google/wiki40b huggingface dataset:
Ausstellungsgebäude der Wiener Secession

Ausstellungsgebäude der Wiener Secession (doslova "Výstavná budova/výstavný pavilón Viedenskej secesie") alebo skrátene Secession(sgebäude) je budova v centre Viedne, dielo architekta J. M. Olbricha postavené v rokoch 1897 - 1898.

Stavba

Koncept budovy pozostáva z jednoduchých geometrických tvarov. Je postavená na základe v tvare štvorca. Vo vnútri budovy sa nachádza veľká sála so skleneným zastrešením. Najdominantnejšou časťou je kupola z pozláteného bronzu prelamovaného do tvaru vavrínového lístia. Kupola je obklopená štvoricou menších vežičiek. Celá stavba je hojne zdobená. V pôvodnom koncepte bol však motív zlátenej kupoly dvakrát, teda na oboch stranách hlavného vstupu.

Viedenská secesia

Nad portálom sa nachádza nadpis:
„Každej dobe jej umenie, každému umeniu jej slobodu“ (Ludwig Hevesi)
V motte je naznačený program hnutia Viedenská secesia. To založili v roku 1897 ako reakciu na vtedajšie oficiálne akademické učenie. Zakladateľmi je skupinka umelcov Gustav Klimt, Jozef Hoffmann a Otto Wagner (J. M. Olbrich bol jeho žiak). Cieľom bolo postaviť sa proti s takou architektúrou a umením, ktoré bude zodpovedať rozvoju a modernej spoločnosti. Skupina Viedenská secesia sa snažila kontrolovať bohatosť organickej výzdoby a hľadala strohejšie motívy v kvádrových blokoch. Uprednostňovali geometrický detail. Budova naznačovala sebavedomie viedenskej avandgardy, kde sa stretávali predstavitelia hnutia. Vtedajšia kritika však označila toto dielo za „dom zlatej kapusty“.
Druhý pilot

Druhý pilot alebo (pri veľkých dopravných lietadlách) kopilot (angl. copilot, co-pilot, first officer) je „pilot vykonávajúci na palube lietadla iné pilotné činnosti ako činnosti veliteľa lietadla, s výnimkou pilota, ktorý je na palube lietadla iba vo funkcii žiaka alebo pilota vo výcviku“.
Úlohou druhého pilota je striedať sa pri riadení lietadla s kapitánom (t. j. prvým pilotom) a asistovať mu. Druhí piloti majú rovnakú kvalifikáciu ako piloti. Pri letoch trvajúcich 8 – 12 hodín sa vyžaduje ďalší (tretí) pilot, pričom každý pilot posádky strávi približne jednu tretinu času odpočinkom. Pri letoch presahujúcich 12 hodín sa vyžadujú dvaja dodatoční piloti (t. j. celkovo štyria piloti, pričom sa v pilotovaní striedajú po dvojiciach).
U leteckých dopravcov má kopilot na náplecníku tri prúžky, zatiaľ čo kapitán štyri (príp. miesto prúžkov sú hviezdy alebo pod.).
Lacépède

Poloha

Obec má rozlohu 11,33 km². Najvyšší bod je položený 207 m n. m. a najnižší bod 53 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 301 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Ján Mocko

Životopis

Študoval na gymnáziu v Modre, v Bratislave, 1864 v Banskej Bystrici, teológiu v Bratislave, Rostocku a v Erlangene, 1870 vysvätený za kňaza. Cirkevný a literárny historik. Spracoval biografie viacerých predstaviteľov st. slovenskej literatúry. Objavil vzácne pamiatky z konca 16. a začiatku 17. storočia - Turolúcky a Senický kancionál. Zaslúžil sa o vykonanie štúdií evanjelických náboženských piesní v ktorých sa usiloval o objasnenie literárno estetických princípov duchovnej poézie 17. - 18. storočia. Zozbieral piesne, ktoré neboli prijaté do Tranoscia. Zberateľ vzácnych kníh čs. cirkevného písomníctva ktoré usporiadal v Tranovského knižnici a daroval ju spolku Tranoscius v Liptovskom Mikuláši. Zakladateľ a člen spolku Tranoscius, predseda pastorálnych konferencií, 1891 účastník 6. Všeobecnej konferencie lutheránskej v Hannoveri, kde predniesol referát o evanjelických cirkevných pomeroch v Uhorsku.
Chajim Hazaz

