K-141 Kursk

K-141 Kursk (rus. К-141 Курск) bola ruská jadrová ponorka triedy Antej (rus. Антей – Projekt 949A, v kóde NATO – Oscar-II), pomenovaná po ruskom meste Kursk, pri ktorom sa v roku 1943 odohrala najväčšia tanková bitka histórie – bitka v Kurskom oblúku. Plavidlo bolo súčasťou Severnej flotily ruského vojnového námorníctva a operovalo hlavne v oblastiach Severného ľadového oceánu. Bolo projektované na boj s ponorkami, lietadlovými loďami a vystreľovanie ďalekonosných rakiet spod hladiny. Kursk sa potopil 12. augusta 2000 v medzinárodných vodách Barentsovho mora. Katastrofu neprežil nikto zo 118 členov posádky.

Zrod a pôvod

Stavba ponorky začala v lodeniciach pri Severodvinsku, neďaleko Archangeľska v roku 1992. Na vodu bola spustená v máji 1994 a formálne prevzatá do služby 30. decembra toho istého roku. V nasledujúcom roku (1995) plavidlo posvätil ortodoxný kňaz.
Kursk sa stal poslednou ponorkou triedy Antej, ktorá bola projektovaná a ktorej stavba bola schválená ešte za sovietskej éry. S rozmermi 154 metrov na dĺžku a štyrmi poschodiami na výšku išlo o najväčšie útočné ponorky, ktoré kedy boli skonštruované (absolútne najväčšie sú ruské balistické ponorky typu Typhoon). O plavidlách tejto triedy sa tvrdilo, že sú „nepotopiteľné” kvôli svojmu dvojitému trupu. Vonkajší trup s hrúbkou iba 8 mm vyrobený z vysoko kvalitnej niklovo-chrómovej ocele je výnimočne odolný proti korózii a má výhodné magnetické vlastnosti, ktoré sťažujú detekciu ponorky systémami zaznamenávajúcimi magnetické anomálie (Magnetic Anomaly Detection systems – MAD). Celý vonkajší plášť je pokrytý 40 – 80 mm hrubou vrstvou dlaždíc zo syntetickej gumy, ktorá slúži na utlmenie hluku zo strojov a na zredukovanie sonarových odrazov. Vnútorný trup je vyrobený z 50 mm silných oceľových platní a od vonkajšieho trupu ho oddeľuje medzera široká 1 – 2 metre (vnútorný plášť je kruhový, zatiaľčo vonkajší má oválny prierez). Medzi trupmi sa nachádzajú sonary a raketové silá.
Ponorka hrala dôležitú úlohu v arktickej oblasti. Počas 90. rokov Severná flotila trpela nedostatkom finančných prostriedkov a v dôsledku toho dochádzalo k znižovaniu počtu bojových i podporných jednotiek. V priebehu desiatich rokov sa počet plavidiel flotily znížil o tisíc kusov. Mnoho ponoriek bolo stiahnutých do dokov na pobreží Barentsovho mora a ponechaných napospas osudu. Za rovnaké obdobie sa počet jadrových ponoriek znížil o viac ako ⅔, z pôvodných 62 na 18 kusov. S výnimkou najdôležitejšieho bojového vybavenia všetko ostatné vrátane prieskumného a záchranného zariadenia neprechádzalo pravidelnou údržbou. Avšak koniec desaťročia priniesol určitú obrodu pre flotilu.
V roku 1999 Kursk nepozorovane prekĺzol skrz Gibraltársky prieliv  a uskutočnil úspešnú špionážne-prieskumnú misiu v Stredomorí, keď sledoval lode 6. flotily vojnového námorníctva Spojených štátov počas vojny v Kosove. Podľa ruskej strany vynaložili Spojené štáty desiatky miliónov dolárov na vystopovanie Kurska, nikdy sa im však nepodarilo udržať dlhší kontakt. Veliteľ ponorky Gennadij Petrovič Ljačin sa po návrate do Ruska stal národným hrdinom.
Námorné cvičenie, ktoré sa konalo v auguste 2000 sa malo stať najväčšou akciou tohto druhu od rozpadu Sovietskeho zväzu pred necelými desiatimi rokmi a zahŕňalo okolo 30 plavidiel – 4 útočné ponorky, vlajkovú loď flotily – raketový krížnik Piotr Velikij triedy Kirov a rad menších lodí. Mala to byť príprava na vyslanie časti Severnej flotily do Stredomoria neskôr toho roku. Kursk sa na cvičenie vydal 10. augusta o 10:00 miestneho času zo svojho domovského prístavu Zapadnaya Litsa na Kolskom polostrove. Do pridelenej hliadkovacej oblasti vplával 12. augusta o 02:40. Plán cvičenia zahŕňal simulovaný útok na Petra Veľkého. Misia začala ráno 12. augusta 2000. Ako súčasť cvičenia vypálil Kursk z periskopovej hĺbky dve slepé torpéda.

Vyzdvihnutie na hladinu

V roku 2001 bol vrak ponorky vyzdvihnutý na hladinu a prevezený do suchého doku, kde bol ďalej skúmaný. Námorníci boli pochovaní. Po skončení vyšetrovania bol vrak zošrotovaný.