Archa bláznů

Charakteristika

Základ a nadčasovosť témy je Čechovova práca, ale unikátnu formálnu a obrazovú stránku a hlavne filmovú podobu filmu dodali najmä režisér Ivan Balaďa, kameraman Juraj Šajmovič a autor scenáru Lubor Dohnal, ktorý príbeh obohatili o niekoľko rozvinutejších epizód s vedľajšími postavami, ktoré sám spisovateľ v poviedke spomína iba okrajovo.

Dej filmu

Samotný príbeh sa odohráva v nemocnici, ktorej šéf-lekárom je doktor Andrej Jefimyč Fagin. Nemocnica je v úbohom stave a pôvodne snaživý doktor už upadol do letargie. Pod vplyvom svojho okolia už ďalej nemá silu bojovať. V nemocnici sa príbeh sústreďuje najmä na už spomínaný pavilón č. 6, čo je oddelenie pre duševne chorých. K pacientom sa personál nemocnice správa nesmierne neľudsky, najmä dozorca, bývalý vojak Nikita. Druhou hlavnou postavou je Ivan Dmitrič Gorov, mladý muž, ktorý sa pod vplyvom rôznych okolností a napriek (alebo práve kvôli) svojej inteligencii, hĺbavosti a citlivosti dostal natrvalo do zdrvujúcich priestorov “blázinca”. Časom a pod vplyvom nestimulujúceho prostredia sa aj šéflekár Fagin dostane z pozície lekára do pozície hospitalizovaného/väzneného.

Ohlasy

Toto filmové podobenstvo sa nedočkalo mnohých odoziev v tlači alebo ocenení. Jeho premiéra bola na filmovom festivale v Karlových Varoch v roku 1990 v rámci sekcie Filmy osvobozené, teda medzi filmami, ktoré boli dlhodobo držané v trezore.
V trezore bol zamknutý aj napriek tomu, že autorom predlohy bol Čechov. Scény boli príliš expresívne, depresívne a celkovo film neladil s vtedajším žiadaným “pozitívnym” budovateľským prúdom. 
Scenárista Lubor Dohnal dal filmu pečať, ktorú zanechal aj vo filme Slávnosť v botanickej záhrade. Obidva filmy majú v sebe živočíšnosť, bláznovstvo, v istom zmysle aj odklon od ľudskosti. No z každého z týchto filmov je v konečnom dôsledku úplne iný dojem. Václav Macek sa k tomu vyjadril takto:
„Zdalo by sa, že nemôžu mať nič spoločné. Havettova karnevalová oslava života, nespútaná zábava, prevracanie hodnôt, ktoré je aktívne, životaschopné a naproti tomu Balaďov obraz násilia, pudovosti a zla. Predsa však je v nich čosi spoločné. Je to senzualizmus, odpor, voči rozumu, racionalizmu. Presvedčenie, že život treba precítiť že ho nemožno akosi intelektuálne skonzumovať. Dalo by sa povedať, že ide aj o jeden zdroj. S tým rozdielom, že ak Slávnosť je plodom radosti, tak archa vznikla z hodín depresie.”
Postava šéflekára Fagina prejde postupne zmenou, ktorá nie je ani v ňom, ako skôr v prístupe jeho okolia ku nemu samému. Do blázinca sa sám dostáva, ale netrpí ničím iným ako depresiami, ktoré sa dajú liečiť a ľudí kvôli nim posielať do blázinca nie je potrebné. Trpí tak ako mnoho iných ľudí tzv. pocitom vyhorenia.
Neustály pocit zmaru sa stále znovu a znovu opakuje, napríklad Gromov, ktorý napriek svojim nešťastným vyhliadkam do budúcnosti neustále opakuje vieru v lepšiu budúcnosť, vzbudzuje najväčší súcit a smútok. Mladý človek s veľkým, ale nevyužitým potenciálom, premrháva život v obklopení múrov blázinca.
Jednou z mála metafor, ktoré sa v tomto filme objavujú veľmi výrazne, je motív kladenia strechy na pavilón č. 6. Stavbou strechy sa “blázni” ešte viac izolujú od vonkajšieho sveta ako doteraz a postup v ich premene na skutočných bláznov bude rýchlejší. Je odkazom na situáciu ľudí u nás na začiatku sedemdesiatych rokov, kde všetci normálni sa ocitli v pasci.
Za zmienku nepochybne stoja aj celé dialógové pasáže, ktoré scenárista vybral z predlohy. Napríklad keď Fagin vysvetľuje Gromovi prečo a ako sa ľudia ocitajú v takýchto zaradeniach. Neskôr sa jeho vlastné slová naplnia aj v jeho vlastnom prípade.
Záver filmu sa odlišuje od záveru poviedky;  autori filmu tento koniec pridali, aby príbeh skončil ucelene, čo Čechov nechal na domýšľavosť svojho čitateľa.