google/wiki40b huggingface dataset:
Panamský prieplav

Panamský prieplav (špan. Canal de Panamá) je veľký námorný 77 kilometrov dlhý prieplav prechádzajúci Panamskou šijou v Paname, spájajúci Tichý oceán a Atlantický oceán (cez Karibské more). Otvorenie prieplavu malo veľký význam pre vodnú dopravu, lebo už lode nemuseli ísť dlhou a nebezpečnou cestou okolo Hornovho mysu pri južnom cípe Južnej Ameriky. Cesta loďou z New Yorku do San Francisca sa skrátila z 22 500 km na 9 500 km.
Zisky z prieplavu tvoria podstatnú časť príjmov panamského rozpočtu. V roku 2005 sa cez prieplav prepravilo 278,8 milióna ton tovaru.

História

Prvá zmienka o prieplave cez šiju v strednej Amerike je z roku 1534 od Karla V., ktorý povedal, že cesta cez prieplav by uľahčila cestu lodiam do Ekvádora a Peru. Nasledujúce storočia boli rôzne pokusy o obchodné cesty, ale všetky zlyhali. Nakoniec v roku 1855 bola otvorená Panamská železnica, ktorá oživila obchodné cesty a predurčila neskoršiu trasu prieplavu.
V roku 1880 začali Francúzi stavať prieplav, ktorý by nepotreboval plavebné komory, ale v roku 1893 ho opustili z dôvodu náročnosti výstavby aj z chorôb, ktoré sa na trase prieplavu šírili. Nakoniec v roku 1904 Američania po tom, čo pomohli Paname získať nezávislosť od Kolumbie výmenou za kontrolu prieplavovej zóny, odkúpili vybavenie od Francúzov a začali stavať prieplav s plavebnými komorami, ktorý bol otvorený 15. augusta 1914. Hlavné stavebné práce začali v roku 1906 a viedol ich americký inžinier George W. Goethals (1858 - 1928). V 30. rokoch 20. storočia začalo byť zásobovanie vodou problém pre prieplav, preto sa k existujúcemu jazeru Gatún začala budovať nádrž Alajuela, dokončená v roku 1935.
Plavebné komory cez jazero Gatún budovali ako pár, aby sa umožnila súčasná obojsmerná premávka lodí kategórie Panamax - veľkých ako Titanic.
Po druhej svetovej vojne začala byť kontrola prieplavu a priľahlej zóny Spojenými štátmi diskutabilná a vzťahy medzi oboma krajinami začali byť napäté. Mnoho obyvateľov Panamy cítilo, že prieplav patrí Paname. Nakoniec sa v roku 1977 americký prezident Jimmy Carter a panamský vodca Omar Torrijos dohodli na začatí procesu odovzdávania prieplavu Panamskej republike a následne 31. decembra 1999 kontrola prieplavu prešla pod Panamu.

Budúcnosť

S vyššími požiadavkami dnešnej zaoceánskej lodnej prepravy je kanál stále vo významnej pozícii pre svetovú vodnú dopravu. Aj keď sa urobili vylepšenia, aby zvládol objem prepravy až 330 miliónov ton za rok, táto kapacita sa čoskoro vyčerpá. Mnoho súčasných lodí svojou veľkosťou už teraz prieplav vzhľadom na maximálnu šírku súčasných plavebných komôr nemôže využívať. Preto bol vypracovaný plán na pridanie nových väčších komôr, ktoré by zvládli aj vyšší objem prepravy, aj širšie lode vyššej kategórie Postpanamax. V apríli 2006 bol projekt schválený panamskou vládou a na konci októbra 2006 v referende občania rozhodli v prospech rozšírenia. Tento projekt mal stáť 5,25 miliardy dolárov.
26. júna 2016 boli novo rozšírené časti Panamského prieplavu po deväťročnej rekonštrukcii otvorené pre komerčnú prevádzku.
Cigánka (vrch v Muránskej planine)

Cigánka je kopec ležiaci severne od obce Muráň. Má výšku 935 m n. m. Na jednom z vrcholov Cigánky sú zrúcaniny hradu Muráň.
Francúzska východoindická spoločnosť

