google/wiki40b huggingface dataset:
USS Iowa (BB-61)

Stavba

Kýl bol založený v lodeniciach New York Navy Yard v Brooklyne (štát New York) 27. júna 1940. Na vodu bola spustená 27. augusta 1942 a US Navy si ju prevzala 22. februára 1943.

Pohon a pancierovanie

Pohonná jednotka pozostávala z ôsmich kotlov Babcock & Wilcox a štyroch vysokotlakových turbín General Electric, ktoré dodávali lodi výkon až 212 000 ks čo je 158 000 kW. Zásoba 7 621 ton paliva postačovala, pri ekonomickej rýchlosti 18 uzlov preplávať 18 000 námorných míľ (33 336 km). Loď mohla dosiahnuť najvyššiu (dlhodobú) rýchlosť 33 uzlov. Skrutky boli štyri, dve štvorlisté vonkajšie a dve päťlisté vnútorné s priemerom viac ako 5 m. Manévrovanie zaisťovali dve kormidlá.
Hlavná paluba mala až tri pásy panciera 38 mm, na ktorom malo dôjsť k explózii delostreleckého granátu, alebo bomby, druhý 121 mm (miestami až 150 mm), mal zabrániť väčšiemu prieniku črepín a explózie do vnútorných častí a tretí pás o hrúbke 32 mm mal zachytiť prípadné črepiny ktoré prenikli i druhým pásom a zároveň chránil najdôležitejšie časti plavidla. Viacvrstvová ochrana sa neskôr ukázala ako krok správnym smerom. Hlavné časti lode boli chránené bočným pancierom o hrúbke 295 a viac mm, pričom pri delostreleckých vežiach a skladoch munície dosahoval až 439 mm. Veliteľskú vežu a mostík chránil pancier hrúbky 444 mm. Podhladinová časť mala podobne ako paluba až tri vrstvy panciera, pričom spodné časti najdôležitejších častí nedosahovali hrúbku vrchného panciera.
Bojové lode triedy Iowa boli vôbec najrýchlejšími postavenými bojovými loďami. Pancierovanie bolo jedno z najlepších na bojových lodiach, podľa niektorých odborníkov vôbec najlepšie (iní uprednostňujú triedu Bismarck).

Výzbroj

Hlavnú výzbroj Iowy tvorilo deväť diel kalibru 406 mm, o dĺžke 50 kalibrov (dĺžka hlavne bola 50x väčšia, ako kaliber, tz. 50 x 406 mm= 20,3 m). oproti predchádzajúcej triede South Dakota to znamenalo predĺženie hlavne o 5 kalibrov, čím sa zvýšil dostrel a prieraznosť granátov pri rovnakej vzdialenosti. Hlavne boli uložené v troch trojhlavňových vežiach, dve vpredu, jedna vzadu. Každá hlaveň mala nezávislé uloženie.
Pôvodne tvorilo pomocné (sekundárne) delostrelectvo dvadsať hlavní kalibru 5 palcov (127 mm) Mark 12 DP (Dual Purpose), ktoré mohli byť použité na ničenie plávajúcich (pozemných) i lietajúcich cieľov. Umiestnené boli v desiatich vežiach po dve hlavne v každej veži. Na každej strane sa nachádzalo päť veží. Na rozdiel od hlavného delostrelectva mali hlavne pomocného delostrelectva uloženie spoločné, to znamená, že obe hlavne vo veži boli spojené, a mierili na jedno miesto.
Protilietadlové delostrelectvo pôvodne pozostávalo z 30. štvorhlavňových kompletov Bofors kalibru 40 mm (56 kal.) a z 49.-60. kanónov Oerlikon kalibru 20 mm (70 cal.) (jednohlavňové).

