google/wiki40b huggingface dataset:
Hnutie nezúčastnených krajín

Hnutie nezúčastnených krajín (angl. Non-Aligned Movement) je medzinárodná organizácia združujúca 118 krajín, ktoré nie sú členmi mocenských blokov. Zmysel organizácie vyjadruje havanská deklarácia z roku 1979: „zabezpečiť národnú nezávislosť, zvrchovanosť, nedotknuteľnosť územia a bezpečnosť nezúčastnených krajín v ich úsilí proti imperializmu, kolonializmu, neokolonializmu, apartheidu, sionizmu, rasizmu a všetkým formám zahraničnej agresie, okupácie, dominancie, zasahovania alebo nadvlády, ako aj proti veľmociam a politickým blokom“. Členské krajiny reprezentuju takmer dve tretiny členských štátov OSN s približne 55 % svetovej populácie.

Dejiny hnutia

Počiatky hnutia siahajú do roku 1955, keď sa v Bandungu (Indonézia) konala ázijsko-africká konferencia, kde sa účastnícke krajiny zaviazali byť nestranné v konflikte medzi Západom a Východom (Studená vojna). Avšak až v septembri roku 1961 na konferencii v Belehrade, ktorej sa zúčastnili delegáti 25 štátov, boli položené základy hnutia, najmä z iniciatívy prezidenta Juhoslávie Tita. Za najprominentnejších iniciátorov hnutia sa považujú Josip Broz Tito (Juhoslávia), Džaváharlál Néhrú (India), Gamál Abdal Násir (Egypt), Kwame Nkrumah (Ghana) a Sukarno (Indonézia). Odvtedy sa hlava štátu alebo predseda vlády hosťujúceho štátu stal predsedom hnutia až do ďalšej konferencie, kde predsednícke právomoci prevzala ďalšia osoba.
Druhá konferencia sa konala v Káhire v roku 1964 a zúčastnilo sa jej dokopy 46 štátov; mnohé z nich boli africké štáty, ktoré získali nezávislosť. Hnutie bolo cieľom kritikov, ktorí poukazovali na členstvo Kuby v hnutí, keďže karibský štát bol v studenej vojne blízkym spojencom Sovietskeho zväzu.
Na konferencii v roku 1979 v Havane, na ktorej sa zúčastnilo vyše 130 krajín, prezentoval Fidel Castro názor, že účastnícke krajiny by sa mali spojiť spolu so Sovietskym zväzom do protiimperialistickej aliancie. Avšak ešte v tom istom roku sa hnutie rozdelilo na dva tábory po sovietskej invázii do Afganistanu. Prvý tábor tvorili hlavne moslimské štáty, ktoré inváziu razantne odsúdili, a druhý tvorili štáty, ktoré s inváziou mlčky súhlasili.
Zatiaľ posledná konferencia z roku 2006 sa konala na Kube, kde členské štáty odsúdili izraelskú inváziu do Libanonu, podporili Irán v jeho jadrovom programe a skritizovali Spojené štáty americké za ich zahraničnú politiku.
Šinano (provincia)

Provincia Šinano (jap. 信濃国 – Šinano no kuni) bola stará japonská provincia, na území ktorej sa dnes rozkladá prefektúra Nagano. Jej skrátený názov je Šinšú (信州).
Provincia Šinano susedila s provinciami Ečigo, Eččú, Hida, Kai, Kózuke, Mikawa, Mino, Musaši, Suruga a Tótómi.
Starodávne hlavné mesto sa nachádzalo v blízkosti súčasného moderného mesta Macumoto, ktoré sa stalo dôležitým provinčným mestom.
Počas druhej svetovej vojny bola japonská lietadlová loď Šinano pomenovaná podľa tejto starej provincie.

