google/wiki40b huggingface dataset:
Šaktizmus

Šaktizmus (prívrženci sa volajú šaktisti alebo šaktovia) je denominácia hinduizmu, ktorá za najvyššie božstvo považuje Šakti (Božiu Matku) vo všetkých jej formách.
V čistom šaktizme nie je Veľká Bohyňa alebo Mahádéví (Veľká Matka) ničím iným než Najvyšším Božstvom.
Šaktizmus, ako ho vidíme dnes, sa vyformoval približne v prvých storočiach nášho letopočtu, hoci veľa jeho foriem začalo oveľa skôr najmä v období, kedy domorodé kultúry uctievali ženské vlastnosti prírody.
Šaktizmus má nie celkom všadeprítomné indické atribúty - obsahuje rituály s črtami nie veľmi pokrvnými s hlavnými hinduistickými vyznaniami. Väčšina Indov by sa ani dnes nemiešala s inými kastami. Nasledovníci Šakti však nevenujú veľký ohľad týmto kastovým rozdielom.
Šakti je "tvorivá energia" a šaktizmus "doktrína tvorivej energie."
Archeológovia našli veľa ženských sošiek spodobňujúcich Božiu Matku na niektorých miestach v Indii, ktoré pochádzajú už z obdobia viac ako 5000 rokov pred Kristom. V Rigvéde sa spomínajú ženské božstvá vrátane populárnej Piesne k Božej Matke, ktoré sú veľmi dôležité pre nasledovníkov Dharmy, všeobecne a aj pre šaktistov. Šaktizmus dosť pripomína šivaizmus - je takisto orientovaný na tantry.
Šiva má svoju družku - je to Durga, ale s mnoho menami ako Párvatí, Kálí atď., pre šaktistov však Šiva je len prvkom šakti - na rozdiel od šivaizmu, v šaktizme Šakti a Šiva sú od seba neoddeliteľní a Šiva sa chápe skôr ako niečo transcendentné.
Z literatúry môžeme uviesť Márkandéja puránu, ktorá je jednou z osemnástich purán glorifikujúcu Veľkú Matku - Déví Mátá je ženský princíp stvorenia a udržiavania vesmíru. Ženský princíp však nie je nepovšimnutý ani vo védach.
Občianska iniciatíva EÚ

Občianska iniciatíva EÚ je nástrojom priamej demokracie, ktorý zaviedla Lisabonská zmluva. Umožňuje jednému miliónu občanov EÚ požiadať Európsku komisiu, aby navrhla legislatívu v oblasti, ktorá spadá do niektorej z politík Únie. Vznik a konkrétna podoba iniciatívy boli v decembri 2010 schválené Európskym parlamentom. V priebehu roka 2011 by členské štáty EÚ mali občiansku iniciatívu postupne zapracovať do svojho vnútroštátneho práva. Prvé občianske iniciatívy by tak mohli vzniknúť začiatkom roka 2012.

Pravidlá iniciatívy

Aktivisti, ktorí budú mať záujem iniciovať vznik nejakého európskeho predpisu budú musieť ako prvé založiť takzvaný občiansky výbor. Jeho členovia by mali pochádzať aspoň zo štvrtiny členských krajín Únie. Pri súčasnom počte 28 členských krajín to znamená, že vo výbore musia sedieť zástupcovia aspoň 7 štátov. Občiansky výbor bude zodpovedný za zaregistrovanie iniciatívy u Európskej komisie. Komisia bude vyhodnocovať, či dotyčná iniciatíva je prijateľná (tj. či neodporuje európskym dohodám a právu) a to hneď pri jej registrácii. Toto ustanovenie presadili poslanci EP - podľa pôvodného návrhu mala Komisia skúmať prijateľnosť iniciatívy až po vyzbieraní 300 000 podpisov.
Následne budú môcť organizátori pristúpiť k zbieraniu podpisov, na ktoré je určená lehota 12 mesiacov. Podpisovanie bude môcť prebiehať buď na papieri, alebo prostredníctvom internetu. Na úspešné presadenie iniciatívy bude nutné nazbierať aspoň 1 milión podpisov. Pod iniciatívu pritom musí byť podpísaný dostatočný počet občanov aspoň zo štvrtiny členských krajín EÚ. Počet podpisov potrebných za jednotlivé členské krajiny sa pohybuje od 3750 pre Maltu do 74 250 pre Nemecko. Pre Slovensko je stanovený počet 9750 podpisov.
Za kontrolu platnosti podpisov budú zodpovedné jednotlivé členské štáty. Tie zároveň rozhodnú, aké údaje budú musieť byť uvedené pri každom podpise (či pôjde o číslo občianskeho preukazu každého signatára alebo len dátum jeho narodenia, prípadne adresu). Podmienkou však bude, aby všetci podpísaní boli občanmi EÚ a dosiahli vek, ktorý ich oprávňuje zúčastňovať sa volieb do EP v danej členskej krajine.
Bájka