Služba

Po vstupných testoch v zátoke Chesapeake sa loď presunula na námornú základňu v kanadskom Newfoundlande, kde bola v zálohe pre prípad vyplávania nemeckej bojovej lode Tirpitz. Na jeseň 1943 prepravila amerického prezidenta Franklina D. Roosevelta do Casablanky, odkiaľ potom pokračoval na konferenciu do Teheránu na spojeneckú konferenciu. Po skončení konferencie USS Iowa ho prepravila späť do USA.
Rusínska národná republika Lemkov

Dejiny

Hlavným cieľom výkonnej rady bolo zjednotiť Rusínov, žijúcich na oboch stranách Karpát do štátu, ktorý by sa mohol pripojiť k demokratickému Rusku, čo sa zakrátko ukázalo ako neuskutočniteľné pre dôsledky októbrovej revolúcie a následné vypuknutie ruskej občianskej vojny.
Vedúcimi postavami lemkovského hnutia sa stali Dr. Jarosław Kaczmarczyk, Dr. Aleksander Cichański a kňaz Mychajło Jurczakewycz. Neboli však určené jednoznačné ciele hnutia - jedni sa chceli pripojiť k Rusku, iní k Ukrajine, iní k Česko-Slovensku (tento variant podporoval najmä Hrihorij Žatkovič, ktorý už predtým pomohol k ČSR pripojiť Podkarpatskú Rus) a takisto sa objavila požiadavka ponechať republiku samostatnú, ale s iným hlavným mestom (napr. Prešov alebo Užhorod). Situácia sa zakrátko skomplikovala po vypuknutí poľsko-ukrajinskej vojny a obsadení Ukrajinskej národnej republiky. Od konca januára 1919 sa v Lemko-Rusínsku konali manifestácie za zjednotenie s Rusínmi v ČSR, Józef Piłsudski sa však nemienil územia Lemkov vzdať a Česko-Slovensko nemalo veľký záujem o ich ovládnutie.

Zánik

V marci 1919 boli poprední predstavitelia republiky (medzi nimi aj Jurczakiewycz a Kaczmarczyk) uväznení. Súd v Novom Saczi ich síce oslobodil, napriek tomu snaha o udržanie stability republiky skončila neúspechom. Osud republiky bol definitívne spečatený uzavretím saintgermainskej zmluvy, ktorá pridelila Halič (vrátane Lemko-rusínskej republiky) Poľsku.
Lussagnet

Poloha

Obec má rozlohu 8,43 km². Najvyšší bod je položený 141 m n. m. a najnižší bod 87 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 81 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saponín

Saponíny sú heteroglykozidické zlúčeniny izoprenového pôvodu, ktoré sa nachádzajú prevažne v rastlinách. Ide o zlúčeniny, ktoré majú veľa biologických účinkov. Saponíny sa skladajú z hydrofilnej sacharidovej zložky a lipofilného aglykónu (sapogenínu) a preto majú vlastnosti povrchovo aktívnych látok. Aglykóny saponínov sú zlúčeniny odvodené buď od triterpénových alkoholov alebo od steroridov.  Podľa toho ich delíme na triterpenické a steroidné saponíny.

Účinky saponínov

Medzi účinky saponínov môžeme zaradiť napríklad zníženie povrchového napätia. Tento jav vedie v roztokoch k tvorbe bublín, čoho môžeme využiť napríklad na výrobu šampónov alebo prostriedkov na umývanie riadu. Ďalším učinkom je napríklad ich štipľavá chuť, ktorá je prítomná napríklad v čajoch.
Čo sa týka biologických funkcií, saponíny pôsobia proti únave, kardioprotektívne a imunomodulačne. Boli zistené aj antifungicídne účinky, ktoré sú spôsobené napojením saponínov na steroly v membráne buniek húb, čo vedie k strate membránovej integrity.
U saponínov je tiež dokázaný účinok na vstrebávanie cholesterolu, pričom absorpciu z tenkého čreva znižuje. V neposlednom rade saponíny inhibujú rast nádorových buniek. In vitro a in vivo štúdie ukázali, že steroidné saponíny preukazujú jedinečné využitie v oblasti protinádorovej liečby. Inhibujú proliferáciu a indukujú apoptózu nádorových buniek. Dokážu blokovať bunkový cyklus nádorových buniek, alebo ho úplne zastaviť. Takúto schopnosť preukazuje napríklad steroidný saponín diosgenin z rastlín rodu Dioscorea.
Negatívom týchto látok je ale schopnosť tvoriť komplexy so železom, zinkom alebo vápnikom, čo vedie k nevyužiteľnosti týchto iónov v ľudskom tele. K tomuto stavu však dochádza až pri vysokých dávkach saponínov.
Bola dokázaná hemolytická aktivita týchto chemických zlúčenín. V ich prítomnosti v rastlinných extraktoch, či drogách dochádza k prasknutiu membrány červených krviniek z dôvodu nezvratného poškodenia lidipovej dvojvrstvy.