Životopis

Narodil sa v malej dedinke Sydorovyči v cárskom Rusku (dnešná Ukrajina). Podobne ako mnoho iných židovských spisovateľov jeho generácie, bol aj on svedkom pogromov, ktoré mali formujúci dopad na jeho dielo. Žil v mnohých európskych veľkomestách, vrátane Kyjeva, Charkova, Moskvy, Konštantínopolu, Paríža a Berlína, kým v roku 1931 presídlil do britskej mandátnej Palestíny, kde sa usadil v Jeruzaleme. Jeho manželkou bola poetka Jocheved Bat Mirjam a ich jediný syn Nachum padol v izraelskej vojne za nezávislosť v roku 1948. Od roku 1961 až do smrti žil v jeruzalemskej štvrti Talbija.

Rané dielo

Svoje vôbec prvé dielo publikoval pod pseudonymom, potom mu vyšlo niekoľko poviedok v časopisoch. V druhej polovici 20. rokov už jeho príbehy začali získavať uznanie. Mnohé z nich sa odohrávajú na pozadí boľševickej revolúcie v Rusku. V roku 1930 vyšiel jeho prvý román (בישוב של יער), ktorý je o židovskej rodine na Ukrajine počas rusko-japonskej vojny.
Vodnopólová extraliga mužov 1994

Systém súťaže

Súťaž bola oproti prvému ročníku podstatne skrátená. Bolo to z dôvodu toho, že súťaž mala od budúcej sezóny prejsť na format hrania jeseň-jar (1994/95), čo sa napokon neudialo. Hrala sa iba základná časť v skupinách (označených ako A-liga a B-liga), v ktorých odohralo každé družstvo s každým po 2 zápasy doma a 2 zápasy vonku. Išlo o dvojstretnutia s tým istým súperom, ktoré sa odohrali v dvoch dňoch za sebou. Pôvodne mali v budúcom ročníku dve najlepšie družstvá z B-ligy postúpiť do hornej skupiny, neskôr sa však plán zmenil a najvyššiu súťaž hralo 10 tímov.
Aurensan (Hautes-Pyrénées)

Poloha

Obec má rozlohu 7,11 km². Najvyšší bod je položený 271 m n. m. a najnižší bod 250 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 760 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saint-Germain-l’Herm (obec)

Poloha

Obec má rozlohu 36,68 km². Najvyšší bod je položený 1 135 m n. m. a najnižší bod 860 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 487 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Irena (Byzantská ríša)

Irena (z Atén) (byzant. Ειρήνη – Eiréné ;* 752, Atény – † 9. august 803 vo vyhnanstve na ostrove Lesbos) bola cisárovná Byzantskej ríše.
V roku 769 sa stala manželkou Leva IV., ktorý bol od roku 775 cisárom. Rok po svadbe porodila syna, neskoršieho cisára Konštantína VI.
Po Levovej smrti v roku 780 sa stala Irena regentkou vtedy deväťročného cisára Konštantína. Zostala ňou až do jeho plnoletosti a aj potom zotrvala na tróne ako cisárovná spoločne s ním. V roku 797 ho dala usmrtiť, ešte predtým oslepiť, následne získala samovládu a stala sa prvou ženou na tróne východorímskeho cisárstva.
Ako cisárovná nebola však príliš úspešná. Armáda ju len vlažne podporovala a jej poradcovia a úradníci medzi sebou intrigovali. Snažila sa teda získať si popularitu ľudu tým, že znížila dane. Podporu si tým však nezískala, pretože dostala ríšu do finančných problémov.
V spore o obrazoborectvo (ikonoklazmus) patrila Irena k strane ikonodulov (uctievačov ikon) a v roku 787 zvolala druhý nicejský koncil, ktorý okrem iného rozhodol, že ikony budú uctievané, ale nesmú byť zbožňované.
Tým, že cisárom bola žena, vznikali rôzne problémy s ďalekosiahlymi dôsledkami: Podľa rímskeho práva nemohla totiž žiadna žena veliť vojsku. Keďže cisár zastával túto pozíciu zo svojho úradu, nemohla byť žiadna žena legálne cisárom. Ako hovoria niektoré historické pramene, z tohto dôvodu pokladal pápež Lev III. rímsky cisársky trón za uvoľnený a v zime roku 800 tak mohol korunovať Karola Veľkého za cisára. Tento akt po právnej stránke eliminoval východorímske cisárstvo na západe a došlo tak k obnove západorímskeho cisárstva.
Podľa Theofana, Karol po korunovácii uvažoval dokonca o svadbe s Irenou, aby tak legalizoval svoju vládu aj na východe. Sobáš sa však neuskutočnil, okrem iného aj preto, že Irena v roku 802 abdikovala a nahradil ju jej minister financií Nikefor I. Toto sklamanie zrejme Karola viedlo k tomu, aby v spore o filioque postupoval proti Byzancii tak rozhorčene. Irena zomrela v roku 803 vo vyhnanstve na ostrove Lesbos.
Mathieu Debuchy

