími sovietskymi a česko-slovenskými medailami. Je taktiež čestným občanom Žiliny, Martina, Ružomberka, Liptovského Mikuláša a iných menších obcí.
Lowell (Massachusetts)

Lowell je mesto v Middlesex County v americkom štáte Massachusetts. V roku 2014 v ňom žilo 109 945 obyvateľov. Je to štvrté najväčšie mesto v Massachusetts a druhá najväčšie v rámci Veľkého Bostonu.

Dejiny

Oblasť mesta bola osídlena penacookskými Indiánmi. Lowell bol založený v roku 1653, v roku 1836 sa stal mestom. Pomenované je po Francisovi Cabotovi Lowellovi, miestnej osobnosti z obdobia priemyselnej revolúcie.
V meste sídli University of Massachusetts Lowell.
Leyvaux

Poloha

Obec má rozlohu 14,95 km². Najvyšší bod je položený 1 106 m n. m. a najnižší bod 615 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 29 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Prunéřovský potok

Poloha

Pramení v katastrálnom území Výsluní na juhovýchodnom úbočí Komářího vrchu v nadmorskej výške 893 m n. m. Na okraji prírodnej rezervácie Prameniště Chomutovky. Potok smeruje najskôr na juhovýchod k Výsluní a vteká do prírodného parku Údolí prunéřovského potoka. Potom dlhým oblúkom obteká výbežok Lysej hory (875 m n. m.). Pod Celnou je koryto potoka prehradené haťou, z ktorej nádrže sa v minulosti prečerpávala voda (73 l/s) pre zásobovanie vodnej nádrže Křimov. Prečerpávacia stanica nie je v prevádzke, ale zostáva zakonzervovaná.
Pod Celnou sa potok obracia na juhozápad a úzkym skalnatým údolím s početnými perejami steká k úpätiu Krušných hôr. V Novej Víske opúšťa hranice prírodného parku a voda z potoka napája tamojšie kúpalisko. Pod dedinou potok vteká do umelého koryta, ktorým pokračuje pozdĺž severnej strany prunéřovských elektrární. Za nimi sa stáča na juh a po niekoľkých kilometroch sa na západnom okraji Kadane v nadmorskej výške 280 m n. m. vlieva zľava do vodnej nádrže Kadaň na rieke Ohře.
Najmä v hornej časti toku Prunéřovský potok prijíma rad drobných prítokov. Nad jazere pri Celnej sa doň zľava vlieva Šebestiánka, od Výsluní pri Soběticiach priteká sprava Výslunský potok, pri Úbočí Zvonící potok, pod úbočím Třebíšský potok a pri bývalom Prunéřove priteká umelým korytom Trnitý potok. Pod Kýšovicami do potoka sprava ústi krátky bezmenný prítok, na ktorom sa nachádza Kýšovický vodopád.
Joma

Jóma - je španielska priemyselná spoločnosť, ktorá sa špecializuje na výrobu športových odevov a obuvi. Centrála spoločnosti sa nachádza v mestečku Portillo de Toledo, neďaleko administratívneho centra provincie Toledo (Španielsko).

1965-2000

Spoločnosť založil v roku 1965 Fructuoso Lopez. Joma začínala výrobu svojho sortimentu s 8 zamestnancami. Časom si Joma vybudovala reputáciu spoľahlivého výrobcu vysokokvalitnej futbalovej obuvi, futbalových dresov, športovej obuvi a odevov na bežné nosenie. V roku 1992 získala spoločnosť prvé miesto medzi predajcami športovej obuvi v Španielsku. V roku 1997 sa Joma stáva lídrom v predaji futbalovej obuvi a oblečenia pre mini futbal vďaka vývoju nových typov športovej obuvi v spolupráci s futbalistami a poprednými odborníkmi. Firma založená ako malá prevádzka v Portillo de Toledo sa do roku 2000 pretransformovala na moderný podnik s prevádzkovými priestormi o celkovej rozlohe 70 000 m². Joma vybudovala vlastné vedeckovýskumné centrum, kde prebieha vývoj nových druhov športovej obuvi v spolupráci s Asociáciou výskumu obuvi v Tolede a Inštitútom biomechaniky vo Valencii.