Bájka je epický žáner, v ktorom zvieratá, rastliny alebo neživé predmety konajú alebo hovoria ako ľudia (tento jav sa nazýva antropomorfizácia alebo personifikácia). Vždy z nej vyplýva nejaké ponaučenie. Prvé bájky ústne prednášal Ezop v 6. storočí pred Kr.
V bájke sa využívajú alegorické prvky, satira a irónia, cez ktoré autor humornou formou kritizuje správanie ľudí.
Jednotlivé zvieratá v bájke získavajú ľudské vlastnosti, ktoré sa pre nich postupne stávajú typické (napr. líška je prefíkaná). V reálnom svete zvieratá nemusia byť nositeľmi týchto vlastností, ale ľudia im ich z nejakého dôvodu (napr. vizuálneho) prisúdili.
Bájky boli pôvodne určené dospelým čitateľom (poslucháčom), v 19. a 20. storočí sa začali stále viac posúvať do detskej literatúry.
Zaujímavé je, že útvary podobné bájkam sa vyskytujú aj u juhoamerických Indiánov alebo afrických domorodcov. Tieto bájky neboli navzájom ovplyvnené, no napriek tomu majú spoločné znaky.
Šerm

História a súčasnosť

História šermu začína už v staroveku, v priebehu storočí s postupným technologickým pokrokom. Šerm sa vyvíjal v rôznych krajinách inak a vypracovalo sa niekoľko rôznorodých techník. Medzi najväčších hýbateľov šermu na svete patrí na prvom mieste Európa a následne Japonsko, Čína a ďalšie krajiny, kde sa v boji používali meče. 
Z pôvodného boja sa postupne vypracovali aj moderné športové disciplíny. Z európskeho štýlu boja vznikol športový šerm, nazývaný len všeobecným slovom šerm. V Japonsku to je predovšetkým iaidó, ktoré zahŕňa rôzne druhy japonského šermu, a ďalej kendó, ktoré je japonským bojovým umením s mečom a zároveň športovo bojovou disciplínou. Hlavne v Japonsku sa potom pôvodný boj s mečom transformoval do rôznych bojových umení. Z európskej techniky šermu sa najviac presadzuje práve športový šerm, ktorý je primárne športovou disciplínou. Okrem toho rôzne spolky udržujú tradíciu šermu v podobe historického šermu či športovo bojové disciplíny, ktorá majú skratku HMB a organizujú sa v nich majstrovstvách sveta pod skratkou Botn (Battle of the Nations). K ďalším formám šermu modernej doby patrí boj s dreveným mečom v rámci väčšinou fantasy prostredia – tzv. drevárne.
Pier Luigi Nervi

Životopis

Narodil sa v lombardskom meste Sondrio. V roku 1913 promoval na Bolonskej univerzite v odbore konštrukcie.

Počas prvej svetovej vojny slúžil ako poručík v ženijnom vojsku talianskej armády. Po vojne, v roku 1920 si založil stavebnú firmu v Ríme. Oženil sa v roku 1924, za manželku si vzal Irene Calosi, s ktorou mal 4 synov. V rokoch 1926-1927 navrhol prvé významné dielo, kino Augusteo v Neapole.
V roku 1932 založil s bratancom v Ríme firmu Nervi a Bartoli v ktorej zotrval až do konca svojej kariéry. V rokoch 1947-1961 pôsobil ako univerzitný profesor v Ríme.
Zomrel v roku 1979 v Ríme na zlyhanie srdca.