Dejiny

V šiestom roku obdobia Wadó (713) bola cesta, ktorá pretínala Mino a Šinano rozšírená, aby mohla pojať rastúci počet cestujúcich.
V období Sengoku sa Šinano no kuni sa často delilo na niekoľko lén a na jeho území bolo vybudovaných niekoľko hradných miest, medzi ktoré patrili Komoro, Ina a Ueda. Šinano bolo jedno z najväčších centier moci Šingena Takedu počas jeho vojen proti Kenšinovi Uesugovi a iným.
V období Meidži, v roku 1871 boli súčasne so zrušením feudálnych panstiev a vytvorením prefektúr (Haihan Čiken) po reformách Meidži z provincie Šinano administratívne vytvorené prefektúry Nagano a Čikuma. Tieto dve pokusné vládne a územné jednotky boli opäť spojené v roku 1876 do súčasnej prefektúry Nagano, ktorá zostala v podstate nezmenená až do dnes.
Jiří Kroha

Biografia

Narodil sa v Prahe. Študoval v Prahe a Plzni, odbor architektúry vyštudoval na TUV v Prahe v rokoch 1911 až 1916. Po ukončení tohto štúdia sa angažoval ako sochár a maliar v Spolku výtvarných umelcov Mánes. Vystavoval v Mánese, Verraikone, Tvrdošijnom, taktiež na Výstave drobného umenia a Výstave dekoratívneho umenia v Paríži. Teoreticky i prakticky sa venoval divadlu, navrhol scénické výpravy pre Národné a Stavovské divadlo v Prahe, režíroval a scénoval Oresteu od Arnošta Dvořáka. Spolupracoval pri budovaní moderného ľudového divadla. Neskôr sa venoval len architektúre.
V rokoch 1920 až 1925 bol v službách Zemského správneho výboru v Prahe. Ako architekt sa naplno prejavil praktickou činnosťou , ktorú začal roku 1922 stavbami pre Mladú Boleslav. Podľa jeho projektov boli postavené: Stavebná škola priemyselná (1922 – 1923), vily pre úradníkov a zamestnancov Stavebného ústavu pre chorobomyselných v Kosmonosoch (1923). Postavená bola i Okresná pokladňa v Mladej Boleslavi (1924), železobetónový most v Kralupoch a čiastočná regulácia mesta Kralup (1924 – 1925), Štátne domy v Mladej Boleslavi a v Kutnej Hore (1924 – 1925) a Okresný dom v Nových Benátkach. Realizoval taktiež prestavby, ako napr. prestavbu Obchodného domu v Mladej Boleslavi (1924 – 1925), Dom okresnej sociálnej starostlivosti v Mladej Boleslavi (1925 – 1926), prestavbu Grand Hotela v Mladej Boleslavi (1926). Koncom roku 1925 sa stal profesorom architektúry na českej vysokej škole technickej v Brne. Bol zakladateľom revue kultúry Horizont v Česko-Slovensku, ktorého bol šéfredaktorom. Výstavu severných Čiech naprojektoval v rokoch 1926 – 1927 v Mladej Boleslavi. V roku 1928 projektoval Expozíciu odboru vedy na Výstave súdobej kultúry v Česko-Slovensku v Brne. Toto istého roku bol postavený obytný dom vo výstavnej kolónii Nový dom v Brne. Obchodný dom v Prahe je jeden z jeho posledných projektov. Rovnako aj projekt obytného domu Zväzu Česko-slovenského Diela v Prahe, realizácia vlastnej vily a projekt Studie na rozšírenie českej vysokej školy technickej v Brne. V roku 1951 navrhol Novú Dubnicu (vtedy Vorošilovo) v duchu socialistického realizmu. Mala byť vzorom plánovitého riešenia bytovej otázky, nebytových priestorov – ideálne fungujúce mesto zasadené do prírodného reliéfu. Projekt sa ale podarilo zrealizovať len približne z jednej tretiny.
Venoval sa aj interiérom. Väčšina jeho diel bola uverejňovaná v odborných časopisoch, ako napr.: Štýl, Stavba, Časopis spolku architektov a inžinierov a taktiež vychádzali i v zahraničných časopisoch: v talianskych, nemeckých, francúzskych, holandských a iných, ale najviac v revue Horizont.
Ján Kuciak