2001-2010

V súčasnosti je Joma nadnárodnou spoločnosťou s rozvetvenou sieťou dcérskych spoločností v USA, Nemecku, Číne, Taliansku, Mexiku, Hongkongu, Paname a s rozbehnutou distribúciou svojich tovarov vo viac ako 70 krajinách. Spoločnosť má svoje podniky v Španielsku, Číne a v Mexiku, ktoré poskytujú zamestnanie viac ako 1000 pracovníkom. V roku 2007 sa Joma stala členom „Fóra uznávaných obchodných značiek Španielska” ako jedna zo 70 obchodných značiek krajiny, ktoré sú najviac rozšírené vo svete a sú lídrami vo svojom odvetví. V roku 2007 spoločnosť sponzorovala viac ako 40 profesionálnych športových tímov a viac ako 500 športovcov na celom svete. V roku 2009 spoločnosť uzatvorila sponzorskú zmluvu so Španielskou atletickou federáciou, na základe ktorej atléti tejto krajiny budú štyri roky vystupovať v športovom oblečení a obuvi značky Joma..

Produkcia

Spoločnosť vyrába mužské, ženské a detské športové oblečenie a obuv pre futbal, tenis, fitnes, ľahkú atletiku a futsal.

Vedenie spoločnosti

Prezident - Fructuoso Lopez, Predseda predstavenstva spoločnosti - Jose Manuel Lopez.
Polyneikes z Élidy

Polyneikes alebo Polyneikés (starogr. Πολυνείκης – Polyneikes, iný prepis: Polyneikés) bol v roku 632 pred Kr. olympijský víťaz v behu dorastencov na jedno stadion.
Na 37. olympijských hrách v roku 632 pred Kr. zaradili do programu hier prvé atletické disciplíny pre dorastencov, beh na jedno stadion a zápasenie. Prvým dorastencom, ktorý sa zapísal do dejín olympijských hier ako víťaz behu na jedno stadion bol Polyneikes z Élidy. Vzdialenosť stadia (600 stôp) merala v Olympii 192,27 metra.
V Olympii sa následne pre dorastencov na 38. hrách zaviedol päťboj (ale hneď nato ho zrušili), na 41. hrách box a napokon na 145. hrách v roku 200 pred Kr. pankration. Tým sa vývin olympijských atletických disciplín ukončil. Muži i dorastenci ich mali dovedna dvanásť, v klasickej dobe jedenásť.
Spojená škola - Gymnázium sv. Jána Bosca

Spojená škola v Novej Dubnici sa skladá z organizačných zložiek ZŠ, MŠ, gymnázium a SOŠ. V roku 1991 vznikla základná škola a v roku 1992 gymnázium. V tom, čase bol zriaďovateľom biskupský úrad Nitrianskej diecézy. Vznikom Žilinskej diecézy prešli zriaďovateľské kompetencie pod biskupský úrad v Žiline. Od 1. decembra 2004 je gymnázium súčasťou Spojenej školy sv. Jána Bosca v Novej Dubnici. Gymnázium má 4-ročnú a 8-ročnú formu štúdia. Je to všeobecnovzdelávacia škola s vlastnými rozšírujúcimi predmetmi Rétorika, Náboženstvo, možnosťou voľby seminárov v maturitnom ročníku a možnosťou absolvovať ako nepovinné hodiny informatické predmety z odboru technické lýceum.Ako prvý cudzí jazyk sa vyučuje angličtina, ako druhý cudzí jazyk sa vyučuje nemecký jazyk. Kvalitné výsledky dosahuje v umiestňovaní študentov na vysoké školy medicínskeho zamerania. Spolu s gymnáziom funguje aj Stredná odborná škola informačných technológií s odborom technické lýceum, ktoré je zamerané na informatiku v spojení s elektrotechnikou.
Majstrovstvá Európy v hádzanej mužov 1998

Organizátor

Taliansko získalo právo organizovať ME 1998 v marci 1996, keď v hlasovaní delegátov EHF zvíťazilo s počtom hlasov 27 pred Švédskom (9 hlasov), Nórskom (7 hlasov) a Rakúskom (1 hlas). Pôvodne sa o organizáciu uchádzali mestá Rimini a Pesaro, kvôli finančným a logistickým problémom však bola organizácia presunutá v apríli 1997 do Južného Tirolska. Dejiskami zápasov boli arény Palaonda v Bolzane a Meranarena v Merane a rozpočet turnaja činil 1,7 miliardy ITL.
Rotačný motor

Rotačný motor je druh hviezdicového motora, ktorého kľukový hriadeľ je pevne uchytený do draku lietadla a skriňa s valcami, spojená s vrtuľou, rotuje.
Termínom rotačný motor je niekedy označovaný aj Wankelov motor, používaný v niektorých automobiloch, motocykloch aj lietadlách. Označuje sa tak preto, že u neho k stláčaniu zmesi slúži rotačný piest a prvé modely mali aj rotujúcu komoru.