Tvorba

Staviteľské začiatky Piera Luigiho Nerviho sú spojené s obdobím pred druhou svetovou vojnou. Vtedy navrhol budovu kina v meste Neapol a mestský štadión vo Florencii. Neskôr, v rokoch 1935 až 1941 pre talianske vojenské letectvo postavil hangáre v Obertelle, Orviete a v Torre del Lago. Konštrukcia pozostávala z prefabrikovaných železobetónových profilov, na ktoré v roku 1939 získal patent. V druhej svetovej vojne boli stavby zničené. Jeho kreativita sa nesústredila len na navrhovanie budov. Po vojne sa venoval navrhovaniu betónových plavidiel pre talianske námorníctvo. Postavil dva typy betónových plachetníc s použitím vlastného vynálezu, materiálu ‘‘ferrocemento‘‘ (1946). Je vytvorený z ťažkého betónu husto stuženého rovnomerne rozloženou oceľovou sieťovinou. Tento materiál sa naplno uplatnil v návrhu stavieb pre výstavu v Turíne (1949 - 1950). Prefabrikované konštrukcie vo forme vlnitých cylindrických oblúkov zložené z modulových dielcov zo skla a ferrocementa‘‘, preklenuli rozpon 93 metrov. V roku 1950 sa Pier Luigi Nervi podieľal na návrhu centrály UNESCO v Paríži. V období rokov 1955 - 1969 spolupracoval na projektoch niekoľkých mrakodrapov v Európe aj Amerike. V nasledujúcom období postavil v USA viacero stavieb. V roku 1963 bol za svoju tvorbu ocenený zlatou medailou AIA (The American Institute of Architects). Na konci 60. rokov Pier Luigi Nervi staviteľské aktivity obmedzil a začal sa sústrediť na dizajn. V tomto období vzniklo viacero stavieb na ktorých spolupracoval so synmi a zahraničnými architektmi.
Veril, že architektúra a staviteľstvo sú dve časti jedného celku. Tvrdil, že pre návrh dobrej budovy je nevyhnutné poznať materiály. Jeho návrhy vychádzali z mnohých experimentov so stavebným betónom, v ktorých ustavične hľadal riešenia konštrukčných problémov. Železobetón mu umožňoval vytvoriť pevné, jednoduché, no pôvabné konštrukcie. Svojimi riešeniami ustanovil železobetón ako hlavný súčasný stavebný materiál. I keď sa Pier Luigi Nervi nikdy primárne nezaujímal o estetiku, mnoho z jeho prác tak pôsobí. Jeho budovy dosahujú neobyčajnú silu výrazu. Prostredníctvom prelínajúcich sa rovín, skladaných a ohýbaných plôch a deformovaných povrchov Pier Luigi Nervi zaviedol trojrozmerný dizajnérsky slovník do architektonického navrhovania. Prízvukoval, že „materiály, statika, technológia, ekonomická efektivita a funkčné požiadavky sú základom architektonickej tvorby“.
Sitnianske predhorie

Polohopis

Územie sa nachádza v južnej časti Štiavnických vrchov a zaberá strednú, západnú a južnú časť podcelku Sitnianska vrchovina. Severozápadným smerom susedí Hodrušská hornatina, severne nadväzuje Štiavnická brázda a Sitno (obe časti Sitnianskej vrchoviny) a východným smerom pokračujú Štiavnické vrchy podcelkom Skalka. Hlboko do centrálnej časti zasahuje Prenčovská kotlina a východným smerom susedí Bzovícka pahorkatina, podcelok Krupinskej planiny. Južne nadväzuje Ipeľská pahorkatina (podcelok Podunajskej pahorkatiny) a jej časti Sebechlebská pahorkatina, Brhlovské podhorie a Bátovská pahorkatina. 
Sitnianske predhorie patrí do povodia Ipľa a vodné toky smerujú južným smerom. Medzi významnejšie patrí riečka Jabloňovka, prítok Sikenice, Počúvadlianskym jazerom pretekajúci Klastavský potok, Belujský potok a vo východnej časti rieka Štiavnica. Údoliami vedú komunikácie, sprístupňujúce sídla, pričom najvýznamnejšou je cesta I/51. Vedie južnou časťou územia a v Hontianskych Nemciach (kde križuje E 77 v trase cesty I/66 (Šahy – Zvolen)) sa stáča do údolia Štiavnice a pokračuje severným smerom k Banskej Štiavnici. Severozápadnou časťou vedie cez Štiavnické Bane na juhozápad cesta II/524.

