Kolonizácia Južnej Ameriky

Kolonizácia Južnej Ameriky bol dlhodobý proces osídľovania a zakladania kolónii v Južnej Amerike. Za začiatok kolonizácie sa pokladá objavenie Ameriky Krištofom Kolumbom v roku 1492. Od vtedy začali španielski conquistadori postupne dobývať a kolonizovať jednotlivé územia až do začiatku 19. storočia, kedy tu vznikli formálne nezávislé štáty.
Kolumbus a prví španielski conquistadori však objavili geograficky najprv oblasti Karibiku a Severnej Ameriky (dnešné Mexiko) a do Južnej Ameriky postupovali po mori pri pobreží Pacifiku a čiastočne aj po súši cez oblasť Strednej Ameriky na západné pobrežie kontinentu. Naopak Portugalčania sa zameriavali na kolonizáciu vedenú z východného pobrežia dnešnej Brazílie ďalej do vnútrozemia. Najjužnejšie oblasti dnešnej Južnej Ameriky (dnešný Uruguaj a Argentína) boli kolonizované z dvoch strán: z oblasti Ánd a z mora, kde Španieli v roku 1580 založili prístavné mesto Buenos Aires.

Inkská ríša

Inkská ríša predstavovala posledný predkoloniálny štátny celok v oblastiach Ánd a vznikla okolo roku 1438, kedy bol korunovaný Pachacútec Yupanqui považovaný za zakladateľa Inkskej ríše. S jeho menom je spájaný nielen rad správnych reforiem, ale aj prestavba inkského hlavného mesta Cusca a snáď i kultového centra Inkov Machu Picchu. Rovnako ako iné ríše bola aj Inkská ríša vo svojej podstate multietnická a vznikla expanziou a nadvládou nad inými kultúrami. Už Pachatékov syn Túpac Yupanquipanquiho v rokoch 1471-1493 musel čeliť povstaniu a následne zamieril inkskú expanziu smerom na juh až do oblastí dnešného Čile a Argentíny. Jeho nástupca Huyana Capac sa venoval ďalšej konsolidácii ríše a jej expanziu orientoval neúspešne východným smerom. Po jeho smrti asi v roku 1527, alebo 1528 sa začala občianska vojna medzi Capakovym synom Huascárom a ľavobočkom Atahualpom. V roku 1532 vo vojne zvíťazil Atahualpa, ale už v dobe kedy sa na peruánskom pobreží vylodili španielski dobyvatelia vedení Franciskom Pizarrom s mandátom dobytia Peru. Atahualpa padol do španielskeho zajatia a 29. augusta 1533 bol popravený.
Okolo roku 1537 zorganizoval ďalší Ink Manco Tapak povstanie proti Španielom, ktoré ale bolo vďaka lepšie konsolidovanej vojenskej moci Španielov neúspešné. Značná časť obyvateľstva sa potom presťahovala do odľahlých oblastí západných Ánd, Inkská ríša prežívala svoj pád ďalších zhruba štyridsať rokov. V roku 1572 Španieli porazili i posledného Inku Tupaka Amarú, čím bolo dobytie Inkskej ríše dokončené.

Konsolidácia španielskej kontroly nad Južnou Amerikou

Paralyzácia inkskej moci zajatím a následne popravením Atahuelpu neznamenala okamžitú konsolidáciu španielskej moci v oblastiach dosiaľ kontrolovaných Inkami. Naopak, čoskoro vznikol nový konflikt o moc medzi samotnými conquistadormi F. Pizzarom a Diegom de Almagrom a ich stúpencami. V tomto konflikte bol najprv  zabitý Almagro (1538) a neskôr i samotný F. Pizarro (1541). Tento konflikt bol okrem iného výsledkom minimálnej kontroly zo strany Madridu. Napriek tomu bola v roku 1535 založená Lima, mesto, ktoré sa neskôr stalo centrom španielskej koloniálnej správy nad celou oblasťou Ánd a snáď vôbec najvýznamnejším centrom španielskej moci v Južnej Amerike. Následne bolo v roku 1542 založené vicekráľovstvo Nové Kastílsko, neskôr premenované na vicekráľovstvo Peru. Až v roku 1572 bolo vicekráľovstvo úplne politicky konsolidované vicekráľom Franciscom de Toledom, ktorému sa podarilo zlomiť posledné stopy inkského odporu a popraviť posledného Inka Túpaca Amaru.