Reakcie a zmeny saponínov

Pre svoje organoleptické vlastnosti, ako je štiplavá chuť, sa počas kulinárnej úpravy cielene saponíny z potravín odstraňujú, alebo sa znižuje ich množstvo. To možno docieliť umytím a namáčaním, kedy čiastočne vylúhujú do vody, preto je dobré takúto vodu už nepoužiť na prípravu jedla. Ich odstránenie docielime olúpaním povrchovej vrstvy. Najlepší výsledok sa však docieli naklíčením a povarením strukovín. Saponíny z cukrovej repy sa odstránia rafináciou cukru.
Hatšepsut

Život

Bola dcérou Thutmosa I. a jeho manželky kráľovnej Ahmose. Po smrti svojho otca v roku 1492 pred Kr. sa vydala za svojho polovičného brata Thutmosa II. a získala tak titul Kráľovná. So svojím manželom mala iba dve dcéry, Nefrure a Meritre. Po smrti manžela bola ako teta a macocha budúceho faraóna ustanovená do úradu faraóna. Bola vládnucou kráľovnou, to znamená nie iba kráľovou manželkou. Keďže so ženou na tróne nerátali, titulovala sa ako „kráľ“, hovorila o sebe v mužskom rode a dávala sa zobrazovať s panovníckou „božskou bradou“. Vláda kráľovnej Hatšepsut nebola nešťastná: pretože neviedla žiadne vojny, iba jednu menšiu na zabezpečenie južných hraníc Egypta v Núbii. O to horlivejšie sa venovala vnútornému rozvoju krajiny. Za hlavného poradcu vybrala architekta (volal sa Senenmut a bol pre ňu určite viac ako obyčajným dvorským hospodárom) a zamerala sa predovšetkým na stavebnú činnosť. Dala s veľkými nákladmi dokončiť obnovu miest a chrámov zničených za dlhej okupácie krajiny ázijskými Hyksósmi, podporovala budovanie zavlažovacích zariadení, ťažbu v baniach a lomoch, rozvoj kovovýroby.

Stavby

Hatšepsut sa významne pričinila o výstavbu a výzdobu hlavného mesta Vasetu (Téby), konkrétne v chráme Karnak. Predstavuje ich krásne zachovaný ôsmy pylón, ktorého výstavbu začal už Thutmose I., ďalej východná časť chrámu a jeho vonkajší (tretí) ohradný múr, kaplnka pri chráme boha Montua a iné. Hlavne to boli však štyri obelisky z asuánskej ružovej žuly za štvrtým pylónom stále tam stojí aj jeden najvyšší v Egypte so svojimi 29,5 metrami. Prvenstvo si však zabezpečil jej zádušný chrám v Dér el-Bahrí, ktorý je vybudovaný v skale priamo pod obrovským skalným útesom. Je vybudovaný na troch obrovských umelých terasách. Na západnej strane prilieha k chrámu kaplnka bohyne Hathor s 24 stĺpmi, na východnej kaplnka boha Anupa s 12 stĺpmi a otvorený Slnečný chrám boha Re-Horachteja s mohutným podstavcom pre obelisk. Množstvo ďalších Hatšepsutiných stavebných pamiatok sa zachovalo aj na iných miestach starého Egypta. Medzi najpozoruhodnejšie patrí chrám bohyne Pachet v Bení Hassane a pozostatky Horovho chrámu vo Wadí Halfepri druhom nílskom katarakte. Na Pachetinom chráme unikol Thutmosovej pozornosti veľký 42-riadkový nápis, ktorý je cenným historickým dokumentom, pretože Hatšepsut na ňom uvádza zoznam miest a chrámov, ktoré dala obnoviť po spustošení za hyksóskej nadvlády.