Chránené územia

Táto oblasť Štiavnických vrchov okrem najjužnejšej okrajovej časti leží v Chránenej krajinnej oblasti. Osobitne chráneným územím je prírodná rezervácia Jabloňovský Roháč.

Turizmus

Južná časť pohoria patrí medzi pokojnejšie a menej navštevované oblasti, severozápadný okraj Sitnianskeho predhoria je vďaka pamiatkám v obci Štiavnické Bane, atraktívnemu Počúvadlianskemu a Richnavskému jazeru obľúbeným cieľom turistov. V blízkosti územia sa nachádza monumentálne Sitno s hradom a predovšetkým mesto Banská Štiavnica.
Sauvagnat

Poloha

Obec má rozlohu 24,13 km². Najvyšší bod je položený 873 m n. m. a najnižší bod 654 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 148 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Tamássky obvod

Tamássky obvod (maď. Tamási kistérség) je bývalá administratívna jednotka v Maďarsku v Tolnianskej župe. Jeho sídlom bolo mesto Tamási.
Fabas (Ariège)

Poloha

Obec má rozlohu 23,04 km². Najvyšší bod je položený 560 m n. m. a najnižší bod 288 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 325 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Jan Šverma

Život

Narodil sa v rodine advokáta Antonína a Marie Švermových v Mnichovom Hradišti, v okrese Mladá Boleslav. Štúdium práva na Karlovej univerzite v Prahe nedokončil, stal sa redaktorom viacerých komunistických novín (Rudé právo, Večerník Rudého práva, Avantgarda, Komunistická revue). Bol organizátorom robotníckych štrajkov a demonštrácií, ideológ komunistického hnutia, funkcionár KSČ.  V rokoch 1926–1928 absolvoval Leninskú školu v Moskve. V roku 1929 sa ako člen Gottwaldovej skupiny stal členom Ústredného výboru KSČ. Pôsobil v Komunistickej internacionále a v rokoch 1935 – 1938 bol poslancom Národného zhromaždenia. Po okupácii Čiech a Moravy odišiel v máji 1939 do Paríža, kde pôsobil od roku 1940 ako redaktor časopisu Světový rozhled, nadviazal tiež kontakt s komunistickými emigrantmi na západe. Po napadnutí Francúzska Nemeckom v roku 1940 pôsobil opäť v Moskve. Od roku 1943 redigoval Československé listy, pracoval na moskovskom vysielaní československého rozhlasu, bol činiteľ Všeslovanského výboru a neskôr vedúci jeho Československej sekcie. Aktívne pôsobil ako agitátor a organizátor protifašistického odboja. V decembri 1943 sa zúčastnil rokovaní o Zmluve o priateľstve medzi ZSSR a ČSR. Tesne pred začiatkom SNP spolu s Rudolfom Slánským, Marekom Čulenom a Alexejom Asmolovom priletel v noci z 27. na 28. augusta 1944 na Slovenské územie. Ako predstaviteľ moskovského vedenia KSČ pracoval na sekretariáte ÚV KSS v Banskej Bystrici, pôsobil tiež v redakcii Pravdy, ktorá vychádzala v Banskej Bystrici. Ako zástupca vedenia KSČ vystúpil na Konferencii závodných výborov a dôverníckych rád 15. októbra 1944 v Podbrezovej. Po ústupe SNP do hôr ustupoval v horúčkach spolu s členmi HŠPH cez svahy Nízkych Tatier. Zahynul počas namáhavého prechodu cez Chabenec. Pochod vo víchrici neprežilo aj ďalších 80 vojakov (on mal 43 rokov). O jeho smrti a jej dôsledkoch sa viedli rôzne špekulácie, pretože Šverma bol najvyššie postaveným komunistickým politikom, ktorý sa aktívne zapojil do SNP.
Jeho manželka Marie Švermová, rodená Švábová (17. augusta 1902 Trnovany (Teplice) - 4. februára 1992) bola tiež komunistická politička, ktorá tiež v rokoch 1926–1928 absolvoval Leninskú školu v Moskve. Po vojne bola poslankyňou Dočasného a Ústavodarného národného zhromaždenia ČSR a Národného zhromaždenia ČSR, členka predsedníctva ÚV KSČ. V 50. rokoch bola odsúdená v rámci politických procesov a 5 rokov väznená. V 70. rokoch podpísala Chartu 77.
Iveta Henzélyová

Komunálna politika

Iveta Henzélyová pôsobila ako poslankyňa zastupiteľstva Košického samosprávneho kraja vo volebnom období 2001 - 2005. Bola ako členka Aliancie nového občana zvolená za koalíciu ANO, DS, KDH. Vo voľbách do krajského zastupiteľstva v roku 2005 nekandidovala.