Klubová kariéra

V Lille zažil najúspešnejšie obdobie v ročníku 2010/11, keď klub vyhral Ligue 1 aj Coupe de France.

Reprezentačná kariéra

V A-mužstve Francúzska debutoval v roku 2011.
Psilomelán

Charakteristika

Vytvára najčastejšie hroznovité, kvapľovité alebo obličkovité útvary, často je kusový, vláknitý, prípadne vytvára povlaky a výplne trhlín. Je to takmer čierny, až hnedočierny minerál, má čierny vryp. Je to nepriehľadný minerál s polokovovým až matným leskom.

Vznik

Psilomelán vzniká v oxidačnej zóne mangánových ložísk, býva prítomný aj v sedimentoch a hydrotermálnych žilách.

Poznávanie

Je rozpustný v kyseline chlorovodíkovej a pri rozpúšťaní uvoľňuje chlór.

Výskyty na Slovensku

Borinka, Hôrka, Hričovské Podhradie, Krásnohorské Podhradie, Michalová, Mikušovce, Smolník.
Ženijne technická zátarasa

Ženijne technická zátarasa (ŽTZ), písané tiež ženijne-technická zátarasa alebo ženijne technické zabezpečenie hraníc, bol systém najmä na hranici železnej opony, ktorý mal zabrániť prekročenie hraníc ako smerom dovnútra krajiny ale hlavne smerom von z nej. Vo všeobecnosti systém zátarás má znemožňovať alebo spomaľovať pohyb. Systém prekážok (zátarás), ako súčasť Česko-slovenského opevnenia vybudovaného v 30. rokoch minulého storočia, bol aj vo vnútrozemí a mal zabrániť postupu vojska a bojovej techniky.

Zátarasy na hraniciach

Hraničná zátarasa, vymedzujúca hraničné pásmo, sa skladala z viacerých častí. Z vojenského hľadiska mala zabrániť vstupu cudzích vojsk na naše územie a preto jej súčasťou boli (ťažké) protitankové prekážky (protitankový (betónový) ihlan, protitankový ježko a pod.). Jej charakteristickou súčasťou vnímanou obyvateľstvom bol však plot s ostnatým drôtom (protipechotné prekážky) a hraničné závory.
Ploty boli na hraniciach v skutočnosti dva až štyri. Prvý, ktorý bol asi dva metre vysoký, tvorila spleť ostnatých drôtov, ktorej účelom bolo zabrániť alebo skomplikovať prístup. Ďalší plot v tvare písmena T, vysoký 2,5 až 3 metre, nazývaný signálny s elektrickým napätím najprv 24 voltov a (skrat signalizoval miesto narušenia a znamenal spustenie poplachu a výjazd pohraničníkov). V období roku 1953 až 1963 pod vysokým napätím 2000 až 6000 voltov. Posledný plot slúžil ako zábrana pre zver, aby smerom od hranice nemohla preniknúť k elektrickému plotu. Medzi plotmi sa nachádzalo zorané pásmo o šírke cca 20 m, nazývané kontrolný pás, v ktorom bolo možné ľahko nájsť stopy prípadného narušiteľa a miesto, kde prekonal plot. Na niektorých úsekoch bola po roku 1970 ešte štvrtá stena, ktorá mala zabrániť prejazdu ťažkým vozidlám. V neskoršom období boli po celej dĺžke štátnej hranice nainštalované infračervené reflektory s dosahom až do dvoch kilometrov, ktoré umožňovali, aby vojak na strážnej veži mohol terén pozorovať infračerveným ďalekohľadom a videl krajinu aj v noci.

