Kostol a kláštor klarisiek (Bratislava)

Klarisky v Prešporku

Korene vzniku ženského Rádu svätej Kláry – klarisiek (lat. Ordo Sanctae Clarae) – siahajú do začiatku 13. storočia a jeho zakladateľkou bola svätá Klára, pochádzajúca z aristokratického rodu Offerducciovcov. Príslušníčky kontemplatívnej rehole, založenej na učení svätého Františka z Assisi, sa čoskoro po jej vzniku objavili aj v našich končinách. Prvou písomnou zmienkou o ich prítomnosti na území Slovenska je listina pápeža Gregora IX. z 20. mája 1239 adresovaná trnavským klariskám. Na konci 13. storočia vznikla druhá komunita rehoľníčok v Prešporku, ktorú v roku 1297 schválil pápež Bonifác VII. Kráľ Ondrej III. jej príslušníčkam v uvedenom roku daroval opustený kláštor cisterciánok pri západných hradbách zo začiatku 13. storočia, zničený českými vojskami Přemysla Otakara II. v rokoch 1271 a 1273. O význame rehole svedčí fakt, že jej príslušníčky požívali osobitnú ochranu uhorských panovníkov.
Rád v bývalom Uhorsku pôsobil takmer päťsto rokov. V roku 1782 bol na základe dekrétu cisára Jozefa II. zrušený.