Život

Narodil sa 17. mája 1990 v obci Štiavnik v okrese Bytča. Najprv začal študovať informatiku na STU avšak absolvoval žurnalistiku na Katedre žurnalistiky Filozofickej fakulty Univerzity Konštantína Filozofa v Nitre, kde v štúdiu pokračoval ako doktorand v odbore masmediálnej komunikácie, pričom pôsobil najprv ako interný a potom ako externý pedagóg.
Novinársky pôsobil okrem iného v redakcii denníka Hospodárske noviny, neskôr v redakcii spravodajského webu Aktuality.sk, kde sa venoval investigatívnej žurnalistike. Zameriaval sa najmä na podozrenia z daňových podvodov, z ktorých niektoré boli spojené s vládnou politickou stranou SMER – sociálna demokracia (SMER-SD) vedenej predsedom vlády SR Robertom Ficom. V minulosti sa venoval aj obchodným spoločnostiam s nejasnou vlastníckou štruktúrou alebo podozreniam z podvodov pri čerpaní nenávratných finančných príspevkov z fondov Európskej únie.
V poslednom článku publikovanom pred jeho smrťou (9. februára 2018) sa zaoberal podnikateľom Mariánom Kočnerom, známym napríklad pokusom o prevzatie TV Markíza (kauza Gamatex). Kočner sa začal Kuciakovi vyhrážať – oznámil mu, že „sa začne zaujímať o jeho rodičov a rodinu [...] že ak zistí ‚akúkoľvek špinu‘, tak ju zverejní“. Kuciak preto v septembri roku 2017 podal na Kočnera trestné oznámenie.
Jeho posledný pripravovaný článok (publikovaný posmrtne 28. februára 2018) sa venoval talianskym podnikateľom (Carmine Cinnante, Antonino Vadala a i.), ktorí pôsobia na východnom Slovensku (Trebišov, Michalovce a okolie) ako zástupcovia štyroch rodín (Cinnanteovcov, Vadalovcov, Rodovcov a Catroppovcov) patriacich k zločineckej skupine ’Ndrangheta z Kalábrie v Taliansku, teda kalábrijskej vetve mafie. Kuciak poukázal na to, že Vadala mal prostredníctvom poslanca Národnej rady SR Viliama Jasaňa (SMER-SD) a hlavnej štátnej radkyne Márie Troškovej (asistentky predsedu vlády SR Roberta Fica) prepojenie na vedenie strany SMER-SD, Úrad vlády SR, Ministerstvo pôdohospodárstva a rozvoja vidieka SR i na Bezpečnostnú radu SR. Denník Korzár Košice upozornil tiež na prepojenie Vadala s vedením mimoparlamentnej strany Šport do Košíc a na Východ, ktorej členovia kandidovali vo voľbách do orgánov samosprávnych krajov v Košickom samosprávnom kraji (KSK) v roku 2017 a v zastupiteľstve KSK utvorili koalíciu s poslancami strany SMER-SD.
Helcmanovce

Polohopis

Helcmanovce ležia v údolí tvoreným Volovskými vrchmi. Obcou vedie od 26. júla 1936 železničná trať Červená Skala – Margecany.
Baud

Baud (výslovnosť /bɔːd/) je v telekomunikáciách a informatike, jednotka „signálnej rýchlosti“, čo predstavuje počet zmien stavu prenosového média za sekundu v modulovanom signále. Je pomenovaná po Émile Baudotovi, vynálezcovi Baudotovho kódu pre telegrafiu.
Termín baud sa niekedy zneužíva na označenie „bitov za sekundu“ čo je „prenosová rýchlosť“. V niektorých systémoch sa signálna rýchlosť a prenosová rýchlosť rovnajú, keďže je možné, aby signálna udalosť niesla jeden bit, ale vo všeobecnosti je bežnejšie využívať šírku pásma zakódovaním viacerých bitov (až do množstva šestnásť) v jednej udalosti. Takže 2400-bitový modem v skutočnosti prenáša 600 baudov, kde každá udalosť modulácie kvadratúrou amplitúdy nesie štyri bity informácie.
Villeroy (Seine-et-Marne)

Poloha

Obec má rozlohu 5,71 km². Najvyšší bod je položený 130 m n. m. a najnižší bod 81 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 700 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Hornádske podolie

Vymedzenie

Podolie sa tiahne západo-východným smerom od Kozích chrbtov po Čiernu horu. Na západe pokračuje Hornádska kotlina Vikartovskou priekopou, na severozápade nadväzuje Dúbrava (podcelok Kozích chrbtov) a Popradská kotlina, patriaca do Podtatranskej kotliny. Na krátkom úseku na severe sa Hornádske podolie dotýka Levočských planín (podcelok Levočských vrchov), zvyšok územia susedí s podcelkom Medvedie chrbty. Na východe susedí podcelkom Sľubica pohorie Branisko a Roháčkou aj Čierna hora. Na juhu sú Volovské vrchy a ich podcelky Hnilecké a Havranie vrchy a Slovenský raj, ktorý je súčasťou Spišsko-gemerského krasu.

