Godefroy z Bouillonu

Prvá križiacka výprava

V roku 1095 na koncile v Clermonte nástupca Gregora VII., pápež Urban II., vyhlásil križiacku výpravu za oslobodenie Jeruzalema od neveriacich. Zbožného Godefroya veľmi ovplyvnilo najmä clunyjské hnutia a cisár Henrich si prestával byť istý jeho lojalitou. Godefroy sa preto rozhodol pripojiť k výprave a natrvalo sa usadiť v Svätej zemi. Bol tak jediným významným ríšskym šľachticom, ktorý sa k prvej križiackej výprave pridružil.
Spolu s Godefreym sa rozhodli k výprave pridať i jeho bratia Eustach a Balduin, ktorý žil na Godefroyovom dvore. Každý znich mal pre pripojenie sa k výprave úplne iné motívy. Eustach túžil posilniť svoju politickú prestíž a o výpravu v skutočnosti záujem nemal, preto sa pokojne podriadil veleniu svojho brata Godefroya a do dejín výpravy sa nijako výrazne nezapísal. Najmladší Balduin chcel získať pôdu a postavenie. Bol ambiciózny, cieľavedomý a zo všetkých križiackych veľmožov najnebezpečnejší.
V Lotrinskom vojvodstve však nie všetci s Godefroyovým rozhodnutím odísť do Svätej zeme sympatizovali, lebo zbožný Godefroy bol medzi poddanými obľúbený. Kronika svätohubertská jeho rozhodnutie líči ako zradu, lebo opustil svojich poddaných, o ktorých mal ako lénny pán povinnosť starať sa, a "vymenil isté za neisté". Godefroy uzavrel mier so svojím dlhoročným nepriateľom, biskupom Richerom zVerdun, ktorému predal verdunské grófstvo a mestá Stenay a Mouzay na rieke Mása. Panstvo Bouillon zastavil biskupovi Otbertovi zLiège. Za svoj majetok chcel Godefroy len drahý kov, ktorý bol univerzálnym platidlom. Celkom tak zhromaždil 360 kilogramov striebra.
Do Svätej zeme Godefroya a jeho bratov nasledovali bratanec Balduin Le Bourg, hennegavský gróf Balduin II., Garnier de Grez, gróf Renaud de Toul, Hughes de Saint-Pol a jeho syn Enguerrard, Godefroy de Louvain, Jean de Namur, rýnsky palatín Siegfried, Goeffroy d'Esch a ďalší. Podľa historika Stevena Runcimana to celkom bolo asi 1 000 rytierov z Valónska, Lotrinska a Fríska a 7 000 peších bojovníkov. Godefroyova výprava tak predstavovala najpočetnejšiu skupinu vojsk prvej križiackej výpravy.
Výprava sa na rozdiel od výprav ostatných francúzskych veľmožov vydala na východ cez Svätú ríšu rímsku a ďalej cez Uhorsko ako nedlho pred tým pútnické križiacke húfy Petra Pustovníka a rytiera Gautiera Sans- Avoir. Pretože bol Godefroy stále leník cisára Henricha, ktorý bol pápežovým nepriateľom, nemohol ísť cez Taliansko, koré ovládali pápežovi stúpenci. Aby získal ešte viac peňazí, Godefroy cestou vydieral nemeckých Židov, ale nikdy nezašiel až k pogromom akými sa vyznačovala ľudová výprava grófa Emericha z Leisingenu. Keď Lotrinčané dorazili na nemecko-uhorskej hranice, uhorský kráľ Koloman, po zlých skúsenostiach s ľudovými križiackymi húfy, požadoval od Godefroya jeho brata Balduina ako rukojemníka. Balduin pri predstave, že by mal byť Maďarom vydaný zúril, Godefroy ho však presvedčil a kráľovi Kolomanovi sa vojvoda osobne zaviazal prejsť krajinou bez incidentov. Svoje slovo dodržal a lotrinská armáda sa v Uhorsku zdržala akýchkoľvek násilností.
Po prechode byzantskej hranice už križiakov očakávali byzantskí sprievodcovi s ktorými v decembri 1096 dospeli do Selymbie na pobreží Marmarského mora, asi päťdesiat míľ západne od byzantského hlavného mesta Konštantínopolu. Lotrinská výprava dorazila do Byzantskej ríše ako druhá, hneď po Francúzoch, ktorrých viedol gróf Hugo I. z Vermandois, mladší brat francúzskeho kráľa Filipa I. Medzi Lotrinčanmi kolovali povesti, že Byzantínčania s grófom z Vermandois nakladajú ako s väzňom, začali preto z pomsty drancovať byzantské územia. Hugo síce do istej miery väzňom bol, ale v Konštantínopole s ním bolo kráľovsky zaobchádzane, a keď cisárovi Alexiovi I. zložil požadovanú lénnu prísahu, bol zahrnutý darmi. Rovnakú lénnu prísahu požadoval cisár Alexios aj po Godefroyovi a jeho bratoch. To však Godefroy a Balduin odmietli; Godefroy predovšetkým namietal, že prísahu zložil už cisárovi Henrichovi a nechcel prisahať druhýkrát, navyše cisárovi, ktorého nepoznal. Lotrinčania preto navrhli, aby sa celá situácia vybavila, až dorazí zvyšok križiackych veľmožov. Alexios bol presvedčený, že na byzantskom území sa križiaci podrobia jeho veleniu, a pokúsil sa Godefroya prinútiť k prísahe. Hugo z Vermandois osobne dorazil do lotrinského tábora, aby odporujúceho Godefroya presvedčil, ale márne. Kým križiaci zimovali v Selymbii, Alexia prešla trpezlivosť a prerušil im zásobovanie. Balduin začal nevyberane drancovať okolie i predmestie Konštantínopola, kde došlo k stretom s príslušníkmi kmeňa Pečenehov, ktorí slúžili v byzantskom vojsku. Cisár nakoniec križiakom ustúpil a dodávky obnovil, ale ani potom sa prísahy nedočkal. Okolo Veľkej noci Alexios znova dodávky zásob obmedzil, aby Godefroyovu neústupnosť zlomil. Balduin obnovil plienenie a potom dokonca Godefroya presvedčil k útoku na Konštantínopol. Lotrinčania mesto napadli na Zelený štvrtok, boli však odrazení a cisár druhý deň privolal vojsko, ktoré križiakov porazilo. Táto bitka bola prvým otvoreným bojom medzi križiakmi a byzantskú armádou. Godefroy si uvedomil, že ďalšia bitka s cisárovým vojskom by mohla znamenať katastrofu, a preto nakoniec on, Balduin, Eustach aj Balduin Le Bourg a ostatní vysoko postavení rytieri na Boží hod veľkonočný Alexiovi zložili lénnu prísahu. Cisár ich potom bohato obdaroval a o niekoľko dní neskôr dal lotrinské vojsko prepraviť do Anatólie.