Výhody

Najväčšou výhodou takéhoto usporiadania je, že sa celý motor správa ako zotrvačník, a tým zabezpečuje hladší chod a znižuje vibrácie. Tie predstavujú vážny problém u všetkých leteckých motorov, pretože pre ich zníženie sa k motorom museli najmä v minulosti pridávať ťažké zotrvačníky. Pretože rotačné motory takéto zotrvačníky nepotrebujú, sú ľahšie ako rovnako výkonné motory s nerotujúcimi valcami (t.j. hlavne radové motory).
Ďalšou výhodou je dobré chladenie vzduchom aj pri nízkych rýchlostiach a na zemi.

Nevýhody

Najväčšia nevýhoda rotačných motorov sa prejavuje pri požiadavkách na zvyšovanie výkonu. S rastúcim výkonom rastie aj hmotnosť motora, a tým pádom aj gyroskopický moment. Ku koncu 1. svetovej vojny sa síce objavilo riešenie, ktoré gyroskopický moment znížilo - vrtuľa sa otáčala na opačnú stranu ako motor - ale tento systém bol nespoľahlivý a poruchový. Po vojne boli rotačné motory vytlačené motormi hviezdicovými s pevnými valcami.
Ďalšou nevýhodou rotačných motorov je ich vysoká spotreba paliva v porovnaní s konkurenčnými koncepciami. To tiež výrazne prispelo k ich ústupu modernejším, ekonomickejším konštrukciám po prvej svetovej vojne.
Taktiež požiadavky na zvyšovanie otáčok rotačných motorov sa nedarilo plniť, pretože aj pri miernom zvýšení otáčok prudko vzrastal odpor vzduchu, ktorý brzdil rotujúce valce. Napr. zvýšenie z 1200 ot./min. (typická hodnota na začiatku vojny) na 1400 ot./min. viedlo k zvýšeniu odporu vzduchu o 36% - odpor sa zvyšoval so štvorcom rýchlosti.

Použitie v automobilizme

Rotačné motory sa okrajovo používali aj pre pohon motocyklov a automobilov. Napr. u nemeckých závodných motocyklov Megola, vyrábaných medzi rokmi 1921 a 1925, sa montovali do predného kolesa.
Blatný vrch (Cerová vrchovina)

Charakteristika

Vrch sa nachádza v pohorí Cerová vrchovina, približne 6 km juhovýchodne od Lučenca. Rozsiahly, no výškovo nevýrazný vrch má zalesnenú vrcholovú plošinu, z ktorej sú obmedzené výhľady. Napriek neveľkej nadmorskej výške je vrch ľahko identifikovateľný vďaka vysielaču na vrchole.

Vysielač Blatný vrch

Na vrchole Blatného vrchu sa nachádza televízny a rozhlasový vysielač, ktorý bol uvedený do prevádzky v decembri 1979. Tvorí súčasť južnej retranslačnej magistrály. Priehradová veža je vysoká takmer 55 metrov a šíri signál televíznych i rozhlasových staníc pre región Novohradu. Neďaleko hlavného vysielača sa nachádza i stožiar súkromného vysielateľa.

Šírený program

Výhodná poloha vysielača na okraji Lučeneckej kotliny a pahorkatinný charakter krajiny sľubuje ideálne pokrytie najväčších miest Lučenec a Fiľakovo. Signál z vysielača zásobuje primárne región Novohradu, no presahy sú do susedných regiónov i blízkeho Maďarska. Nadväzuje na vysielače Kráľova hoľa, Sitno a Španí laz.
Le Neufbourg

Poloha

Obec má rozlohu 2,25 km². Najvyšší bod je položený 286 m n. m. a najnižší bod 160 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 471 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Le Sap

Poloha

Obec má rozlohu 22,73 km². Najvyšší bod je položený 272 m n. m. a najnižší bod 180 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 933 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Bódhidharma

Bódhidharma alebo Bodhidharma alebo (Pchu-tchi-)Ta-mo alebo Daruma (po bengálsky: বোধিধর্ম - Bodhidharma/iný prepis: Bódhidharma; v sanskrite: बोधिधर्म - Bódhidharma; po čínsky 菩提达摩 - Pchu-tchi-ta-mo alebo 達摩 - Ta-mo; po japonsky: Daruma; * asi 480 – † 520) bol majster indického budhizmu.
Bol údajne 28. patriarcha indického budhizmu po samotnom Budhovi, zakladateľ čínskeho budhizmu Čchan alebo Šan (po japonsky zen) (pozri zenbudhizmus), pôvodného Kung-fu; ústredná postava celej jednej legendárnej tradicie.
Bódhidharma nie je historicky doložený, prvé správy o ňom sa vyskytujú až asi po dvesto rokoch.
Chrám Narodenia Jána Krstiteľa (Nižný Novgorod)

Chrám Narodenia Jána Krstiteľa (rus. Це́рковь Рождества́ Иоа́нна Предте́чи) je pravoslávny chrám v ruskom meste Nižný Novgorod na brehu rieky Volga.