Ochrana prírody

Juhozápadný okraj územia patrí do ochranného pásma Národného parku Slovenský raj, z maloplošných chránených území tu leží napr. prírodná rezervácia Čintky a Modrý vrch, prírodná pamiatka Farská skala, Markušovská transgresia paleogénu a Markušovské steny.

Doprava

Územím kotlín vedie viacero ciest regionálneho významu, nad ktoré významom vyčnieva severným okrajom vedúca diaľnica D1, v trase ktorej vedie európska cesta 50. V jej blízkosti vedie i cesta I/18 z Popradu do Prešova, na ktorú sú napojené cesty do Spišskej Novej Vsi, Hnilca alebo Krompách. Centrálnou časťou kopíruje údolie Hornádu železničná trať Žilina – Košice, na ktorú sa napájajú lokálne trate do Levoče a Spišského Podhradia.
Zwijndrecht

Obyvateľstvo

Zwijndrecht má približne 18 573 obyvateľov (2010).
Maucourt-sur-Orne

Poloha

Obec má rozlohu 6,43 km². Najvyšší bod je položený 253 m n. m. a najnižší bod 212 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 62 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Džabal at-Tajr (vrch)

Geologická stavba

Sopka je pomerne mladá – holocénna, mladé bazaltové lávové prúdy typu pahoehoe sú sústredené okolo krátera Džebel Duchan a radiálne sa rozširujúcich trhlín krátera. Pyroklastické troskové kužele sa nachádzajú pozdĺž severozápadného a južného pobrežia ostrova. V 18. a 19. storočí bolo zaznamenaných niekoľko explozívnych erupcií.

Erupcia v roku 2007

30. septembra 2007 sa sopka po sérii troch menších zemetrasení znovu prebudila k životu. Pri pátraní po nezvestných vojakoch zo zakladne na ostrove bola jemenskou pobrežnou strážou požiadaná o pomoc kanadská fregata Toronto. Fregata bola súčasťou flotily NATO, ktorá sa práve prechádzala Suezským prieplavom. Podľa prvých správ bol celý ostrov pokrytý rozliatou lávou.

História

Ostrov bol známy už od staroveku (pod menom Saiban), keď bol dôležitým navigačným bodom lodných trás v Červenom mori. Neskôr prešiel pod kontrolu Osmanskej ríše a v roku 1915 bol okupovaný britskou armádou. Na ostrove bol Francúzskom vybudovaný maják (ešte pred britskou okupáciou), po obsadení prešla koncesia na správu majáka pod Britániu a nakoniec na Jemen.
Na ostrov si robila nárok aj Etiópia, po získaní nezávislosti Eritrey prebehol v roku 1995 krátky trojdňový vojenský konflikt. V roku 1996 bola na ostrove vybudovaná menšia základňa jemenských ozbrojených síl a dve pozorovateľne.
Arétos (syn Nestora)

Arétos (starogr. Ἄρητος – Arétos, lat. Aretus) je v gréckej mytológii syn pylského kráľa Nestora a jeho manželky Anaxibie.(alebo Eurydiky)
Kráľ Nestor bol otcom synov, Aréta, Echefróna, Antilocha, Stratia, Persea, Peisistrata a Thrasyméda a dvoch dcér Peisidiky a Polykasty
Grécky básnik Homér sa o Arétovi, synovi Nestora, zmieňuje vo svojom veľkolepom epickom diele Odysea. Homér píše, že keď Télemachos hľadal svojho otca, ithackého kráľa Odysea, ktorý sa už dlho nevracal z trójskej vojny, navštívil v Pyle kráľa Nestora, známeho svojou múdrosťou, aby sa s ním poradil ako otca nájsť.
Nestor hosťa privítal a pri tejto príležitosti nechal obetovať bohyni Aténe jalovicu. Homér následne opisuje celý obetný rituál, ktorého sa zúčastnil aj Nestorov syn Arétos a celá ich rodina. Echefrón s bratom Stratiom chytili jalovicu za rohy a priviedli ju na obetné miesto. Arétos priniesol vodu a v košíku jačmeň z komory a Nestor začal vykonávať predpísaný obrad a odriekať príslušné modlitby. Keď potom Thrasymédes zrazil jalovicu ostrou bronzovou sekerou, Peisistratos jej prerezal hrdlo a Perseus podložil misu pod jej vytekajúcu tmavočervenú krv. Počas obety zaznel z hrdiel Nestorových dcér a manželiek jeho synov posvätný pokrik.
Ako bolo zvykom bohyni potom obetovali tuk a kosti a mäso začali opekať. Keďže bol Télemachos po dlhej ceste unavený, Polykasté ho okúpala a po kúpeli mu natrela telo olejom.Télemachos sa potom obliekol a zasadol k hostine, kde jedol pečené mäso a pil víno zo zlatého pohára. Nestor mu počas hostiny poradil, aby išiel ku spartskému kráľovi Menelaovi, ktorý sa vrátil od Tróje posledný a o jeho otcovi by niečo mohol vedieť.
Kampala