Cesta Anatóliou

Keď do Anatólie dorazila väčšiu časť križiakov, Godefroy spolu s vodcom juhotalianskych Normanov Bohumundom zTarentu vyrazil na východ k Nikaii- predsunutej bašte tureckej moci. 6. mája 1097 Lotrinčania k mestu dorazili a hneď pod hradbami postavili tábor. O Godefroyovych činoch počas obliehania nie je známe nič bližšie až na príhodu opisujúcu Godefroya ako skvelého lukostrelca, ktorý vraj presnou ranou zostrelil tureckého obrancu, ktorý z hradieb na útočiacich križiakov hádzal veľké kamene. Potom, čo po siedmich týždňoch a troch dňoch mesto padlo, sa vojsko rozdelilo na dve skupiny. Prvú tvorili byzantské oddiely a predovšetkým normandskí a flámski príslušníci výpravy pod velením Bohemunda z Tarentu, zatiaľ čo Francúzi, Lotrinčania a Provensalčania vedení Godefreyom a toulouským grófom Raimondom de Saint-Gilles tiahli deň cesty v závese za nimi. Keď Bohemundovo vojsko prepadli v údolí Dorylaeum Turci, Godefroy prišiel rýchlo s armádou  Normanom na pomoc a vyslobodil ich z obkľúčenia.
Výprava pokračovala ďalej do anatolského vnútrozemia. Keď križiaci prešli okolo Herakleje (dnešné turecké mesto Ereğli), oddelili sa od hlavného voja Godefroyov najmladší brat Balduin a Bohemundov synovec Tankred, aby si pre seba vydobyli nejakú korisť. Kým Tankred s Balduinom spoločne dobyli prístav Tarsus, rodisko apoštola Pavla, utrpel Godefroy z Bouillonu vážne zranenia, keď sa snažil zachrániť neozbrojeného pútnika napadnutého medveďom.
21. októbra obliehalo križiacke vojsko Antiochiu. Spočiatku bolo v blízkosti mesta na nájdenie dosť zásob, ale časom križiaci okolie vydrancovali a začali hladovať. Začala zima a obdobie dažďov. Godefroy bol v tej dobe chorý, svoje oddiely teda neviedol do prvých bitiek o mesto. Správy o jeho činoch sa objavili až vo februári 1098 z bitky so sultánom Ridvanom z Aleppa, ktorý prišiol Antiochii na pomoc, a z bojov o rímsky most cez rieku Orontes. V tejto bitke vraj Godefroy ohromil svojich spolubojovníkov i kronikára svojou fyzickou silou, keď jedného tureckého jazdca v zbroji presekol na dve polovice.
Križiaci sa v júni 1098 konečne zmocnili Antiochie a sami sa dostali do obkľúčenia vojskom mosulského atabega Kerbogu. Vtedy už Godefroy nemal ani vlastného koňa a až po veľkom naliehaní mu ho zapožičal gróf z Toulouse Raimond de Saint-Gilles. Viac sa však už o Godefroyovi kroniky nešíria. Na rozdiel od ostatných križiackych vodcov sa lotrinský vojvoda neangažoval v mocenských sporoch medzi vodcami. Nepodnikal žiadne samostatné koristnícke výpravy, správal sa skôr nenápadne a kronikára nezaujal ničím okrem niekoľkých hrdinských činov v boji.