Archeológia

Hrobku Hatšepsut objavil Th. M. Davis v Údolí kráľov. Má zo všetkých tamojších hrobiek najdlhšiu vstupnú chodbu (vyše 200 metrov). Našiel sa v nej Hatšepsutin sarkofág a vedľa neho aj sarkofág jej otca Thutmosa I.. Kým ešte Hatšepsut nebola vládnucou kráľovnou, začala si budovať hrobku v Údolí kráľovien. Jej sôch sa zachovalo pomerne málo, lebo z najväčšej časti padli za obeť pomste Thutmosa III. Niekoľko sôch stojí dodnes na pôvodnom mieste v Dér el-Bahrí, iné sú v Egyptskom múzeu v Káhire a jedna z čiernej žuly v Asuánskom múzeu. Na niektorých má síce „božskú bradu“, ale pritom aj ženské črty, napríklad drobnú tvár s nádychom úsmevu.
Jaroslav Kubečka

Vzdelanie a kariéra do roku 1990

Stredoškolské vzdelanie absolvoval na gymnáziu v Myjave. V roku 1958 ukončil Vysokú školu ekonomickú v Bratislave. Po skončení štúdií pracoval na krajskej službe Slovenského štatistického úradu v Nitre. Od roku 1960 pracoval na ONV v Trenčíne, no pre politické dôvody v roku 1969 musel túto pozíciu opustiť. Jeho ďalším pôsobiskom bolo generálne riaditeľstvo podniku Slovakotex Trenčín, kde pôsobil do roku 1973. Následne, až do roku 1990, pracoval v Technicko - ekonomickom ústave textilného a odevného priemyslu.

Politická kariéra

Po spoločensko - politických udalostiach v roku 1989 na niekoľko rokov vstúpil do politiky. V januári 1990 sa stal vo vláde premiéra Milana Čiča námestníkom ministra priemyslu (ministrom priemyslu bol Ján Ducký). Po parlamentných voľbách v roku 1990 a po vymenovaní I. vlády premiéra Vladimíra Mečiara sa v auguste 1990 stal námestníkom ministra hospodárstva SR a v tejto funkcii zotrval až do júna 1992, teda aj počas vlády premiéra Jána Čarnogurského (ministrom hospodárstva bol počas oboch vlád Jozef Belcák). V roku 1992 Jaroslava Kubečku nominovalo HZDS do federálnej vlády ČSFR, kde zastával post ministra hospodárstva a zároveň (do 29. októbra 1992) bol aj poverený riadením ministerstva pre strategické plánovanie. Rezort hospodárstva viedol od 2. júla do 31. decembra 1992, teda do zániku ČSFR.
Po vzniku samostatného Slovenska v roku 1993 zasadol do slovenskej vlády. 19. marca 1993 bol vymenovaný za ministra hospodárstva vo vláde premiéra Vladimíra Mečiara. Na tomto poste zotrval do 10. novembra 1993, kedy bol nahradený Jánom Duckým. Po odchode z ministerstva dlhé roky pôsobil v Asociácii textilného priemyslu SR.
Orconte

Poloha

Obec má rozlohu 13,65 km². Najvyšší bod je položený 123 m n. m. a najnižší bod 114 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 416 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Vladimír Benko

Životopis

V roku 1973-1977 študoval na gymnáziu v Krupine, 1977-1982 rádioelektronika na FEI SVŠT v Bratislave. V roku 1982-1988 pôsobil ako technik v ZVT Banská Bystrica, 1988-1989 pedagóg na SOU stavebnom v Banskej Bystrici, 1989-1990 programátor KNV v Banskej Bystrici, 1990-1994 vedúci Strediska služieb informatiky na Pedagogickej fakulte UMB v Banskej Bystrici, 1993-2004 vedúci odboru informatiky Slovenskej agentúry životného prostredia (SAŽP), riaditeľ Centra environmentalistiky a informatiky (CEI) SAŽP. Publikoval odborno-populárne články v rôznych periodikách, je spoluautor odborných publikácií.
Dilong (dinosaurus)