Francúzska východoindická spoločnosť (franc. La Compagnie française des Indes orientales alebo tiež Compagnie française pour le commerce des Indes orientales) bola francúzska výsadná obchodná spoločnosť založená roku 1664, aby sa stala konkurentom britskej a nizozemskej východoindickej spoločnosti.
Išlo o myšlienku Jeana-Baptiste Colberta, začať obchodovať s Ďalekým východom ktorú mu francúzsky kráľ Ľudovít XIV. schválil. Prvým riaditeľom novej spoločnosti sa stal François Caron, ktorý mal za sebou tridsať rokov praxe v nizozemskej východoindickej spoločnosti, vrátane dvadsiatich rokov v Japonsku.
Pokus Spoločnosti založiť kolóniu na Madagaskare stroskotal, ale namiesto toho založila prístavy na ostrovoch Bourbon a Île-de-France, dnešných ostrovoch Réunion a Maurícius. Roku 1719 založila Spoločnosť osady v Indii, bola však na pokraji bankrotu. V tom istom roku ju John Law spolu s ďalšími francúzskymi spoločnosťami pripojil k spoločnosti Compagnie des Occidents (starší názov Mississippská spoločnosť), čím vznikla spoločnosť pod názvom Compagnie (perpétuelle) des Indes ("(Večná) Indická spoločnosť"). V roku 1723 Spoločnosť získala znovu nezávislosť.
S úpadkom Mughalskej ríše sa Francúzi, aby chránili svoje koloniálne záujmy, rozhodli viac angažovať v indických politických záležitostiach. Uzatvárali tak v južnej Indii spojenectvá s miestnymi vládcami. Roku 1741 Francúzi, reprezentovaný Josephom François Dupleixom, sledovali agresívnu politiku voči Indom aj Britom, dokiaľ neboli nakoniec porazení Robertom Cliveom.
Francúzska východoindická spoločnosť už nebola ďalej schopná udržovať svoje finančné záležitosti a roku 1769, dvadsať rokov pred Veľkou francúzskou revolúciou, bola zrušená.
Niektoré obchodné prístavné mestá, ako napríklad Puducherry či Chandannagar zostali pod francúzskou správou až do roku 1949, kedy India získala nezávislosť.
Matúš Dulla

Prof. Ing.arch. Matúš Dulla, DrSc. (* 1950) je slovenský architekt
Pôsobí v oblasti dejín architektúry 20. storočia, kritika súčasnej architektúry, metódy vedeckého výskumu.
Architektúru absolvoval na SVŠT v Bratislave (1974). Na Ústave stavebníctva a architektúry SAV obhájil kandidátsku dizertáciu (1980), titul DrSc. získal na STU r. 2006. Na FA STU habilitoval za docenta (1993), profesorom STU sa stal r. 2000. Viedol Katedru dejín architektúry, neskôr Ústav dejín a teórie architektúry FA STU. Prednášal aj na VŠVU Bratislava, TU Košice a ČVUT Praha. Od roku 1974 pôsobí aj na Ústave stavebníctva a architektúry SAV. Publikoval viacero knižných monografií a množstvo vedeckých a odborných štúdií z oblasti histórie a teórie architektúry. Sústreďuje sa na dejiny architektúry 20. a 21. storočia. Je spoluautorom radu domácich a zahraničných výstav slovenskej architektúry a architektov. Autorsky sa spolupodieľal na viacerých filmoch o architektúre. Vo vedeckom časopise SAV Architektúra & Urbanizmus pôsobí ako šéfredaktor a predseda redakčnej rady. Je, resp. bol členom redakčných rád odborných časopisov Arch a Alfa, členom vedeckých a umeleckých rád (FA STU, ÚSTARCH SAV, VŠVU) a grantových komisií a vedeckých kolégií SAV. Je nositeľom Ceny Martina Kusého (2003), Ceny Dušana Jurkoviča (1993), Ceny SAV za vedecko-popularizačnú činnosť (1989), Ceny literárneho fondu (2003) a Medaily Chatama Sofera (2005). Od roku 2008 je vedúcim Ústavu teorie a dějin architektury na FA ČVUT v Prahe.
Katiu