Dejiny

Mesto založil bugandský kráľ Mutesa I. v 60. rokoch 19. storočia na mieste, kde rád a často chodil na poľovačky. Kampala sa rýchlo stala centrom Bugandského kráľovstva a vzniklo tu niekoľko palácov, honosných budov, no i kráľovské hrobky, od roku 2001 zapísané na zoznam svetového dedičstva UNESCO.
Po vzniku Ugandy ako samostatnej krajiny sa stala Kampala jej hlavným mestom. Dnes sa tu nachádza parlament, najvyšší súd, univerzita, korunovačný palác, ale aj medzinárodné letisko, obchodné domy, hotely, banky či nemocnice.
Štefan Hrušovský

Životopis

Študoval v Banskej Bystrici, do 1868 v Revúcej, právo v Bratislave. Roku 1876 zložil v Pešti advokátsku skúšku. Od roku 1876 pôsobil ako advokát v Novom Meste nad Váhom, od roku 1890 inšpektor miestnej evanjelický cirkvi. Mecén slovenských kultúrnych podujatí, roku 1868 spoluzakladateľ študentského spolku Napred na právnickej akadémii v Bratislave. Podporoval chudobných klientov („advokát chudobných“). Spoluorganizoval voľby slovenských národných kandidátov, sám kandidoval do uhorského snemu.
Kravaře (okres Opava)

Dejiny

Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1224.
Šándorova ulica

Popis

Ulica je situovaná v smere západ-východ. Na západnom konci vyúsťuje do Chlumeckého ulice. Na východnom konci vyúsťuje do Čmelíkovej ulice. Križuje Ulicu Ivana Horvátha, ktorá ju rozdeľuje na dva úseky, ktoré nie sú súvisle prejazdné.

Úsek Chlumeckého ulica - ulica Ivana Horvátha

Na tomto úseku sa na oboch stranách ulice nachádzajú 7-poschodové panelové bytové domy z druhej polovice 60. rokov 20. storočia. Tento úsek je prejazdný. Na jeho konci pred križovaním s Bachovou ulicou sú osadené stĺpiky na zabránenie vjazdu motorových vozidiel na túto ulicu.

Úsek ulica Ivana Horvátha - Čmelíkova ulica

Ulica je na tomto úseku v hlavnej osi koncipovaná ako chodník až do vyústenia na Čmelíkovu ulicu. Severnú stranu ulice lemuje 7-poschodový panelový bytový dom z druhej polovice 60. rokov. Prístup motorovým vozidlom je zabezpečený po paralelnej komunikácii, ktorá ústi do Čmelíkovej ulice.
Južne od ulice sa nachádza rozsiahly areál Gymnázia Ivana Horvátha.
Karol Salva