Opis

Podobne ako ďalšie primitívne rody skupiny Tyrannosauroidea, aj ľahko stavaný a Dilong pripomínal v tom čase hojné primitívne celurosaury ako Ornitholestels alebo Compsognathus, pričom ani svojou veľkosťou (dĺžka nie viac ako 1,6 m.) nevytŕčal z radu. Medzi primitívne znaky dilonga patrí napríklad trojprstá predná končatina; neskoršie a vyspelejšie tyranosaurovité rody totiž tretí prst stratili.

Perie

Nález dilonga potvrdil staršie domnienky vedcov, že aj zástupcovia vývojovej línie tyranosaura mali perie, keďže patrili do skupiny vtákom podobných dinosaurov (Coelurosauria). Podporil tiež ďalšiu staršiu hypotézu, že perie malo pôvodne inú, než lietaciu funkciu (konkrétne - bola ňou termoregulačná). Skamenené odtlačky kože neskorších a väčších tyranosaurovitých však prezrádzajú šupinatú kožu ich majiteľov. Predpokladá sa, že tyranosaurovité (a zrejme aj iné skupiny dinosaurov) perie s narastajúcou veľkosťou druhotne stratili (veľké živočíchy totiž teplo strácajú omnoho pomalšie než malé), podobne ako dnešné slony a veľryby stratili srsť. Je tak možné, že mladý jedinec rodu Tyrannosaurus sprvu disponoval operením, ako však rástol, túto svoju telesnú pokrývku postupne strácal.
Rotštejn

Rotštejn je zrúcanina hradu v Českom raji. Nachádza sa približne 9 km od Turnova, na okraji prírodnej rezervácie Klokočské skály. Zrúcanina je čiastočne vystavaná a čiastočne vtesaná do blokov pieskovcových skál.

História

Hrad bol založený v druhej polovici 13. storočia. Ako prvý majiteľ je uvádzaný Jaroslav z Hrutwice, ktorý nechal hrad postaviť pre syna Voka z Rotštejna. V roku 1318 bol hrad vypálený a v nasledujúcich rokoch postupne obnovovaný. Od roku 1360 patril hrad Ješekovi z Rotštejna, ktorý od kráľa Karola IV. získal povolenie usporadúvať týždenné hry v blízkej obci Klokočí. V roku 1413 rod Rotštejnovcov vymrel a celé panstvo pripadlo Vaňkovi Paldrovi z Vařin. Ten celé panstvo vlastnil počas husitských vojen. Hrad pravdepodobne nebol husitmi vypálený (na rozdiel od iných okolitých hradov, napr. Valdštejn či Návarov). Husitskú prítomnosť na hrade nepotvrdzujú ani archeologické nálezy či písomné pramene. V neskoršej písomnej zmienke z roku 1540 sa hrad uvádza ako opustený, so skalami a stenami zborenými na nádvorí.

Počas tridsaťročnej vojny bolo toto miesto využívané ako úkryt obyvateľov pred vojakmi. Obyvatelia sa skrývali v dutinách vytesaných do pieskovcových skál, ktoré boli mylne pokladané za hradné koniarne. V 19. storočí bolo toto miesto postihnuté mohutným zosuvom kameňov.
Proussy

Poloha

Obec má rozlohu 12,64 km². Najvyšší bod je položený 256 m n. m. a najnižší bod 82 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 416 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Maďarský turistický spolok

Maďarský turistický spolok alebo Uhorský turistický spolok (maď. Magyar Turista Egyesület – MTE) bola organizácia, ktorá vznikla na konci 19. storočia zameraná na rozvoj turistiky v Uhorsku. Zanikla po druhej svetovej vojne v roku 1946.