Stráženie a zamínovanie zátaras

Tento systém plotov nestál priamo na hranici, ale v dostatočnej vzdialenosti od nej (cca 2 km), aby aj v prípade jeho prekonania stihli pohraničníci narušiteľa chytiť skôr, než sa dostal za skutočnú hranicu. Pozdĺž celých hraníc navyše viedla (zvyčajne vo vzdialenosti menej ako jeden kilometer) asfaltová komunikácia (tzv. signálka), ktorá pohraničníkom uľahčovala výjazd k miestu zásahu.
Okrem elektrického plotu a psov medzi najnehumánnejšie spôsoby patrili mínové polia, nástražné výbušné systémy vyrábané pohraničníkmi podľa podaných zlepšovacích návrhov. Z podnetu náčelníka Pohraničnej stráže Ludvíka Hlavačku (v tom čase plukovník, neskôr generálmajor) sa už v roku 1951 uvažovalo o zamínovaní 183 km západnej hranice. V marci 1952 bolo zamínovaných prvých 8,5 km v okolí Ašu, pričom boli použité granátové míny PP-Mi-Gr uložené 27 metrov do seba s 25-metrovým nástražným drôtom natiahnutým na kolíkoch nízko nad zemou. Až v osemdesiatych rokoch 20. storočia boli z hraničného pásma ČSSR odstránené posledné mínové polia, ktoré boli len v niektorých oblastiach (napríklad míny PP Mi-Ba, PP Mi-D a PP Mi.)
Melatonín

Melatonín (5-metoxy-N-acetyltryptamín) je hormón, produkovaný v mozgu v šuškovitom teliesku (epifýza), ale aj v sietnici a gastrointestinálnom trakte.

Syntéza a štruktúra

Melatonín je v organizme produkovaný z aminokyseliny tryptofánu, a jedným z jeho významných medziproduktov je signálna molekula s mnohými biologickým vlastnosťami, serotonín.
Jeho sumárny vzorec je C₁₃H₁₆N₂O₂ a relatívna molekulová hmotnosť 232,28.

Výskyt

krvná plazma, CNS (v najrôznejších štruktúrach mozgu (epifýza, hypofýza, suprachiazmatické jadrá)), sietnica, gastrointestinálny trakt (pažerák, žalúdok, tenké črevo, hrubé črevo, rektum), žlč, pečeň, pankreas, pľúca, vaječníky)

Biologické účinky

Vytváranie melatonínu v epifýze ovplyvňuje intenzita svetla: svetlo brzdí jeho tvorbu. Tvorí sa ho osem až desaťnásobne viac v noci, ako cez deň, tým melatonín podmieňuje denný (cirkadiánny) rytmus človeka a cicavcov a je signálom pre telo o aktuálnom „subjektívnom čase“ jednak v rámci 24 hodín, jednak v priebehu roka. So striedaním sa dĺžky noci počas roka sa mení aj dĺžka trvania zvýšenej hladiny melatonínu v krvnej plazme. Zmena dĺžky trvania vysokej hladiny je tak signál o aktuálnom „čase v roku“. To má zásadný význam najmä pri sezónnych zvieratách.
No má aj imunomodulačný účinok, antioxidačný (ako scavenger voľných radikálov), onkostatický a proapoptotický účinok, vplyv na transportné procesy v tráviacej sústave, ovplyvňuje motilitu čriev.
Jeho tvorbu ovplyvňuje elektromagnetické žiarenie a má aj antigonadotropný účinok – brzdí syntézu pohlavných hormónov (je antagonistom gonadotropínov hypofýzy).
Nemecké Čechy