Geografia atolu

Atol na dĺžku nepresahuje 26 km a na šírku má 13 km. Lagúna má celkovú rozlohu 235 km², pričom na mnohých miestach sa dno dvíha v podobe koralových hláv, siahajúcich z dna až tesne k hladine. Voda sa do a z lagúny z okolitého oceánu dostáva ponad útes z juhu a cez úzky splavný prieplav z juhozápadnej strany. Podobne ako u mnohých iných atolov v oblasti (Taenga, Makemo, Tahanea, Tuanake, Arutua, Hiti a i.), je jeho južná časť prstenca umiestnená iba tesne na úrovni hladiny oceánu, ale severná je tvorená vyšším a často takmer súvislým pásom súše s veľkým zastúpením vegetácie.
Do lagúny vedie jediný, 30 m úzky a iba 3,3 m hlboký prieplav pre menšie lode. Je však vybavený osvetlenou námornou navigáciou podľa IALA.
Z geologického hľadiska je to koralový atol, umiestnený na vrchole podmorskej sopky, na ktorej ležia aj atoly Hiti, Tuanake, Makemo a Tepoto.

Dejiny

Prvý Európan, ktorý atol navštívil a je o tom písomná zmienka, bol 15. júla 1820 Faddej Faddejevič Bellinsgauzen, ktorý mu dal názov „Saken“, resp. „Osten-Saken“.
Po ňom to bol 20. decembra 1840 Charles Wilkes so svojou veľkou americkou expedíciou z rokov 1838 – 1842.

Súčasnosť

Atol je veľmi nízko situovaný, bez výraznejších geomorfologických zaujímavostí. Na väčšine súše, kde je vegetácia schopná rásť a udržať sa, je vysadený kokosovník.
Väčšina populácie atolu žije v osadách Hitianau a Toini.
Obyvatelia sa živia rybolovom, produkciou perál a kopry. V roku 2001 bolo postavené moderné letisko s asfaltovou dráhou, dlhou 1 180 m.

Fauna a flóra

Ostrov je domovom vzácneho endemického vtáka Chevalier des Tuamotu (Prosobonia parvirostris).
Bežnou vegetáciou na atole je kokosová palma, ktorá bola intenzívne vysádzaná po celej Francúzskej Polynézii v prvej polovici 19. storočia s cieľom ťažiť kopru. Z tých vzácnejších je to parazitná Cassytha filiformis  z rodiny Lauraceae alebo tráva Achyranthes aspera z rodiny Amaranthaceae.

Administratívne a geografické členenie

Geograficky patrí atol Katiu k najväčšiemu zoskupeniu ostrovov v Tuamotu, Ostrovom Raeffsky. Tie zahŕňajú ešte aj atoly Anaa, Faaite, Tahanea, Motutunga, Takume, Raroia, Taenga, Nihiru, Makemo, Tuanake, Hiti, Tepoto Sud, Marutea Nord, Haraiki, Aratika, Kauehi, Taiaro a Raraka.
Administratívne je atol súčasťou komunity Makemo, do ktorej patria ešte atoly Haraiki, Marutea Nord, Nihiru, Tuanake, Hiti, Tepoto Sud, Takume, Raroia a Taenga.
Ward Weaver III

Mladosť a manželstvá

V roku 1967 Weaverov otec opustil rodinu a jeho matka, Trish, sa znovu vydala. Vzala si Boba Budrowa, ktorý bol alkoholik.
Weaver prvýkrát preukázal protispoločenské správanie už ako tínedžer. V roku 1981 jeho príbuzná nahlásila, že ju opakovane znásilnil a zbil. Polícia obvinenia vyšetrovala, no prokurátor sa rozhodol Weavera nestíhať, pretože práve narukoval do armády a chystal sa odísť z Portlandu.
V roku 1981 sa Weaver pripojil k námorníctvu, no v máji nasledujúceho roku (1982) bol vylúčený pre alkoholizmus a neplnenie povinností. Počas krátkej službe v armáde sa spoznal s jeho budúcou manželkou, Mariou Stoutovou. Spolu sa nasťahovali k Weaverovým rodičom a Stoutová čoskoro zistila, že je tehotná.
Keď bola v piatom mesiaci tehotenstva, Weaver ju napadol tak, že ju museli ošetriť v nemocnici, no ona odmietla podať žalobu a zakrátko mu porodila syna, o 7 rokov neskôr aj dcéru. Niekedy v tomto čase bol Weaverov otec odsúdený na trest smrti za vraždu.
Neskôr Weaver s manželkou začali bývať s rodinou Ordanasových. Počas jednej noci opitý Weaver zaútočil na 15 ročnú Jennifer Ordanasovú s betónovým blokom. Podarilo sa jej však utiecť a Weaver bol odsúdený na tri roky väzenia.
V roku 1993 Maria Weaverová požiadala o súdny príkaz na ochranu pred manželom a čoskoro sa rozviedli. V júli 1995 Weaver napadol svoju novú priateľku Kristi Sloanovú panvicou. Sloanová proti nemu odmietla svedčiť a tak sa opäť vyhol stíhaniu. Zosobášili sa vo februári 1996 a manželstvo vydržalo 4 roky.