Krátka história

Uhorský karpatský spolok (UKS), ktorý združoval milovníkov turistiky a horolezectva, bol založený 10. augusta 1873 v Kežmarku na Spiši, ktorý prevažne obývali spišskí Nemci. Košicko-bohumínska železnica, ktorá bola dokončená dva roky predtým, umožnila rýchly nárast turistiky v oblasti Vysokých Tatier. Zakladatelia UKS, podľa vzoru západných, najmä alpských krajín, formovali základy klubovej činnosti. Presadzovali filozofiu skĺbenia športovej aktivity v horách, spoznávania prírody a histórie s dobrovoľníckou činnosťou pri výchove mladých turistov a alpinistov, budovaní turistických chodníkov a turistických chát. Členstvo v spolku tvorila vzdelaná prevažne po nemecky a po maďarsky hovoriaca podtatranská menšina, ktorá nerada videla vo svojich radoch ľudí z nižších spoločenských vrstiev a slovenského obyvateľstva. Koncom 19. storočia v jeho vedení začali prevládať spišskí Nemci. To sa nepáčilo niektorým akademicky vzdelaným maďarským členom.
Názorové a ideové konflikty niektorých členov Uhorského karpatského spolku spôsobili koncom 19. storočia rozkol v tejto turistickej organizácii a viedli k založeniu novej, ktorá vznikla v roku 1891 v Budapešti pod názvom Magyar Turista Egyesület. Vstúpilo do nej 152 bývalých členov UKS. Do nového spolku vstupovali nielen príslušníci maďarskej vysokej a strednej spoločenskej vrstvy, ale už aj milovníci prírody a turistiky z nižších spoločenských vrstiev, ktorí nemali prístup do UKS. Počet členov rýchlo rástol. V roku 1892 mal spolok 2 663 členov a v roku 1895 už 2 889. Nová organizácia sa čoskoro stala druhou najväčšou v krajine.
Prvým prezidentom sa stal gróf Eötvös Loránd a výkonným viceprezidentom Edmund Téry. K novej organizácii sa pridali niektoré skupiny Uhorského karpatského spolku, napríklad Košicko – abovsko – turnianska skupina.
V roku 1909 vznikol Budapeštiansky univerzitný turistický spolok (Budapesti egyetemi turista egyesület - BETE). Obidve nové organizácie sa začali špecializovať na vysokohorskú turistiku a horolezectvo vo Vysokých Tatrách. Chceli spolupracovať s Uhorským karpatským spolkom.
Maďarský turistický spolok začal rozvíjať svoju činnosť v Maďarsku, v pohorí Matra, vo Vysokých Tatrách, ale aj v iných horstvách. Napríklad členovia Košicko – abovsko – turnianskej skupiny v roku 1896 vybudovali chodníky z Košíc cez Bankov na Jahodnú a podnikli mnohé iné akcie.  Tatranská skupina spolku sa zasadila prostredníctvom Edmunda Téryho o vybudovanie novej Téryho chaty v Malej Studenej doline. Verejnosti bola odovzdaná do užívania 21. augusta 1899. Edmund Téry bol v rokoch 1907 – 1910 najvyšším predstaviteľom spolku. Druhá svetová vojna výrazne utlmila prácu spolku. V roku 1946 bola organizácia rozpustená.
Morembert

Poloha

Obec má rozlohu 2,5 km². Najvyšší bod je položený 150 m n. m. a najnižší bod 97 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 47 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Heidolsheim

Poloha

Obec má rozlohu 5,92 km². Najvyšší bod je položený 177 m n. m. a najnižší bod 170 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 481 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Andelain

Polohopis

Andelain má rozlohu 2,91 km². Najvyšší bod je položený 106 m n. m. a najnižší bod 47 m n. m.

Obyvateľstvo

Andelain má 183 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Päťuholník

História

Pravidelný päťuholník vždy hral významnú úlohu v mystike a symbolike. Od pravidelného päťuholníka je tiež odvodený symbol pentagramu, využívaný v pythagorejské sekte ako poznávací znak. Jedným z dôvodov, prečo bol pravidelný päťuholník uctievaný, bolo zrejme to, že sa v ňom hneď na niekoľkých miestach ukazuje "najdokonalejší pomer" - zlatý rez.