Životopis

Jeho otcom bol Ján Salva, kováč (1819 – 1871), matkou Zuzana, rodená Lovichová . Mal ešte brata a štyri sestry. Manželka sa volala Emília Lehotská (1859 – 1897). Z tohto manželstva mal syna Milana (nar. 1891) a ešte dve dcéry. S druhou manželkou, Máriou Pivkovou (1870 – 1951) mal ďalšie tri dcéry a troch synov, medzi nimi aj Fedora Ivana Salvu (1901 - 1988), krajanského pracovníka v USA.
Navštevoval ľudovú školu v Liptovskej Sielnici, potom v rokoch 1863 – 1867 slovenské evanjelické gymnázium vo Veľkej Revúcej. V rokoch 1867 – 1868 študoval na gymnáziu v Levoči a v školskom roku 1868 – 1869 ma učiteľskom ústave v Revúcej. V rokoch 1869 – 1885 bol pomocným učiteľom v Sielnici a v rokoch 1885 – 1887 v Klenovci. V roku 1887 bol z učiteľského miesta suspendovaný úradmi pre panslávske aktivity. V roku 1888 sa vyučil za sadzača v srbskom Osijeku a následne pôsobil ako kníhtlačiar v Ružomberku. V roku 1909 emigroval do USA. Pôsobil ako redaktor Amerikánsko-slovenských novín, Raráška a Slovenského denníka, ktoré vychádzali v Pittsburghu. V roku 1910 absolvoval teologické skúšky a po vysvätení bol v rokoch 1910 – 19111 evanjelickým farárom v Pleasant City. V rokoch 1911 – 1913 bol kňazom v meste Cleveland (Ohio). Zomrel v meste Cleveland (Ohio), pochovaný je na tamojšom cintoríne Brooklyn Hights Cemetery. 
Počas štúdia v Revúcej pôsobil ako divadelný ochotník. Ochotnícke divadlo pomáhal po roku 1869 zakladať aj v niektorých obciach na Liptove (Liptovská Sielnica, Liptovský Trnovec, Ružomberok). V roku 1871 založil Čitateľský spolok v Liptovskej Sielnici a stal sa jeho knihovníkom a zapisovateľom. Od roku 1887 bol za článok s názvom „Čo Slovák, to človek“, uverejnený v časopise Domový kalendár, vyšetrovaný uhorskými orgánmi. 
Bol propagátorom česko-slovenskej vzájomnosti. V roku 1895 bol vedúcim učiteľskej delegácie na národopisnej výstave v Prahe. Bol členom Muzeálnej slovenskej spoločnosti, ktorej daroval početné knihy, najmä z vlastnej produkcie. 
Sám publikoval články v rôznych slovenských denníkoch, kalendároch a časopisoch. Jeho články mali často ľudovýchovný obsah, prípadne boli pedagogicky zamerané. Za svoje názory, články a publikačno-vydavateľské aktivity bol prenasledovaný. Napokon sa z existenčných dôvodov vysťahoval do štátu Ohio v USA. 
S českým jazykovedcom Karolom Kálalom pripravil česko-slovenský a slovensko-český slovník (1896).
Fitou

Poloha

Obec má rozlohu 30,25 km². Najvyšší bod je položený 318 m n. m. a najnižší bod 0 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 918 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
North Vancouver (mesto)

Geografia

Mesto North Vancouver je od Vancouveru na juhu oddelené fjordom Burrard Inlet. Z troch ďalších strán ho obkolesuje okres North Vancouver. Mesto je relatívne dosť zaľudnené s niekoľkými výškovými obytnými budovami v oblastiach Central Lonsdale a Lower Lonsdale. Mesto je spolu s okresmi North Vancouver a West Vancouver zvyčajne označované ako North Shore.