Pôsobenie v národnej rade

Iveta Henzélyová nastúpila 5. novembra 2002 do národnej rady za Alianciu nového občana (ANO) na neuplatňovaný mandát poslanca Františka Tótha. Po tom, ako sa Imrich Béreš vzdal funkcie poslanca, nastúpila 9. septembra 2003 na jeho zaniknutý mandát. Bola členkou Výboru NR SR pre životné prostredie a ochranu prírody a Osobitného kontrolného výboru NR SR na kontrolu činnosti SIS.

Vystúpenie z ANO

Počas straníckej krízy v ANO v auguste a septembri 2005, ktorá vypukla v súvislosti s kauzou Zmenky, sa postavila na stranu predsedu ANO Pavla Ruska. Spoločne s Beátou Brestenskou, Evou Černou a Pavlom Ruskom odišli z poslaneckého klubu ANO vedeného Ľubomírom Lintnerom. 7. októbra 2005 však pomerne prekvapujúco vystúpila z ANO.

Kauza Henzélyová

Záver politickej kariéry Ivety Henzélyovej sprevádzal korupčný škandál, ktorý zostal nevyjasnený. Aféru otvoril tesne pred voľbami predseda ANO Pavol Rusko, keď chcel zverejním nahrávky ich rozhovoru dokázať podozrenia z kupovania poslancov. Henzélyová na zázname Ruskovi opisovala, ako jej niekto za hlasovanie sľuboval "hory-doly". Najskôr hovorila o peniazoch, potom o rekonštrukcii domu a ďalších návrhoch. "Je ponúknutá spolupráca, ale peniaze by som v živote nezobrala," uzavrela vtedy poslankyňa veľmi neurčitú debatu. Nahrávku vyšetrovala aj polícia, trestné stíhanie však bolo zastavené pre nedostatok dôkazov. Henzélyová vtedy všetky podozrenia odmietla, nahrávku označila za podvrh.

Aktivity po odchode z politiky

Po ukončení volebného obdobia v roku 2006 Iveta Henzélyová odišla z politiky a začala sa venovať podnikaniu. Od 14. júla 2006 pôsobí ako členka predstavenstva spoločnosti 1. Sielnická a.s.
Tatran (spevokol, Liptovský Mikuláš)

Tatran je názov spevokolu sídliacom v meste Liptovský Mikuláš.
V roku 1873 založil Karol Ruppeldt v Liptovskom Mikuláši spevokol Tatran. Zbor pod jeho vedením, neskôr pod vedením dirigentov Miloša Ruppeldta a Pavla Gallu, dosahoval vysokú umeleckú úroveň. Počas I. svetovej vojny sa však odmlčal a po roku 1918 zanikol. Po II. svetovej vojne sa o jeho oživenie pokúšal MUDr. Karol Wurm. V školskom roku 1954 - 1955 zanietení učitelia Ondrej Ševčík a Jozef Macko činnosť spevokolu znovu obnovili. Svoju činnosť pod názvom Okresný učiteľský spevokol vykonával až od roku 1967. Pri príležitosti 100. výročia založenia pôvodného liptovsko – svätomikulášskeho spevokolu Tatran mu bol v roku 1973 udelený čestný názov TATRAN. Jeho dirigentmi sa stali Ján Klaučo a Martin Žákovič. V rokoch 1976 – 1978 viedol spevokol Alfonz Juriga, v rokoch 1978 - 1993 stál za dirigentským pultom Jaroslav Lauko, po jeho odchode prevzal vedenie spevokolu Štefan Jakoby. V rokoch 1996 - 2001 viedla spevokol Mgr. Viera Bystrická a od roku 2001 je jeho dirigentom PhDr. Ľubomír Raši, PhD. Počet členov spevokolu kolíše od 25 do 40.
Repertoár volili dirigenti tak, aby obsahoval skladby slovenských hudobných skladateľov, ale aj skladby svetovej zborovej tvorby. Od svojho založenia absolvoval spevokol okolo 500 vystúpení a nacvičil približne 250 zborových skladieb. Činnosť je zaznamenaná v kronike založenej v roku 1955. Za 25 rokov svojej činnosti bol najlepším speváckym zborom okresu vo svojej kategórii. V 90-tych rokoch dvakrát úspešne absolvoval zájazd do Grécka - mesta Solún, v roku 1993 sa zúčastnil na oslavách Slovenských národných dní v maďarskom meste Kiskőrös. Pod dirigentskou taktovkou Ľubomíra Rašiho spevokol reprezentoval mesto v Opave na „Dni družobných miest“ v septembri 2004 a v novembri 2004 sa podieľal na veľkej udalosti akou bolo hudobné dielo Ľubomíra Rašiho „Requiem“ pre sólistov, zbor, orchester a rockovú skupinu. Spolu s členmi evanjelického cirkevného zboru naštudoval „Českú omšu vianočnú“ od Jakuba Jána Rybu a „Pašie podľa sv. Matúša“ od Melchiora Vulpiusa. Všetky tieto diela vyšli aj na CD.
Česká a slovenská transatlantická cena