História

Cerkev patrí medzi najstaršie kamenné chrámy v meste. Terajšia stavba pochádza z roku 1683, ale na jej mieste stál starší chrám z 15. storočia. Vybudovaný je v tradičnom starorusko-byzantskom štýle. Bol niekoľkokrát prestavaný. V roku 1870 sa uskutočnila prestavby zvonice do dnešnej podoby. V roku 1937 komunisti chrám zatvorili a zmenili ho na školu pre športovcov - motocyklistov.

Súčasnosť

Pravoslávnej cirkvi bol chrám vrátený na začiatku 90-tych rokov 20. storočia. Potreboval však rozsiahlu rekonštrukciu. Druhýkrát bol posvätený 4. novembra 2005.
Brachy

Poloha

Obec má rozlohu 11,15 km². Najvyšší bod je položený 103 m n. m. a najnižší bod 24 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 745 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Montliot-et-Courcelles

Poloha

Obec má rozlohu 8,65 km². Najvyšší bod je položený 318 m n. m. a najnižší bod 200 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 286 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Artabanos IV.

Artabanos IV. (po perzsky Ardaván) bol partský veľkokráľ z rodu Arsakovcov, ktorý vládol v rokoch 213 – 224. Jeho otcom bol kráľ Vologaises V. (zomrel 207/208), starším bratom kráľ Vologaises VI. (207/208 – 227/228). V literatúre je Artabanos niekedy označovaný ako Artabanos V., pretože časť bádateľov počíta za Artabana I. kráľa Arsaka II.

Vláda

Artabanos IV. je v prameňoch zachytený až od rokov 212/213, kedy sa vzbúril proti svojmu bratovi Vologaisovi VI. s úmyslom uchvátiť moc v ríši. Podrobnosti o pozadí a priebehu revolty nie sú známe, len výsledok – okolo roku 216 kontroloval Artabanos prevažnú väčšinu partských dŕžav a Vologaisovi zostala verná iba časť Mezopotámie s mestom Ktésifonom.
Onedlho po nástupe na trón musel nový kráľ riešiť prvý z vážnych problémov svojej vlády, vojnu s Rimanmi. Vyvolal ju cisár Caracalla, ktorý chcel na východe získať povesť úspešného vojvodcu a podtrhnúť tak svoju štylizáciu do úlohy nového Alexandra Veľkého. Ako príklad mu mohli slúžiť aj úspešné vojny s Partmi, ktoré v deväťdesiatych rokoch viedol jeho otec Septimius Severus.
Konflikt, ktorý začal v lete roku 216 a viedol k spustošeniu krajov okolo mesta Arbil (Arbéla) vrátane tamojšieho arsakovského pohrebiska, sa tiahol s prestávkami až roku nasledujúceho, kedy bol Caracalla zavraždený a jeho nástupca Macrinus utrpel od Partov neďaleko Nisibis porážku. Mier, ktorý nasledoval, dovoľoval Partom dosadiť svojho kandidáta na arménsky trón, inak však hranica na Eufrate zostala bez zmien.
Oveľa vážnejšie problémy čakali na Artabana v nasledujúcich rokoch doma. Nielenže sa mu nepodarilo celkom vyradiť z hry svojho brata Vologaisa, ktorý držal časť Babylonie, ale musel navyše čeliť siliacemu tlaku stachrského kráľa Ardašíra, ktorý postupne dobyl jednu z najdôležitejších partských provincií, Párs. Nepriateľstvo medzi Artabanom a Ardašírom neskôr viedlo k bitke na planine Óhrmazdakán, ktorá Artabana IV. stala život a vládu nad väčšinou Iránu priniesla jeho perzskému náprotivku. S istým nadhľadom sa dá povedať, že s Artabanovou smrťou roku 224 zanikla aj Partská ríša, aj keď Vologaisés VI. ešte istý čas panoval na západe.