Stavebné dejiny komplexu

História miesta, na ktorom pôvodný kostol cisteriátok stál, siaha do čias pred naším letopočtom, Archeologický prieskum vykonaný v roku 2007 potvrdil, že tu už v 1. stor. pred Kr. existovalo keltské oppidum s opevnenou akropolou.
Klarisky čoskoro po nadobudnutí zničenej kláštornej budovy začali stavbu opravovať. Súčasne s opravou začali pri kláštornej budove s výstavbou kostola zasväteného Povýšeniu svätého Kríža. Zaklad stavby kostola tvorili obvodové múry postavené začiatkom 14. storočia. Po polovici 14. storočia došlo k predĺženiu lode o jedno klenbové pole, vystaval sa triumfálny oblúk a presbytérium. Okolo roku 1370 bola táto stavebná etapa zavŕšená a pristúpilo sa k zaklenutiu lode krížovou klenbou.
Do nasledujúceho storočia sa pretiahla výstavba architektonicky najhodnotnejšej časti kostola – veže. Nebola však postavená od základov ale nadstavali ju na spevnené piliere juhozápadného nárožia chrámovej lode. Nielen svojím tvarom – v podobe päťbokého hranola, čo bolo pre gotické stavebné umenie zriedkavé – ale aj výtvarným stvárnením predstavuje klenot uvedeného slohu v dejinách architektúry na Slovensku.
Objektom klarisiek sa v dejinách nevyhýbali ani živelné pohromy. V roku 1515 vypukol na Ventúrskej ulici požiar, ktorý okrem meštianskych domov zachvátil aj kláštor a poškodil východnú časť chrámovej klenby.
Do ďalších osudov stavby zasiahli historické udalosti. Keď v roku 1526 boli na moháčskych poliach porazené uhorské vojská, z obavy pred tureckým ohrozením Prešporka sa mníšky uchýlili k svojim rehoľným sestrám do Trnavy a ich kláštor sa zmenil na nemocnicu. Po pominutí nebezpečenstva sa však odmietali vrátiť späť a tak v roku 1540 mestská rada zriadila v kláštore chudobinec. Čoskoro nato sa však mníšky postupne vracali do Bratislavy a domáhali sa svojho majetku, ktorý však dostali späť až po zásahu cisára Ferdinanda I.
V roku 1590 kláštor opäť vyhorel a po tomto požiari ostal dlho opustený.
Nová etapa rozvoja kláštora a kostola nastala s príchodom 17. storočia a súvisela s protireformačným úsilím ostrihomského arcibiskupa Petra Pázmaňa. Pázmaň ako horlivý zástanca katolicizmu ustanovil Prešporok jedným z centier protireformačného zápasu. Do mesta sa začali sťahovať príslušníci viacerých reholí, ktoré mali pôsobiť proti reformačným prúdom. Jedným z ich sídel na území mesta sa mal stať aj klariský kláštor. Preto v roku 1637 dal arcibiskup podľa plánov architekta Jakub Rava obnoviť kláštornú budovu. V tom istom roku však arcibiskup zomrel a tak celú akciu dokončil v roku 1640 jeho nástupca Imrich Lósy. Výsledkom stavebných prác je dnešná dvojposchodová kláštorná budova v neskororenesančnom slohu. Z tohto obdobia pochádza aj honosný vstupný portál na nádvorie kláštora, ktorý je po architektonickej stránke dodnes najhodnotnejším prvkom stavby.
Kým chrám slúžil klariskám bez väčších problémov, na veži sa v priebehu času začali objavovať statické poruchy, ktoré zrejme spôsobilo zemetrasenie v roku 1700. Preto opátka kláštora, Eva Barbora Balassová, v roku 1702 nariadila rekonštrukciu veže, kedy dostala zakončenie v podobe akú poznáme z mnohých barokových chrámov – cibuľového tvaru. Okrem toho v priebehu 18. storočia kostol prešiel celkovou obmenou v duchu nastupujúceho rokoka. Kostol dostal iluzívnu výmaľbu stien svätyne a stropu lode, ktorá dotvárala celkový umelecký dojem.
Radikálnu zmenu využitia chrámových priestorov priniesli reformy cisára Jozefa II. V roku 1782 rehoľu klarisiek, podobne ako ostatné kontemplatívne rehole, zrušil a mníšky boli nútené kláštor opustiť. Viaceré sa rozptýlili do iných kláštorov alebo vstúpili do svetských služieb ako vychovávateľky v šľachtických či meštianskych rodinách. Objekty klarisiek vzápätí nato prepadli štátu. Do roku 1784 ostal kláštor s kostolom prázdny. Vtedy bola do objektov z Trnavy presťahovaná právnická akadémia; sídlila tu do roku 1851. Od roku 1786 k nej pričlenili inú školskú ustanovizeň – katolícke gymnázium, ktoré v týchto priestoroch existovalo až do roku 1908 (do postavenia budovy gymnázia na Grösslingovej ulici). S cieľom prispôsobiť priestor novému využitiu sa v tomto období uskutočnili stavebné úpravy podľa plánov J. Talkera.
Druhá polovica 19. storočia priniesla zvýšený záujem o pamiatky, čo vyústilo do požiadavky navrátenia vzhľadu kostola do podoby akú mal v čase svojho vzniku. Najväčšia pozornosť sa sústredila na vežu, ktorej vzhľad, s barokovou cibuľovou hlavicou, nekorešpondoval s gotickým výzorom hmoty kostola. Preto v roku 1898 Zemská pamiatková komisia rozhodla o reštaurovaní veže. S týmto zámerom oslovila architekta a raštaurátora Františka Schmidta. Schmidt navrhoval odstránenie barokovej „cibule“ a jej nahradenie jednoduchým ihlanom pokrytým medeným plechom. Jeho návrh však neprešiel a Schmidt bol z pamiatkovej obnovy odvolaný. Podľa mienky členov komisie Schmidtova veža by nemala dosť „gotický charakter“.
Nové poverenie dostal architekt Friedrich (Frigyes) Schulek, podľa plánu ktorého sa v rokoch 1898 – 1899 veža zrekonštruovala a dostala dnešný vzhľad. Rekonštrukcia veže, ktorú realizoval staviteľ Martin Gunszt, však príliš zaťažila nárožie lode a už v nasledujúcom roku prišlo k jeho deštrukcii. V júli 1900 sa zišla odborná komisia, ktorá skonštatovala, že veža kostola je ohrozená. Preto bolo potrebné postaviť nový oporný pilier z travertínových kvádrov a tým nárožie staticky zabezpečiť.
Keď v roku 1913 kostol opustili študenti bol kostol odsvätený a prestali sa vňom konať bohoslužby. Od tých čias mal rôzne využitie.
Ešte v tom istom roku vypukol na Židovskej ulici požiar, ktorý zničil značný počet domov. Kláštor sa stal útulkom pre postihnutých obyvateľov. Okrem toho tu v tomto období bola umiestnená aj pošta.
V roku 1914 sa kostol s kláštorom dostali do majetku mesta, ktoré ich dalo k dispozícii novoutvorenej Univerzitnej knižnici. O tri roky neskôr ich získala Maďarská kráľovská pokladnica pre regionálne múzeum. Od roku 1919 kláštor opäť slúži Univerzitnej knižnici.
Na kostole sa časom prejavili vážne statické nedostatky a preto bol pre verejnosť na dlhé roky zatvorený. Až v roku 1943 bol, na naliehanie občanov Bratislavy, vypracovaný plán jeho obnovy. Prevedené reštaurátorské práce však neboli veľmi vydarené.
V roku 1964 mesto pridelilo kostol Galérii mesta Bratislavy. V súčasnosti sa interiér využíva na príležitostné umelecké výstavy a ako koncertná sieň.

Zaujímavosti

Jednou z najvzácnejších obyvateliek kláštora bola česká kráľovná-vdova Žofia Bavorská. Po smrti svojho manžela, kráľa Václava IV. Luxemburského, sa v roku 1419 uchýlila do prešporského kláštora klarisiek. Pod ochranou svojho švagra, uhorského kráľa Žigmunda Luxemburského tu žila až do svojej smrti v septembri 1425 (pochovaná je v neďalekej Katedrále svätého Martina).
V čase, keď kláštorná budova slúžila ako škola, študovalo tu niekoľko význačných osobností, napr. maďarský hudobný skladateľ Béla Bartók či slovenský kňaz a vynálezca Jozef Murgaš. Pamiatkou na skladateľa Bartóka je pamätná tabuľa umiestnená na fasáde bývalého kláštora.