Konštrukcia

Konštrukcia pravidelného päťuholníka bola známa už v starovekom Grécku.

Jedna z metód zostavenia pravidelného päťuholníka:
Ada Lovelace

Detstvo

Ada Lovelace sa narodila 10.Decembra 1815. Pomenovaná Augusta po Byronovej nevlastnej sestre Auguste Leigh; jej druhé meno Ada vybral Byron samotný pretože "je krátke, starobylé a zvučné"
Grime

Charakteristika

Grime je spojením 2-stepu, 4x4, lámaných beatov, spolu s tempom okolo 140 BPM a zložením z rôznych syntetizátorových a strunových zvukov. Štylisticky, grime čerpá z mnohých žánrov, vrátane UK garage, dancehall, hip-hop. Texty a hudba kombinujú futuristické elektronické prvky temných, hrdelných basových liniek.
Diapsidy

Diapsidy (slovo muž. alebo žen. rod rodu)  (mimo taxonómie: diapsidné plazy ; lat. Diapsida) je veľká podtrieda triedy sauropsidy (Sauropsida), ktorá patrí medzi plazy.
Jej zástupcovia sa vyznačujú dvoma spánkovými otvormi v lebke. Patrí sem väčšina známych vymretých plazov (medzi nimi dinosaury, vtákojaštery a morské plazy žijúce počas druhohôr) a všetky žijúce plazy okrem korytnačiek.
Koreň (botanika)

Koreň (po lat.: radix) je podzemný nečlánkovitý orgán rastlín bez chlorofylu. Má neobmedzený rast, ktorý zaisťuje vrcholový meristém. Nikdy nenesie listy.

Alorízia (pravá koreňová sústava)

Hlavný koreň po celý život rastliny pretrváva, mohutne sa vyvíja a rozkonáruje, bočné korene neprerastajú hlavný koreň. Takouto koreňovou sústavou sa vyznačujú nahosemenné rastliny a väčšina dvojklíčnolistových rastlín.

Homorízia (nepravá koreňová sústava)

Ak hlavný koreň zakrpatie a je nahradený vedľajšími koreňmi, tvoria sa tzv. zväzkovité korene. Sú to napr. papraďorasty, jednoklíčnolistové rastliny.

Koreňová čiapočka (kalyptra)

Chráni koreňový vrchol. Umožňuje prenikanie koreňa medzi častice vylučovaním polysacharidového slizu. Koreňová čiapočka sa podiela aj na regulácii pozitívne geotropického rastu koreňa tj. v smere zemskej tiaže. Nachádza sa tu zvláštny útvar - stĺpik (columella), v ktorom je umiestnený statolitový aparát (presýpací škrob), ktorý podmieňuje rast koreňa v smere zemskej tiaže.

Koreňová pokožka (rizoderma)

Tvoria ju tenkostenné bunky usporiadané v jednej vrstve bez kutikuly a prieduchov. Vychádzajú z nej koreňové vlásky (rhiziny), ktoré zväčšujú sací povrch koreňa.

Stredný valec (stele)

Tvorený jednou alebo niekoľkými vrstvami parenchymatických pletív - pericyklom. V priebehu vývoja sa z neho vytvárajú bočné korene. Nachádzajú sa tu cievne radiálne zväzky a vo vnútri môže byť stržeň a stržňové lúče.

Druhotná stavba koreňa

Nachádza sa len u tých rastlín, u ktorých kambium produkuje druhotné drevo a lyko.

Hospodárske význam koreňa

Korene rastlín nachádzajú praktické uplatnenie napr. ako potrava človeka (koreňová zelenina – mrkva, petržlen, zeler, chren), krmivo pre zvieratá (repa kŕmna), surovina potravinárskeho priemyslu (repa cukrová). Korene niektorých kultúrnych rastlín obsahujú látky dôležité pre farmaceutický priemysel, pri výrobe liečiv a kozmetických prípravkov (púpava lekárska, puškvorec obyčajný, archangelika lekárska, horec žltý, rebarbora atď.).