Nemecké Čechy (nem. Deutschböhmen) bola provincia Nemeckého Rakúska v severných a západných Čechách, ktorá vznikla a trvala krátko po prvej svetovej vojne. Rozprestierela sa v tých českých oblastiach, obývaných predovšetkým Nemcami, ktoré nesusedili priamo s vlastným Rakúskom (tie ktoré susedili boli administratívne pripojené priamo k Hornému Rakúsku, viď mapa).
Dňa 28. októbra 1918 bol v Prahe vyhlásený samostatný česko-slovenský štát, čo bolo okrem iného jedným z dôvodov stiahnutia sa rakúskeho cisára Karla I. z vládnych záležitostí dňa 11. novembra 1918. Následne bola dňa 12. novembra 1918 bola vo Viedni vyhlásená republika Nemecké Rakúsko, pohrobok Rakúsko-Uhorska, ktorý sa pokúsil obnoviť rakúsku vládu aspoň nad väčšinovo nemeckými územiami zaniknutého cisárstva. Jednou z provincií tohto novovzniknutého štátu boli aj Nemecké Čechy, s hlavným mestom v Liberci (Reichenberg). Prvým zemským hajtmanom tohto celku bol rakúsky politik Rafael Pacher, ktorý bol zakrátko, 5. novembra 1918, vystriedaný Rudolfom Lodgmanom von Auen.
Koncom novembra 1918 začali česko-slovenské jednotky ťaženie do vzbúreneckých oblastí, takže už 16. decembra 1918 bol obsadený Liberec a dňa 27. decembra 1918 bolo dobyté posledné veľké vzbúrenecké mesto - Litoměřice. Povstalecká správa utiekla z Liberca cez Drážďany do Viedne. Lodgman von Auen sa ešte zúčastnil v roku rokovaní Saint-Germainskej zmluve, ktorá ale potvrdila príslušnosť Nemeckých Čiech k Česko-Slovensku.
Hauerit

Charakteristika

Tento minerál sa vyskytuje v podobe oktaédrických až kubooktaédrických kryštálov. Vyskytuje sa aj v podobe celistvých alebo zrnitých agregátov. Má červenohnedú až hnedú alebo čiernu farbu a hnedý vryp. Je nepriehľadný a na čerstvom lome má kovový lesk.

Vznik

Na Slovensku sa našiel na nálezisku Kalinka - Vígľašská Huta, kde vznikol ako produkt nízkotermálnej sopečnej činnosti na solfatárovom ložisku síry.

Poznávanie

Je rozpustný v kyseline chlorovodíkovej.
Letisko Berlín-Tegel

História

Na pozemku dnešného letiska sa od roku 1930 nachádzala strelnica a priestranstvo pre pokusy s raketami. Počas berlínskej blokády bolo rozhodnuté o stavbe ďalšieho letiska, ktoré tu bolo vybudované v rekordnom čase iba dvoch mesiacov (materiál bol čiastočne do mesta dopravovaný vzdušným mostom).
Letisko bolo spočiatku používané ako vojenské letisko francúzskym letectvom, pre civilnú prevádzku bolo otvorené po ďalšej výstavbe až v roku 1960. Civilná prevádzka bola vykonávaná predovšetkým lietadlami francúzskej spoločnosti Air France (a niekoľkými ďalšími, prevádzkujúcimi charterové lety), po uzatvorení letiska v Tempelhofe v roku 1975 potom aj spoločnosťami Pan Am a BEA; po zjednotení Nemecka v roku 1990 sa na letisko lieta bez obmedzení, práve v tom roku mohla prvýkrát v Berlíne pristáť aj nemecká Lufthansa.

Význam letiska

Letisko dnes stále patrí k najvyťaženejším letiskám mesta. Pre svoju obľúbenosť je takmer nemožné nájsť tu možnosti pre umiestnenie a odbavenie ďalších lietadiel a spoločností; deklarovaná kapacita 9,5 milióna bola v roku 2005 prekročená o 2 milióny cestujúcich. Letisko bolo vybudované počas berlínskej blokády vo francúzskom sektore mesta (veľká časť materiálu bola do Berlína prepravená práve leteckým mostom) a stalo sa po začatí regulárnej prevádzky v roku 1960 najdôležitejším letiskom Západného Berlína. Jeho význam vzrástol ešte viac v roku 1975, keď bola prevádzka na letisku Berlín-Tempelhof pozastavená.
Letisko sa nachádza v meste, aj keď nie tak centrálne, ako letisko Berlín-Tempelhof. Oblasť je síce obývaná, ale s väčšími plochami parkov, lesov a jazier v okolí. Do mestského centra je vzdialenosť približne 8 km, spojenie vykonáva niekoľko autobusových liniek, čiastočne expresných.