Vraždy Ashley Pondovej a Mirandy Gaddisovej

V auguste 1997 si Weaver začal vzťah so ženou s práce. Tá sa k nemu nasťahovala do domu v Beavercreek Road v Oregon City. Weaverova 12 ročná dcéra sa skamarátila s Ashley Pondovou a Mirandou Gaddisovou.
V auguste 2001 Ashley obvinila Weavera z pokusu o znásilnenie, no polícia prípad nevyšetrila. O päť mesiacov neskôr, 9. januára 2002 Ashley zmizla cestou do školy. Rodina a priatelia po nej začali pátrať, no neúspešne. O dva mesiace neskôr zmizla aj Miranda. Po zmiznutí dievčat Weaver vykopal na svojom pozemku jamu a vyplnil ju betónom.
V auguste 2002 bol Weaver zatknutý za pokus o znásilnenie synovej priateľky. Jeho syn zavolal 911 a dispečerovi povedal že jeho otec zabil Ashley aj Mirandu. Následne agenti FBI našli pozostatky Mirandy na Weaverovom pozemku a na druhý deň aj ostatky Ashley, schované pod hrubou betónovou doskou na záhrade.

Odsúdenie

2. októbra 2002 bol Weaver obvinený z vraždy, zneužitia mŕtvoly, sexuálneho násilia, pokusu o vraždu a pokusov o znásilnenie. O dva roky neskôr, v septembri 2004 bol odsúdený na dva doživotné tresty bez možnosti podmienečného prepustenia.
Radinghem-en-Weppes

Poloha

Obec má rozlohu 6,82 km². Najvyšší bod je položený 35 m n. m. a najnižší bod 18 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 301 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Gouchaupre

Poloha

Obec má rozlohu 4,34 km². Najvyšší bod je položený 154 m n. m. a najnižší bod 126 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 178 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Karol Divald

Životopis

Narodil sa v rodine lesného inžiniera Ferdinanda Divalda a Jany Schreinerovej v Banskej Štiavnici. Štúdiá začal na lýceu v meste Eger, ale diplom magistra farmácie získal 17. júla 1855 vo Viedni. Po krátkom pôsobení v rakúskom Voralbergu si otvoril lekáreň v Bardejove, avšak pri tomto povolaní nakoniec nezotrval.
Nákup použitého fotoaparátu viedol osvojeniu si základov fotografovania v roku 1860. Začiatky sú spojené s Bardejovskými kúpeľmi. V roku 1863 sa jeho pôsobisko presunulo do Prešova. Tu sa aj oženil s Borbálou, dcérou mešťana Ľudovíta Steinhübela. Mali spolu štyroch synov: Karola (1858 – 1924), Ľudovíta (1861 – 1931), Adolfa (1867 – 1923) a Kornela (1872 – 1921).
Fotografický ateliér si otvoril v Prešove v roku 1865 a ďalšie si otvoril aj v Starom Smokovci, Bardejove a Budapešti.
Venoval sa portrétom, avšak zaujímavé boli hlavne jeho fotografie krajinkárske a mestských panorám. Karol Divald bol jedným z prvých fotografov, ktorí vystúpili na tatranské štíty s fotoaparátom a zachytil vrchy a doliny Vysokých Tatier ako aj rekreačných zariadení. To bolo spojené s jeho členstvom v Uhorskom karpatskom spolku, založenom v roku 1873, ktorého bol aktívnym členom.
V rokoch 1873 – 1879 vydáva albumy s fotografiami Vysokých Tatier. Kde v počiatkoch boli fotografie v albumoch reprodukované formou drevorytu. Tiež nafotil sériu fotografií z Pienín.
V Mníchove v roku 1877 si osvojil techniku svetlotlače, čo ho doviedlo k tomu že v Prešove roku 1878 založil prvú svetlotlačiareň v Uhorsku. Fotografie reprodukované touto technikou sú aj v SNG a to Veľký vodopád na Malom Studenom potoku z albumu: Képek a Magas Táträ. Bilder der Hohen Tatra (Obrázky z Vysokých Tatier) a je ich možno vidieť aj na webumenia.sk.
Nafotil aj albumy jaskýň a to od roku 1880, medzi ktorými boli Dobšinská ľadová jaskyňa, Belianska jaskyňa a Aggtelecká jaskyňa v Maďarsku.
V roku 1890 sa začali fotografie Vysokých tatier predávať ako pohľadnice, v čom pokračovali jeho synovia nakoľko v tomto roku celú sieť ateliérov a svetlotlačiareň predal svojim synom s tým, že Adolf pracoval v ateliéri v Bardejove, Karol viedol ateliér v Starom Smokovci, neskôr v Budapešti a Ľudovít pokračoval v prešovskom ateliéri a svetlotlačiarni.
Tassé

Poloha

Obec má rozlohu 10,77 km². Najvyšší bod je položený 87 m n. m. a najnižší bod 32 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 303 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saint-Paterne

Poloha

Obec má rozlohu 7,23 km². Najvyšší bod je položený 148 m n. m. a najnižší bod 130 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 591 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Diagram TAS

Diagram TAS je petrologický klasifikačný diagram tých vyvretých hornín, kde sa nedá použiť klasifikácia na základe minerálneho zloženia (QAPF diagram), teda u mikrokryštalických výlevných hornín a vulkanických skiel.
Je založený na pomere celkového obsahu (v hm. percentách) oxidu kremičitého (SiO₂) voči celkovému obsahu alkálií – oxid sodný (Na₂O) a oxid draselný (K₂O). Od tohto pomeru je odvodený aj názov diagramu (z angl.) Total Alkali Silica. Jednotlivé polia diagramu boli definované IUGS.
Súčasná verzia grafu je definovaná v práci Le Maitre a kol (1989). Klasifikácia je založená na 24 000 analýzach hornín.
Je vhodná na klasifikáciu čerstvých nezvetralých hornín. Zároveň nie je vhodné aby boli horniny alterované alebo metamorfované, pretože tieto procesy môžu mobilizovať alkálie a spôsobovať posun. Horniny bohaté na horčík a draslík nie sú vhodné na klasifikáciu pomocou tohto typu diagramu. Zároveň je potrebné rekalkulovať výsledky na 100% zvyšok bez H₂O a CO₂.
Dontreix

Poloha

Obec má rozlohu 47,45 km². Najvyšší bod je položený 753 m n. m. a najnižší bod 510 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 394 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Mária Johana Habsbursko-lotrinská

Detstvo

Mária Johana Gabriela bola vychovávaná spolu so svojou mladšou sestrou Máriou Jozefou. Ich vychovávateľkou bola grófka Walpurga Lerchenfeldová. Johana Gabriela bola tvrdohlavá a nadaná.
Podľa historických záznamov neznášala Mária Johana Gabriela ryby, po ktorých mala aj veľké žalúdočné ťažkosti. Mária Terézia sa o tomto probléme poradila so svojím dvorným lekárom Gerardom van Swietenom. Problém vyriešili tak, že Mária Terézia často brávala Máriu Johanu Gabrielu do podnikov, kde sa chovali pstruhy, aby ich mohla Mária Johana Gabriela pozorovať. Taktiež sa musela učiť o ich anatómii a sledovať prípravu jedál z rýb v kuchyni. Tento postup pomohol Márie Johane Gabriele prekonať odpor k rybám.

Vzdelanie

Jej matka, Mária Terézia, kládla veľký dôraz na vzdelanie. Preto Johana Gabriela vstávala každé ráno o pol ôsmej a okrem písania, čítania a francúzštiny sa musela vzdelávať aj v náboženstve, zemepise a tanci. V neskoršom veku sa venovala aj dejepisu, hudbe a študovala ďalšie cudzie jazyky. Voľný čas mohla stráviť navštevovaním súrodencov, prechádzkami, stretnutiami s ľuďmi, hrami alebo skúšaním divadelných predstavení.

Sobášna politika a smrť

Mária Terézia mala, tak ako so všetkými svojimi deťmi, aj s Máriou Johanou Gabrielou plány, čo sa týkalo sobášnej politiky. Potrebovala upevniť spojenectvo s neapolsko-sicílskym kráľom, a tak sa jej budúcim manželom mal stať Ferdinand I., neskorší kráľ Neapolska a Sicílie.
Krátko na to však ochorela na kiahne, chorobu, ktorá pripravila niekoľko jej súrodencov a príbuzných o život. 23. decembra 1762 podľahla Mária Johana Gabriela chorobe vo veku 12 rokov.

Jej smrť najviac zasiahla jej mladšiu sestru, s ktorou vyrastala, Máriu Jozefu, a Izabelu Parmskú, prvú manželku Jozefa II.
Denée (Maine-et-Loire)

Poloha

Obec má rozlohu 15,6 km². Najvyšší bod je položený 90 m n. m. a najnižší bod 12 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 401 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Igé (Saône-et-Loire)

Poloha

Obec má rozlohu 14,61 km². Najvyšší bod je položený 600 m n. m. a najnižší bod 225 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 892 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Ján Wandet

Životopis

R. 1779-1804 doložený ako zlatník v Košiciach, 1799 sa stal majstrom a získal meštianske právo. Okrem syna patril k jeho žiakom aj prešovský zlatník Matej Rombauer.
Slovenská krajina (noviny)

Slovenská krajina bol denník, ktorý vychádzal na Slovensku v 30. rokoch 20. storočia.
Denník bol Orgánom Čs. strany soc., regionálneho charakteru. Vychádzal v Žiline denne okrem pondelka. Mal nedeľňajšiu literárnu prílohu Nedeľa a prílohu pre deti Nedeľa deťom.
Zodpovední redaktori boli Ján Grünwald a Bohumír Šimek. Majiteľom a vydavateľom bol Ján Grünwald, neskôr Vydavateľstvo Slovenskej krajiny. Denník sa tlačil v Žiline a v Košiciach.
Ľudovít Matej Šuhajda

Životopis

Študoval na evanjelickom lýceu v Banskej Štiavnici, v Bratislave, teológiu vo Viedni (1828), na univerzite v Jene (1829 – 1830). Roku 1827 vychovávateľ v Ácsi, evanjelický kaplán u superintendanta → A. Lovicha v Banskej Bystrici (1830 – 1831), od 1832 farár, 1840 – 1854 prof. teológie, rétoriky a poetiky na evanjelický lýceu v Banskej Štiavnici, od 1857 prof. a niekoľkokrát aj riaditeľ banskoštiavnického evanjelický lýcea. Publicista, obranca nár. práv Slovákov, vynikajúci pedagóg, mecén. Známy ako autor nem.  písanej slov. národnej obrany Maďarizmus v Uhorsku z právnej, historickej a rečovej stránky... (1834). Autor latinskej poetiky, (1851), nem. historickej práce a kázní v češtine (1863). Podporovateľ slov. kult. podujatí a ústavov, zanechal  finančné čiastky na štipendium pre študentov slov. gymnázií i na muzeálne zbierky MS.
Notre-Dame-des-Millières

Poloha

Obec má rozlohu 10,35 km². Najvyšší bod je položený 2 279 m n. m. a najnižší bod 311 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 900 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Vernajoul

Poloha

Obec má rozlohu 9,08 km². Najvyšší bod je položený 724 m n. m. a najnižší bod 359 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 680 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Budova stredoslovenskej energetiky

Budova stredoslovenskej energetiky je budova v Žiline navrhnutá Františkom Eduardom Bednárikom a Ferdinandom Čapkom (spolupráca Štefan Paulík). Je to nárožná štvorposchodová budova postavená v rokoch 1941 - 1943 pre spoločnosť Spojené elektrárne severozápadného Slovenska. Dodnes slúži pre administratívu Stredoslovenskej energetiky, a.s., Žilina.

Charakteristika

Nárožie je mierne zaoblené, vytvorené sklobetónovým kubusom so schodiskom, hlavným vstupom, ktorý je prekrytý výraznou markízou podopretou na pilieroch. Budova je zložená z dvoch krídel, konštrukčne dvojtraktových a dispozične trojtraktových.
Hlavná fasáda s jej dlhými pásovými oknami pripomína expresionistickú architektúru 20. rokov.
Arnold Flögl

Životopis

Vyučil sa za zubného technika, ale viac ho zaujímal spev. Odišiel do Martina, kde v rokoch 1909 – 1912 pôsobil v speváckom zbore. Potom prijal ponuku na hosťovanie v Národnom divadle v Prahe, kde ako hosť pôsobil od decembra 1912 do apríla 1913. Po hosťovaní sa stal riadnym členom opery Národného divadla, kde potom pôsobil až do júla 1919. Po odchode z Národného divadla pôsobil v Kráľovskej opere v Záhrebe. Po návrate zo Záhrebu sa neúspešne usiloval o opätovné angažmán v Prahe. Nakoniec získal angažmán v opere Národného divadla v Brne, kde pôsobil v rokoch 1924 – 1930. Od roku 1930 bol sólistom opery Slovenského národného divadla v Bratislave, kde pôsobil až do svojej smrti. Pôsobil ako pedagóg na Hudobnej a dramatickej akadémii pre Slovensko, respektíve na Štátnom konzervatóriu v Bratislave (1935 – 1945). Medzi jeho žiakov patrili: Ján Hadraba, Oľga Hanáková, Gizela Veclová a iní.
Vynikal svojím krásne školeným hlasom. Vyvinul sa v skvelého basistu so zvučnými hĺbkami a plnými výškami. Svojím herectvom sa dokázal vteliť do vážnych aj groteskne démonických úloh, ktoré zvýrazňoval prirodzenými výrazovými prostriedkami. Bol známy aj ako wagnerovský operný interpret. Medzi jeho najvýraznejšie roly patria Gildas (Starý kráľ), Gremin (Eugen Onegin), Mefistofeles (Faust a Margaréta), Don Qujoote (Don Quichotte), arcibiskup Arnošt (Karlštejn), Herman (Tannhäuser), Kardinál (Židovka), Duch (Tajomstvo), Lucifer (Čert a Káča) a iné.
Pokúšal sa aj o opernú réžiu. Vynikal ako interpret a propagátor ľudových piesní. Prekladal do slovenčiny operné libretá a texty. V posledných rokoch života sa objavil ako herec v niekoľkých filmoch.
Pacifická divízia (NHL)

Pacifická divízia je jedna zo šiestich divízií kanadsko-americkej ligy ľadového hokeja NHL. NHL sa delí na 2 konferencie a každá z konferencií sa ďalej delí na 3 divízie. Pacifická divízia spadá pod Západnú konferenciu. Tímy, ktoré sú spolu v divízii, tak počas sezóny NHL zohrajú najviac zápasov a naopak najmenej zápasov zohrajú s tímami z druhej konferencie.

História

Táto divízia bola založená pred rozšírením ligy, pred sezónou 1993/1994. V tejto divízii začínalo 6 tímov: Anaheim Mighty Ducks, Calgary Flames, Edmonton Oilers, Los Angeles Kings, San Jose Sharks a Vancouver Canucks . Pred sezónou 1995/1996 bol do Pacifickej divízie preradený tím Colorado Avalanche, ktorý sa presťahoval z kanadského Quebecu, kde hral pod menom Quebec Nordiques. Pred sezónou 1998/1999 došlo k rozšíreniu ligy a zmenila sa aj celá štruktúra ligy. Zo 4 divízií sa liga rozdelila na 6 divízií v dvoch konferenciách. Z pôvodných tímov v Pacifickej divízii zostali iba Anaheim Mighty Ducks, Los Angeles Kings, San Jose Sharks a k nim sa pridali tímy z pôvodne Centrálnej divízie: Dallas Stars a Phoenix Coyotes. Pred sezónou 2006/2007 vedenie tímu Anaheim Mighty Ducks rozhodlo o vypustení prívlastku "mighty" (po slovensky "silní") a klub bol premenovaný na Anaheim Ducks (Anaheimskí káčeri).