Miestne vojny a výprava na juh

Potom čo križiaci odrazili Kerbogovu armádu bola Antiochia definitívne obsadená. Medzi Bohumundom z Tarentu a Raimondom de Saint-Gilles vypukol ostrý spor o mesto, lebo Bohemund si ho chcel privlastniť pre seba a uplatňoval svoj nárok ako dobyvateľ mesta. Vojaci boli demoralizovaní a niektorí začali svojvoľne drancovať okolie. Godefroy sa pri pohľade na úpadok morálky rozhodol odísť aj so svojím lotrinským vojskom do Edessy za bratom Balduinom, ktorý mu zo svojho grófstve prepožičal mestá Turbessel a Ravendel. Tu sa zapojil do šarvátok a vojen miestnych seldžuckých vládcov. O pomoc Godefroya požiadal turecký vládca mesta Azaz, emir Omar, ktorý povstal proti sultánovi Ridvanovi z Aleppa. Godefroy žiadosť o pomoc vyslyšal a vojsko sultána, ktoré zatiaľ obliehal Azaz, zahnal na útek. Omar potom pred Godefreyom pokľakol a ako prvý moslimský vládca vstúpil do služieb križiaka.
Na začiatku roka 1099 pútnici a časť neurodzených bojovníkov odišli z Antiochie na Jeruzalem, z vodcov sa však zúčastnil len Raimond de Saint-Gilles. Ten cestou obsadil Marquiu a Tortosa a jeho úspechy prinútili Godefroya, Bohemunda a vojvodu Róberta z Normandie k ceste na juh, ktorá sa uskutočnila koncom februára. V prístave Latakia sa spojili s vojskom grófa Roberta Flanderského. Cestou dobyli antické mesto Byblos (za križiackej vlády Gibelet) a potom dorazili pred Arku, ktorú zatiaľ obliehala prvá časť výpravy vedená Raimondom. Tu prepukli ďalšie hádky medzi normanskými a provensálskymi križiakmi. Normani nesúhlasili s Raimondovým štýlom obliehaní a kritizovali ho za to, že verí v pravosť relikvie Svätej kopije, ktorá bola objavená v Antiochii. Na Veľký piatok preto prostý pútnik a nálezca kopije Petr Bartolomej podstúpil ordálie ohňom, ktoré mali dokázať pravosť relikvie. Peter zomrel, ale jeho smrť na pútnikov i kniežatá tak zapôsobila, že zanechali hádok aj obliehania Arky. Vďaka svojmu morálnemu kreditu sa vodcom výpravy stal Godefroy z Bouillonu, pod ktorého vedením križiaci 7. júna 1099 po prvýkrát uvideli Jeruzalem.

Záver vlády

Na jar roku 1100 sa križiaci vydali na výpravu proti arabským emirátom vo vnútrozemí, ktoré boli podporované z Damašku. Tankred, novopečený knieža z Galileje, sa vydal na výpravu do Zajordánska a s Godefroyovou pomocí odrazil vojsko emira Dukaka z Damašku. Zajordánsko bolo nútené podrobiť sa Tankredovi. Po návrate do Jeruzalema Godefroy ťažko ochorel. Patriarcha Daimbert proti nemu neustále brojil a snažil sa získať moc. Godefroy v obave pred Pisáncami, o ktorých sa patriarcha opieral, proti Daimbertovi nezasahoval. Po priplutí veľkej benátskej flotily sa vydal do Jaffy, kde chcel získať Benátčanov pre spoluprácu. Vo vyjednávaní mu tiež pomohli Tankred s Daimbertom. Potom sa väčšina jeruzalemskej armády spolu s Benátčananmi a Daimbertom vydala proti pobrežnému mestu Haifa.
Nemocný Godefroy sa potom vrátil späť do Jeruzaléea, kde 18. júla 1100 svojej chorobe podľahol. Veliteľ jeruzalemskej posádky Garniel de Grez dal ihneď informovať Godefroyovho brata Balduina z Boulogne. Zatiaľ dal posilniť mestskú posádku a smrť Ochrancu Svätého hrobu držal ešte nejaký čas v tajnosti. 23. júla 1100 bol Godefroy z Bouillonu v Bazilike Svätého hrobu pochovaný. Jeho nástupcom sa stal brat Balduin, už ako korunovaný jeruzalemský kráľ Balduin I.