Dejiny mesta

North Vancouver je najstaršie osídlenie na brehu fjordu, staršie ako Vancouver a druhé najstaršie v oblasti, iba New Westminster na rieke Fraser je starší. V oblasti sa po jej objavení európanmi začal výrub douglasovej borovice v panenských lesoch na okolí bývalého mesta Moodyville. V roku 1860 v ňom bola postavená píla, poháňaná vodným prúdom a následne na jej okolí vyrástli obytné domky, škola a pošta. Onedlho bolo založené mesto North Vancouver, ktoré v tej dobe v sebe zahŕňalo celé pobrežie North Shore, od Deep Cove po Dundarave. Mesto postihol v 90. rokoch 19. storočia a v roku 1907 finančný krach, ktorý mladé mesto priviedol až ku bankrotu. Následkom bolo oddelenie častí oblasti a založenie okresov West Vancouver a North Vancouver, pričom mestu North Vancouver ostal len zlomok z jeho bývalej oblasti.
Jednou z príčin bankrotu mesta boli vysoké náklady na úpravu horského terénu a fakt, že pobrežný pás medzi oceánom a horským svahom pokrývala z väčšej časti bažina. Veľké vzdialenosti a mohutné a dravé rieky brzdili vývoj a rast mesta. Mosty, čo sa cez ne postavili počas niekoľkých rokov strhli zimné záplavy. Mesto sa spojilo s okresom North Vancouver a spoločne v roku 1912 postavili cestu Keith Road, ktorá viedla z okresu West Vancouver do Deep Cove.
Mesto získalo silný impulz, keď sa postavila ulica Lonsdale Avenue. Stala sa populárnou oblasťou a svoj terminál tam postavila spoločnosť North Vancouver Ferries, prevádzkujúca kompy do Vancouveru. Zamestnanci dochádzajúci do Vancouveru ju využívali k tomu, aby sa dostali do práce. Postavenie električkovej trate a záujem o skupovanie pozemkov v meste urýchlili jeho rozvoj. Domy, ulice a celé mestské bloky boli v tej dobe postavené v oblasti Lower Lonsdale. Lodenice Wallace Shipyards a železnica Pacific Great Eastern Railway poskytli mestu základ pre jeho priemysel aj keď neskoršie postavenie mosta Second Narrows Bridge spomalilo jeho rast.
V medzivojnovom období pokračovala výstavba nových píl a malých fariem v oblasti. Neďaleké pohorie North Shore sa stalo vyhľadávanou turistickou atrakciou. Na jeho svahoch vyrástli nové zjazdovky a v Grouse Mountain a Mount Seymour lyžiarske strediská. Voda z hôr steká do riek Capilano, MacKay, Mosquito, Lynn a Seymour.
Veľká hospodárska kríza opäť spôsobila bankrot mesta, zatiaľ čo druhá svetová vojna znamenala pre mesto veľkú vzpruhu a rozbehnutie veľkej stavby lodí. Snaha o zaistenie ubytovania pre zamestnancov lodenice viedla k nárastu výstavby, ktorá pokračovala aj v povojnovom období. Medzitým sa North Vancouver stal obľúbenou obytnou zónou.
Arcizans-Dessus

Poloha

Obec má rozlohu 5,01 km². Najvyšší bod je položený 1 562 m n. m. a najnižší bod 676 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 99 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Auboncourt-Vauzelles

Poloha

Obec má rozlohu 5,4 km². Najvyšší bod je položený 127 m n. m. a najnižší bod 86 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 104 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Lalanne-Trie

Poloha

Obec má rozlohu 4,92 km². Najvyšší bod je položený 372 m n. m. a najnižší bod 250 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 130 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Glaukos z Argosu

Glaukos (starogr. Γλαῦκος - Glaukos) bol grécky sochár v 5. storočí pred Kr.
Glaukos, sochár z Argosu, tvoril v polovici 5. storočia pred Kr. Grécky cestovateľ Pausanias uvádza, že jeho sochárske diela videl medzi votívnymi darmi od Mikytha pri Diovom chráme v Olympii: „Veľký počet Mikythových darov som našiel v rade za sebou. Vedľa élidského Ifita a Ekecheirie, ktorá ho korunuje vencom, teda vedľa týchto sôch sú tieto Mikythove dary: Amfitrité, Poseidón a Hestia. Ich tvorcom je argoský Glaukos.“ Pausanias tiež zaznamenal, že Mikythos venoval tieto dary do Olympie hlavne preto, aby splnil daný sľub pre záchranu svojho syna, ktorý mal smrteľnú chorobu (túto informáciu dokazuje aj nápis objavený v Olympii).
Pri týchto bronzových sochách (zrejme značných rozmerov) stála skupina ďalších sôch venovaných od Mikytha, ktorých autorom bol Glaukov rodák Dionysios. Zvyšky podstavcov z týchto sôch sa našli vedľa ruín severnej steny Diovho chrámu. Mikythos, ktorý bol správca v mestách Rhégion a Messéna, bol zároveň opatrovníkom detí tyrana Anaxila a po jeho smrti aj vládcom (tyranom) Rhégia.
Drincham

Poloha

Obec má rozlohu 3,38 km². Najvyšší bod je položený 15 m n. m. a najnižší bod 1 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 267 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE