3. symfónia (Saint-Saëns)

Vznik

Skladateľ symfóniu dokončil v roku 1886 na objednávku Londýnskej filharmonickej spoločnosti. Saint-Saënsovi sa dlho nepodarilo získať výrazný úspech v symfonickej tvorbe. O svojej tretej symfónií prehlásil: „Dal som do nej všetko, čoho som bol schopný. Čo sa mi podarilo tu, už nikdy nedosiahnem znovu“ Ďalšiu už naozaj nikdy nenapísal. Tretia symfónia predstavuje akúsi rekapituláciu jeho života. Z tohto dôvodu v nej netradične použil organ a klavír – dva nástroje, ktoré ho sprevádzali po celý život. Dielo od začiatku plánoval venovať skladateľovi a svojmu priateľovi Franzovi Lisztovi, ten však zomrel krátko po londýnskej premiére diela. Saint-Saëns tak nakoniec skladbu venoval Lisztovej pamiatke.
Premiéra diela sa uskutočnila 19. mája 1886 v St James's Hall v Londýne. Zaznel aj Saint-Saënsov Klavírny koncert č. 4 c mol, a päťdesiatročný skladateľ sa teda na tomto koncerte predviedol aj ako sólista a dirigent.

Analýza

Dielo je skomponované pre veľký symfonický orchester doplnený o klavír a organ. Organ sa objavuje v pomalej časti Poco adagio a potom vo finále skladby (časti Maestoso - Allegro). Hoci symfónia sa dnes najčastejšie uvádza s prívlastkom "Organová", pôvodný skladateľov titul znie "S organom", čo naznačuje, že organ tu nemá koncertantné ambície a jeho úloha je synergická s ostatnými nástrojmi orchestra. Napriek tomu zvuk veľkého 32 píšťalového organu dodáva skladbe najmä pri živom prevedení jedinečnú majestátnosť a efekt. Klavír sa objavuje v časti Presto vtipnými krátkymi virtuóznymi vstupmi a v časti Maestoso v sprievodnej štvorručnej podobe.
Symfónia je skomponovaná ako dvojvetová, hoci sa v jej pláne dajú ľahko rozlíšiť 4 hlavné celky zodpovedajúce tradičnej symfonickej stavbe, vrátane druhej pomalej a tretej "tanečnej" časti. Napriek zreteľne oddeliteľným častiam sa však symfónia vyznačuje cyclickou transformáciou ústredného motívu v celom jej priebehu, v duchu lisztovskej "tématickej transformácie". Práve to dodáva skladbe rafinovanú prepracovanosť a súdržnosť, ktorá je jej najsilnejšou stránkou, netradičná inštrumentácia ju už len podporuje vonkajším efektom.
Symfónia začína v tempe Adagio krátkym úvodom, ktorého nálada je pesimistická až trúchlivá. V ďalšej časti, Allegro moderato, sa rozvíja naliehavá staccatová téma. V tejto časti skladateľ využil motív z Lisztovho diela Totentanz. Zakrátko zaznie aj druhá téma. Časť Poco adagio zodpovedá pomalej vete v tradičnej symfonickej stavbe. V tejto časti sa už objavuje organ, ktorý tvorí sprievod sláčikom v krásnej pietnej téme. Celá prvá veta končí v tichom morende. Druhá veta začína energickým Allegro moderato. To ešte viac zrýchli v Presto, v ktorom sa objavujú veľmi rýchle vstupy klavíru. Maestoso otvára organ so svojím mohutným kvintakordom z C dur. Ozýva ešte dvakrát ako vyvrcholenie krátkych sláčikových vstupov. Vzápätí sláčiky, podfarbované štvorručným žblnkaním klavíra, uvádzajú hlavnú serenádovú tému, odvodenú od hlavnej témy prvej vety. Ide o jeden z najskvelejších okamihov skladby. Téma sa zopakuje v mohutnej hymnickej podobe s podporou organu, pričom každá fráza témy je zakončená krátkou fanfárou plechových nástrojov. Vedľajšia téma je nežnejšia a výrazne kratšia. V záverečnom, veľkolepo koncipovanom úseku skladby sa tempo zrýchľuje na Allegro a dielo smeruje k efektnému vyvrcholeniu. Posledné takty uzatvára niekoľko zostupných úderov na tympany s organovým akordom v pozadí a záverečný akord orchestra.