Začiatky portugalskej kolonizácie v Brazílii

V roku 1500 sa v oblasti dnešnej severovýchodnej Brazílie vylodil portugalský moreplavec Pedro Álvares Cabral. V tejto dobe ale nebola kolonizácia v Amerike pre Portugalčanov hlavným záujmom, lebo sa zameriavali na obchod s Indiou a expanziu v oblasti západného pobrežia Afriky, alebo v Maroku a v Ázii. Väčší záujem o juhoamerické dŕžavy začali mať Portugalčania až v súvislosti so španielskou expanziou na kontinente. Preto medzi rokmi 1516 – 1530 boli z Portugalska posielané lode, ktoré mali chrániť portugalské záujmy v oblasti pred Španielmi a francúzskymi korzármi. Skutočný začiatok kolonizácie Brazílie založenej na podpore Koruny bola výprava Martima Alfonsa de Sousa, ktorý po roku 1532 reorganizoval správu založením prvých kapitanátov, založil prvé brazílske mestá a preskúmal veľkú časť brazílskeho pobrežia.
V roku 1548 Koruna rozhodla posilniť vplyv centra v oblasti a zriadila nový úrad generálneho guvernéra so sídlom v meste Bahía. Týmto spôsobom prišli majitelia kapitanátov o väčšinu svojich politických práv.

Organizácia španielskych a portugalských kolónii v Južnej Amerike

Počas prvého storočia španielskej a portugalskej kontroly nad Južnou Amerikou bola iberská moc postupne organizovaná a konsolidovaná. V dobe prvých asi 50 rokov bol tento proces ovplyvnený postupným objavovaním nových území, zakladaním nových koloniálnych miest, postupným príchodom väčšieho počtu imigrantov z Iberského polostrova a z Európy a konečne tiež domorodým odporom voči conquistadorom. Ďalším, nemenej významným problémom, bola vzdialenosť Koruny a problematická a zdĺhavá komunikácia medzi kolóniami a centrom v Madride a Lisabone. Napriek tomu prvá generácia conquistadorov bola čoskoro nahradená novými imigrantmi a v najvyšších postoch potom Španielmi/Portugalčanmi z polostrova (peninsulares).
Najvyšším španielskym koloniálnym úradom bola Rada pre Indiu (Casa de las Indias, 1524) v ktorej bolo 9 až 12 členov pochádzajúcich z najvýznamnejších španielskych šľachtických rodín. Rada pre Indiu sídlila v Španielsku pri kráľovskom dvore a nebolo neobvyklé, že jej členovia nikdy nový kontinent sami nenavštívili. Do jej právomoci patrili všetky záležitosti kolónii ako bol výber nových vicekráľov, guvernérov a sudcov, vydávanie zákonov, obchodných licencií a povolení na emigráciu do Ameriky, rovnako ako záležitosti inkvizície a misií. Rada ako taká pripravovala dobrozdania pre kráľa, ktorého potvrdenie dávalo rozhodnutiu všeobecnú platnosť.
Podriadeným orgánom bola Casa de la Contratación (Kontratačný úrad) sídliaca v Seville (založená v roku 1503), do ktorej právomocí spadali najmä obchodné záležitosti a moreplavba. Casa bola pravdepodobne organizovaná podľa janovského vzoru.
Najvyšším správnym a politickým orgánom bol v Južnej Amerike vicekráľ (vicerey), ktorý predstavoval španielskeho kráľa v kolóniách. Vicekráľ spravoval rozsiahle oblasti Južnej Ameriky spojené do vicekráľovstva (virreinato) a bol obklopený rozsiahlym dvorom. V prvom období kolonizácie boli v španielskej Amerike dve vicekráľovstvá: v roku 1535 založené Nové Španielsko (Nueva Espaňa), ktoré zahŕňalo územie Mexika v Severnej Amerike, Strednú Ameriku a Karibské ostrovy a časť Venezuely v Južnej Amerike, a v roku 1542 zriadené Vicekráľovstvo Peru, ktoré zahŕňalo všetky ostatné územia v Južnej Amerike okrem tých portugalských. Až v 18. storočí boli zriadené dve ďalšie vicekráľovstvá, čím sa zmenšili územia dvoch pôvodných, príliš rozsiahlych vicekráľovstiev: Nová Granada (1717) v oblastiach dnešnej Panamy, Kolumbie, Ekvádoru a Venezuely, a Laplatské vicekráľovstvo (1776) zahŕňajúce dnešnú Argentínu, Paraguaj, Uruguaj a Bolíviu. Popri vzniku nového vicekráľovstva Nová Granada prišlo k ďalšiemu územnému deleniu kolónii do tzv. intendencias.
Vicekráľovstvá boli rozdelené do menších správnych jednotiek, ktoré sa členili buď do guvernie (gobernaciones), generálného kapitanátu, alebo do audiencie. Guvernia mala vládny (či správny) charakter, generálny kapitanát vojenský a audiencia súdny. V rámci guvernie existovali menšie obvody alcadía mayor, alebo corregiemento. Obecne možno nižšiu správu v španielskej Južnej Amerike charakterizovať ako pomerne nejednotnú. Vlastnú správu mali domorodí obyvatelia a inú správu koloniálne mestá, ktoré boli organizované a stavané podľa európskych vzorov. Mestá boli spravované mestskými radami (cabildo).
Španielska koloniálna správa a organizácia sa počas troch storočí svojej existencie samozrejme menila. Jej najvýznamnejším rysom bol dôraz na centralizáciu, ktorý korešpondoval so začínajúcim ideálom a praxou španielskeho absolutizmu, ktorý a začal formovať práve v čase španielskej koloniálnej expanzie v Južnej Amerike za kráľa Filipa II.
V prípade portugalských kolónii v Južnej Amerike, teda koloniálnej Brazílie, je možné nájsť rad podobných prvkov ako v španielskom prípade. Po roku 1500 boli portugalské územia zorganizované do 15 kapitanátov, ktoré mali vojensko-feudálny charakter a ktoré boli dedičné. Tento princíp sa ale ukázal ako neúspešný a prestal byť v súlade so záujmami Koruny, ktorá posilnila svoj vplyv v oblasti zriadením funkcie generálneho guvernéra (1549), ktorý bol nadriadený kapitanátom a oklieštil ich politické funkcie. Neskôr (1621) pristúpili aj Portugalčania k zriadeniu dvoch vicekráľovstiev (v portugalčine sa používal pojem Estado-  štát). K tomuto rozhodnutiu prišlo pod vplyvom španielskej správy vzhľadom na to, že Portugalsko a s ním i jeho kolónia sa v rokoch 1580 až 1640 dostali pod vládu španielskych kráľov. V tejto dobe prišlo aj k väčšiemu dôrazu na centralizáciu, ktorá do tej doby bola v portugalských kolóniách oveľa menšia. Záujem o americké kolónie bol neskôr posilnený vďaka úpadku portugalského vplyvu v Ázii, a to počas 17. a v 18. storočia.

Koloniálna spoločnosť v Južnej Amerike

Koloniálna spoločnosť bola charakterizovaná na prvom mieste prísnou stratifikáciou obyvateľstva do dvoch obecných skupín, ktoré boli nazývané ako Republika Španielov (Republica de los Espaňoles) a Republika Indiánov (Republica de los Indios). Ranou základnou spoločenskou inštitúciou, ktorá tiež sprostredkovávala vzťahy medzi obomi republikami, bola tzv. „encomienda“. Išlo o čiastočne stále feudálnu inštitúciu, ktorá dávala encomendadorovi moc nad určitým územím a jeho obyvateľstvom. Jeho povinnosťou bolo miestne indiánske obyvateľstvo ochraňovať a christianizovať. V prípade potreby mal byť pripravený na vojenskú pomoc Korune, od ktorej encomiendu získal. Za to mohol od Indiánov vyberať dane v podobe poľnohospodárskej produkcie, výrobkov, alebo drahých kovov. Táto forma sa ale už veľmi skoro dostala do krízy a v 17. storočí ju nahradilo tzv. repartimiento, ktoré predstavovalo ďalšiu formu nútených prác pre členov republiky Indiánov. Ďalšou formou pre organizáciu hospodársko-spoločenských vzťahov v koloniálnej Amerike bola "hacienda", ktorá kombinovala nútenú prácu a prácu za mzdu s paternalistickými vzťahmi medzi roľníkmi a padronom (majiteľom haciendy).

Koloniálne hospodárstvo

Hospodársky záujem bol jedným z hlavných motorov zámorských objavov 16. storočia. Základnou charakteristikou vzťahu medzi kolóniami a metropolou bola hospodárska závislosť. Tá v praxi znamenala, že metropola (Madrid alebo Lisabon) určovala dopyt i odbyt pre koloniálny tovar, často vydávala licencie a privilégia pre obchod s kolóniami a obchodnú výmenu medzi kolóniami a centrom i vo vnútri kolónii a medzi kolóniami rôznymi spôsobmi regulovala. Dôležitým aspektom tohto vzťahu je skutočnosť, že obchodná výmena ako taká bola od začiatku v rukách kolonizátorov, neskôr kreolov, ktorí si pomerne dlho dobu udržiavali dobré vzťahy s metropolou. Na začiatku 17. storočia dochádzalo k oslabovaniu ekonomickej sily a politického vplyvu Španielska i Portugalska, ktoré navyše utrpelo stratou niektorých svojich kolónii v Ázii. Naopak silné postavenia získali v 17. storočí Anglicko a Holandsko, ktorých postoj bol viac pragmatický a flexibilný. Obchodná i vojenská sila Anglicka, respektíve Spojeného kráľovstva, viedla k tomu, že paradoxne i samotné Španielsko a Portugalsko začali byť počas 18. storočia ekonomicky závislí na Spojenom kráľovstve.
Obecne je najmä raná obchodná výmena medzi Amerikami, Afrikou a Európou popisovaná ako tzv. trojuholníková obchodná výmena. Zatiaľ čo Európa vyvážala do kolónii v Amerike hotové výrobky (nástroje, neskôr technológie, luxusný tovar z Orientu a pod.), americké kolónie vyvážali do Európy najmä suroviny (drahé kovy, drevo, perly, cukor, kakao, tabak a pod). Afrika poskytovala Amerikám pracovnú silu v podobe čiernych otrokov a získavala z Európy hotové výrobky a niektoré koloniálne tovary.
Základom koloniálneho hospodárstva bola produkcia surovín pre metropolu. Prvotný záujem o drahé kovy (najmä zlato a striebro) viedol k založeniu rady baní, z ktorých najznámejšia je asi baňa v Potosí (dnešná Bolívia). Vedľa toho Južná Amerika ponúkala možnosti na produkciu ďalších nerastných surovín, alebo koloniálnych produktov ako boli cukrová trstina, bavlna, drevo, banány, kokosy, tabak a pod. V rámci týchto na vývoz orientovaných ekonomických vzťahov vznikali v Južnej Amerike spoločensko-hospodárske inštitúcie ako napríklad hacienda, plantáž, alebo fazenda, ktoré tiež upravovali vzťahy a postavenie medzi potomkami pôvodného obyvateľstva a kreolmi, rovnako ako reflektovali a reprodukovali kastový systém.