Prevádzka

Pri začatí regulárnej prevádzky v roku 1960 sa letisko chválilo modernou odbavovacou halou: jej koncept zodpovedá modelu drive-in, obľúbeného v šesťdesiatych rokoch (krátkodobé parkovacie plochy, stanovištia taxíkov a zastávka autobusov sa nachádzajú na vnútornom priestranstve medzi jednotlivými nástupišťami).
V čase rozdelenia mesta mali okupačné mocnosti monopol na leteckú dopravu: okrem využitia ako vojenského letiska francúzskym vojenským letectvom (severná časť, dnes využívaná Bundesluftwaffe) tu mohla civilnú prevádzku vykonávať len Air France a ďalej Pan Am a BEA (ktoré v Tegeli pristávali po uzatvorení letiska v Tempelhofe v roku 1975).
Po rapídnom vzraste dopravy v neskorších rokoch, najmä po zjednotení mesta, sa koncept letiska ukázal byť krátkozraký: v hlavnom termináli, postavenom ako šesťhranná okružná hala, čakajúci cestujúci úplne upchávali priechod k ďalším odbavovacím okienkam. Táto situácia sa v posledných rokoch nárastom počtu cestujúcich ďalej zhoršila, navyše je aj kapacita gastronomických a iných zariadení v oblasti služieb nepostačujúca, problematická je aj príjazdová cesta k ústredným dopravným plochám.
Alojz Baránik

Život a vzdelanie

Alojz Baránik začal svoje štúdium na Právnickej fakulte Karlovej univerzity v rokoch 1972 až 1973, v rokoch 1973 až 1977 pokračoval na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Od septembra 1978 tri roky pracoval ako podnikový právnik v Rašelinových závodoch v Bratislave. Medzi februárom 1982 a júnom 1992 pracoval v kanadskom Toronte ako šofér, úradník a realitný agent. Od júna 1992 pôsobil v Prahe ako právnik v Digital Equipment Corporation. Od októbra 1998 bol advokátom, živnostníkom.

Parlamentné pôsobenie

Vo voľbách v roku 2016 kandidoval na 11. mieste kandidátky SaS. Vo voľbách získal 2 508 preferenčných hlasov čím získal 14. miesto a bol zvolený do NR SR. V parlamente je členom Ústavnoprávneho výboru NR SR.
Baránik bol kritizovaný za výroky o sudkyni Ayši Pružinec Erenovej, ktorá bola navrhovaná za členku disciplinárneho senátu. Baránik si neuvedomil, že ide o sudkyňu, ktorá rozhoduje v prípade kde je advokátom jednej zo strán. Za výrok sa ospravedlnil.
Artuš

Artuš je legendárna postava britskej mytológie. Je popisovaný ako ideál kráľovského majestátu v čase vojen aj v mierovej dobe. Je ústrednou postavou cyklu legiend známych ako Artušovské legendy. Narodil sa údajne v 5. storočí. Dodnes nie je jasné, či Artuš, alebo niekto kým by mohla byť legenda inšpirovaná, skutočne existoval, alebo je len mýtickou postavou dosadenou do historickej doby. O jeho kráľovskom titule sa tiež vedú spory. Najstaršie písomné záznamy ani žiadne waleské texty sa o tom, že by bol nositeľom kráľovského titulu, vôbec nezmieňujú. Jeden z raných textov ho označuje ako dux bellorum („vojnový vodca“) a stredoveké waleské texty ho často nazývajú ameraudur (vo vtedajšom význame „veliteľ“).

Legenda

Artuš sa narodil ako nemanželský syn kráľa Uthera Pendragona a kráľovnej Igrain, nevlastný brat Morgause, Elaine z Garlotu a Morgany Le Fay.
Podľa legendy sa kráľ Uther zamiloval do Igraine, manželky cornwallského vojvodu Gorloise. S pomocou čarodejníka Merlina kráľ Uther, premenený do podoby vojvodu Gorloise, prenikol na hrad Tintagel v Anglicku a s Igraine splodil syna – Artuša. Vojvoda Gorlois v tej dobe zaútočil na Utherov vojenský tábor a pri útoku zahynul.
Merlin odniesol novorodeného Artuša a predal ho tajne do výchovy sirovi Ectorovi. Nikto nevedel o Artušovom skutočnom pôvode a tak bol, opatrovaný Merlinom, mimo dosah intríg kráľovského dvora.
Uther Pendragon po čase zomrel, nezanechajúc žiadneho legitímneho následníka, a vytvorená ríša sa začala rozpadať.
Asi 20 rokov po Artušovom narodení preto Merlin na Vianoce zvolal všetkých rytierov do Londýna na turnaj, kde mal byť odhalený pravý kráľ. Ráno sa na námestí objavil kameň s nákovou. V nákove bol zarazený meč a pri ňom nápis: "Kto z tohto kameňa a nákovy meč vytiahne, bude kráľom Anglicka podľa práva i rodom." Mnohí sa o získanie meča pokúšali, ale nikomu, okrem Artuša, sa to nepodarilo. Merlin potom prezradil tajomstvo jeho pôvodu a rytieri uznali Artuša za svojho právoplatného kráľa.

Kráľ Artuš v umení

Artušovské legendy sa stali inšpiráciou pre množstvo umeleckých diel.
Evanjelické lýceum (Kežmarok)

Súčasnosť

Nakoľko sa počas celej doby existencie rozrastala školská knižnica, táto zostala v budove fungovať dodnes. Je jednou z najväčších historických školských knižníc v strednej Európe. V nej sa nachádza 150 tisíc zväzkov kníh, 53 prvotlačí vytlačených od vynájdenia kníhtlače v roku 1500. V Evanjelickom lýceu – Lýceálnej knižnici je najväčšia zbierka tlače 16. storočia na Slovensku, z tohto storočia je až 2600 kníh. Tiež sa v budove nachádza farský úrad.

Užitočné informácie

Otváracie hodiny: 

pondelok – piatok:

1. jún – 30. september – 9.00 – 16.00

pondelok – piatok:

1. október – 31. máj – 8.00 – 15.00

viac a aktuálne na
Jevgenij Alexandrovič Mravinskij

Jevgenij Alexandrovič Mravinskij (* 1903 - † 1988) bol ruský dirigent.

Život a kariéra

Mravinskij sa narodil v dnešnom Petrohrade (Sankt Peterburg). Jeho otec zomrel v r. 1918, v tom istom roku začal Mravinskij pracovať v Mariinskom divadle. Pred nástupom na St. Petersburgské konzervatórium študoval biológiu na univerzite v Leningrade. Prvýkrát vystúpil ako dirigent v r. 1929. V tridsiatych rokoch dirigoval v Kirovovom balete a Bolšovskej opere. V septembri 1938 vyhral Moskovskú súťaž v dirigovaní.
V októbri 1938 Mravinskij obsadil pozíciu, v ktorej zotrval až do roku 1988: hlavný dirigent Leningradskej filharmónie, s ktorou mal svoj debut v r. 1931. Počas tejto vzácnej takmer päťdesiatročnej spolupráci Mravinskij sformoval Leningradskú filharmóniu na teleso špičkovej kvality a na jeden z najlepších orchestrov svojej doby. Leningradská filharmónia získala legendárnu povesť, hlavne v interpretácii Čajkovského a Šostakoviča. Počas druhej svetovej vojny bol Mravinskij spolu s orchestrom evakuovaný na Sibériu.
Mravinskij uviedol svetové premiéry šiestich Šostakovičových symfónií: piatu, šiestu, ôsmu, deviatu, desiatu a dvanástu. Tiež uviedol premiéru Prokofievovej šiestej symfónie v Leningrade. Mravinskij vytvoril komerčné štúdiové nahrávky v rokoch 1938 až 1961. Nahrávky vydané po roku 1961 boli už len záznamy z koncetov. Jeho posledná nahrávka koncertu je z r. 1984 - Šostakovičová dvanásta symfónia. Mravinskij zomrel v r. 1988.

Štýl dirigovania

Nahrávky zobrazujú Mravinského ako dirigenta s neobyčajnou technickou kontrolou nad orchestrom, hlavne v dynamike, presnosti hrania a frázovaní. Jeho dirigovanie bolo precízne, dramatické s meniacim sa tempom v snahe zvýrazniť hudobný efekt. Na skúškach bol autokratický a prísny. Výsledné prevedenia mali požadovanú intenzitu, koncentráciu a spontánnosť.