Česká a slovenská transatlantická cena (The Czech and Slovak Transatlantic Award – CSTA) je iniciatíva, ktorej účelom je odmeňovanie osobností, ktoré výrazne prispeli k slobode a demokracii v strednej Európe, k posilneniu transatlantických vzťahov a začleneniu stredoeurópskych krajín do euroatlantických štruktúr. Myšlienka pochádza od združenia Jagello 2000, ktoré ho zrealizovalo spoločne so Slovenskou atlantickou komisiou. Ceny sa udeľujú dvakrát ročne – na bratislavskej bezpečnostnej konferencii GLOBSEC a na Dňoch NATO v Ostrave & Dňoch Vzdušných síl AČR.

Dizajn ceny

Cena je pôvodným dielom uznávaného slovenského dizajnéra Patrika Illa. Svojím tvarom a protiľahlými hranami CSTA symbolizuje transatlantické väzby.
Sojuz 3

Priebeh letu

Loď odštartovala 26. októbra 1968 z kozmodrómu Bajkonur a pilotoval ju sovietsky kozmonaut Georgij Beregovoj. V lodi bol sám. Automatický systém spojenia lodí a pozemná kontrola letu bola schopná dostať obidve lode do vzdialenosti menej ako 200 metrov predtým, ako Beregovoj prevzal kontrolu nad loďou, aby dokončil manéver. Naneštastie bol schopný priblížiť sa iba na jeden meter a všetky tri pokusy na spojenie zlyhali. Pri pokusoch loď spotrebovala skoro všetko palivo a cieľ misie bol zrušený. Ako pravdepodobná príčina boli označené pilotné schopnosti kozmonauta. Okrem tejto operácie sa kozmonaut venoval fotografovaniu planéty a pozorovaniu okolia lode. Kabína s kozmonautom pristála 30. októbra na padáku na území Sovietskeho zväzu neďaleko mesta Karaganda v Kazašskej SSR.
Vétrigne

Poloha

Obec má rozlohu 2,46 km². Najvyšší bod je položený 472 m n. m. a najnižší bod 357 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 499 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saint-Pardoux-et-Vielvic

Poloha

Obec má rozlohu 14,23 km². Najvyšší bod je položený 246 m n. m. a najnižší bod 91 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 193 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Hastière

Obyvateľstvo

Obec má približne 5 533 obyvateľov (2010).
Douville-en-Auge

Poloha

Obec má rozlohu 6,17 km². Najvyšší bod je položený 149 m n. m. a najnižší bod 28 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 225 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Arsy

Poloha

Obec má rozlohu 7,27 km². Najvyšší bod je položený 106 m n. m. a najnižší bod 62 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 776 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Novosibirsk

Poloha a prírodné pomery

Mesto leží na Obskom plató v doline rieky Ob vedľa vodnej nádrže Novosibirskej hydroelektrárne. V oblasti prevláda rýdzo kontinentálne podnebie. Z geobotanického hľadiska sa nachádza na hranici lesostepnej a lesnej zóny.

Dejiny

Bol založený v roku 1893 ako nová obec pri stavbe železničného mosta cez rieku Ob, pri výstavbe Transsibírskej magistrály. Pôvodne sa rozvíjal ako trhová osada. V januári roku 1904 bola obec premenovaná na Novonikolajevsk, kedy získal aj štatút mesta. V roku 1912 bola v meste zavedená všeobecná školská povinnosť. V tej dobe bola podobná povinnosť zavedená iba v meste Jaroslavľ. V tej istej dobe padlo rozhodnutie vybudovať železnicu, ktorá by spájala Sibír s Altajom a mesto tak nadobudlo dôležitosť ako významná železničná križovatka.
Počas občianskej vojny bolo mesto poznačené bojmi, hladomorom a epidémiami. Bol zničený i most cez rieku Ob. V decembri 1917 sa mesta zmocnili vojská boľševikov, no v máji 1918 bolo mesto za pomoci česko-slovenských légií obsadené esermi a menševikmi. V novembri 1918 mesto obsadili jednotky bielogvardejského generála Alexandra Vasilieviča Kolčaka. V decembri 1919 sa dostalo do rúk Červenej armády.
V roku 1926 bolo mesto premenované na Novosibirsk a stalo sa centrom Sibírskeho kraja. V roku 1936 bol miestny strojársky podnik Sibmašstroj premenovaný na Letecký závod č. 153 a preorientovaný na výrobu stíhacích lietadiel I-16. Počas druhej svetovej vojny boli do mesta presunuté viaceré priemyselné podniky a množstvo ich pracovníkov zo západných častí ZSSR, hlavne z Leningradu. Cez vojnu tu žilo asi 400 000 ľudí, čo z neho robilo najväčšie mesto na Sibíri. Po vojne sa priemysel v meste ďalej rozvíjal. V roku 1950 sa začala stavba Novosibírskej hydroelektrárne a priehrady na Obe, ktorá začala plne fungovať v roku 1959. Veľký rozmach mesta spôsobil, že už v roku 1962 dosiahlo 1 milión obyvateľov. Vo svojej dobe to bolo najmladšie mesto na svete, ktoré dosiahlo hranicu 1 milióna obyvateľov. Koncom 70. rokov sa začala stavba metra. Prvá linka bola sprevádzkovaná v roku 1985.
Predseda vlády Azerbajdžanu

Predseda vlády Azerbajdžanskej republiky je hlavou najvyššieho exekutívneho orgánu – vlády Azerbajdžanu.
Súčasný premiér je Artur Rasizada.
Kostol svätej Anny (Šenkvice)

História

Prvé zmienky o kostole v obci pochádzajú z roku 1390, kedy vikár ostrihomského arcibiskupa Leonarda de Pensauro spomína farnosť Šenkvice – SANKAWYCH. Jeho vznik sa predpokladá okolo roku 1350.
Absencia správ o obci medzi rokmi 1462 až 1557 potvrdzuje domnienky o opustení územia. Noví osadníci z okolia chorvátskej Kostajnice, vyhnaní nájazdmi Turkov, začali stavať na ruinách starého nový, väčší kostol. Následne sa Šenkvice stali v roku 1584 farnosťou. Prvým kňazom novej farnosti bol pravdepodobne Matej Sosič.
Okolo roku 1618 začal Ján Janič s rozširovaním a renesančnou prestavbou kostola, ktorému pribudla veža i 4 metre vysoké hradby na ochranu pred lúpežnými nájazdmi tureckých vojenských oddielov. Tie plienili dediny juhozápadného Slovenska.
Kostol bol vysvätený čanádským biskupom a zasvätený Svätej Anne až 3. apríla 1672. Počas nasledujúcich rokov sa na jeho vzhľade zmenilo len vybavenie kostola, keď pribudol organ a boli vyrobené nové omšové pomôcky a rúcha. V roku 1766 kostol vyhorel a v roku 1783 bol obnovený do dnešnej podoby.
Systematika stavovcov

Systém používaný v tejto wikipédii

Pozri v článku stavovce.

Príklady systémov

Nasledujú príklady vrchných úrovní systémov stavovcov (resp. črepovcov) z literatúry.
Villard-sur-Bienne

Poloha

Obec má rozlohu 10,37 km². Najvyšší bod je položený 962 m n. m. a najnižší bod 485 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 199 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE