google/wiki40b huggingface dataset:
Irenej z Lyonu

Irenej z Lyonu (iné mená: Eirénaios z Lyonu, Irinej Lyonský; po latinsky Irenaeus; medzi 140 a 160 v Malej Ázií – asi 202) bol najvýznamnejším kresťanským teológom 2. storočia. Bol biskupom v galskom Lugdune, dnešnom Lyone, podľa tradície zomrel mučeníckou smrťou.

Život

Irenej sa narodil v niektorom z maloázijských miest, najskôr v Smyrne, dátum jeho narodenia zostáva neznámy, narodil sa však medzi rokmi 140 a 160. Z jeho Listu Florinovi vysvitá, že v mladosti stretol smyrnského biskupa Polykarpa a možno patril medzi jeho žiakov. Prostredníctvom neho bol spojený s dobou apoštolov, zároveň v ňom potom vrcholí teologické úsilie poapoštolskej doby.
Z neznámych dôvodov opustil Malú Áziu a vydal sa do Galie. Roku 177/178 bol ako presbyter lugdunskej cirkevnej obce vyslaný k pápežovi Eleutérovi do Ríma, aby spoločne s ním koordinoval postup v otázke montanizmu. Eusébius z Kaisareie (Hist. eccl. 5,4,2) zaznamenáva znenie listu, ktorý lugdunskej cirkvi pápež poslal, a z neho vyplýva akej vážnosti sa Irenej u Eleutéra tešil. Keď sa vrátil z Ríma, starý lugdunský biskup Photinus zomrel ako mučeník a Irenej sa stal jeho nástupcom.
Počas neskoršieho sporu o dátum slávenia Veľkej noci naliehal na pápeža Viktora, ktorý exkomunikoval ázijské cirkvi, aby sa s nimi zmieril a nastolil znovu vzájomné spoločenstvo. Podľa Eusébia tak nezostal dlžný svojmu menu ako mierotvorca (eirénopoios).
Po tejto udalosti sa však stráca po Irenejovi stopa a nepoznáme ani presný rok jeho úmrtia. Až Historia Francorum (1,27) Gregora Tourského ho označuje ako mučeníka. Eusébius sa však o tejto udalosti nezmieňuje. Je však možné, že Irenej zomrel spolu s ďalšími lyonskými mučeníkmi počas prenasledovania roku 202.

Spisy

Irenej prijal za svoju úlohu okrem správy svojej diecézy aj snahu potlačiť gnostické hnutia v rámci cirkvi. Gnostické polemiky sa týkajú aj jeho diela. Význam jeho diel však v staroveku rýchlo opadol a máloktoré Irenejove dielo sa zachovalo.

Úcta

Svätého Ireneja Lyonského si uctievajú viaceré kresťanské cirkvi. Gréckokatolícka cirkev slávi pamiatku svätého hieromučeníka Ireneja, lyonského biskupa, 23. augusta (spravidla sa kvôli odovzdaniu sviatku Zosnutia presvätej Bohorodičky prekladá na 22. augusta). Latinská cirkev slávi jeho pamiatku 28. júna.
Eckartswiller

Poloha

Obec má rozlohu 12,43 km². Najvyšší bod je položený 431 m n. m. a najnižší bod 187 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 465 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Metapotreba

Metapotreba je vyššia ľudská potreba, napr. potreba spravodlivosti, krásy, poriadku, cti a sebaaktualizácie; najprv však musia byť naplnené potreby základné. Teóriu metapotrieb rozvíja Maslowova teórie osobnosti.
Juvigny-en-Perthois

Poloha

Obec má rozlohu 6,36 km². Najvyšší bod je položený 297 m n. m. a najnižší bod 232 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 136 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Floirac (Charente-Maritime)

Poloha

Obec má rozlohu 12,86 km². Najvyšší bod je položený 68 m n. m. a najnižší bod 1 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 326 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Mestská sporiteľňa v Trenčíne

Mestská sporiteľňa v Trenčíne je dielom Ferdinanda Silberstein-Silvana. Od roku 2000 je chránenou pamiatkou.
V Silbersteinovom rukopise je označená rokom 1938 a prvýkrát bola publikovaná v časopise Forum v roku 1938. Budova stojí na mieste zbúraného barokového konviktu. Napriek tomu, že svojou hmotou a výškou priniesla novú, väčšiu mierku do historického jadra, vďaka blízkosti mestskej brány, súdobej novostavby mestského úradu, ako aj monumentálnosti ruín hradu nad jeho horizontálou ju dnes vnímame ako súčasť vyváženej kompozície. Autor si uvedomoval túto situáciu a zdôraznil niekoľko výrazových prvkov v snahe o kompozičný súlad svojej budovy v historickom prostredí. Pomohol mu aj zošikmený tvar pravej strany parcely a uličnej čiary, čím sa blok celej stavby zužuje a pohľadovo zmenšuje. Táto bočná fasáda je odľahčená aj úskokom parteru. Objemové požiadavky investora riešil nielen v nadzemných podlažiach, ale aj vo dvoch podzemných podlažiach. Svoje umiestnenie tu našla kinosála pre 500 divákov s kompletným vybavením. Predviedol tu svoju znalosť nových technických poznatkov. Podlaha kinosály leží dva metre pod hladinou spodnej vody – museli pod ňou vybudovať betónovú platňu proti tlaku spodnej vody 3 000 kg/m³. Základové múry pivníc sú taktiež izolované proti spodnej vode a majú zosilnené armovanie proti bočnému tlaku vody a zeminy.
Riešenie kinosály bolo veľkorysé a aj jej dizajnérske vybavenie malo vynikajúcu úroveň. Na prízemí budovy sa nachádzalo osem obchodných miestností, mestská sporiteľňa, byt domovníka, zvláštny vstup a východ z kina, ako aj vstup do sporiteľne i obytnej časti na horných podlažiach. Na troch vyšších podlažiach sa nachádzali byty s vysokým priestorovým i technickým štandardom (dom mal ústredné kúrenie, teplú vodu, výťah, rôzne elektrické prístroje, telefóny, modernú práčovňu, sušiareň a mnoho vynaliezavých detailov). Strešná časť domu bola využitá na garsónky, práčovňu a terasy na pobyt. Sám objekt si dodnes zachoval svoje kvality, jeho interiéry však boli niekoľkými prestavbami v druhej polovici 20. storočia zmenené.
Burrard (polostrov)

Polostrov Burrard leží na juhovýchode kanadskej provincie Britská Kolumbia, v oblasti Lower Mainland. Na severe je ohraničený fjordom Burrard Inlet, na juhu riekou Fraser, na západe úžinou Strait of Georgia a na východe riekou Pitt. Väčšinu jeho západnej časti zaberá mesto Vancouver.
Indiánske obyvateľstvo z kmeňa Squamish nazývalo oblasť od West Point Grey po park Central Park v meste Burnaby Ulksen, alebo Ulxen. Obyvatelia polostrova nazývajú túto oblasť polostrovom Burrard len zriedka, volajú ju buď Lower Mainland, alebo podľa miest, ktoré ležia na polostrove.

Rozloha

Polostrov je pripojený k pevnine svojou severozápadnou časťou, cez ktorú vedie trasa Kanadskej pacifickej železnice (CPR). Smeruje z Port Moody do východnej časti zátoky Burrard cez mestá Coquitlam a Port Coquitlam, juhovýchodne od rieky Pitt. Od miesta, kde sa trasa železnice stretáva s riekou Pitt sa polostrov tiahne 40 kilometrov smerom na západ, do Point Grey, kde vyčnieva do vôd úžiny Strait of Georgia. Polostrov dosahuje po väčšinu jeho dĺžky šírku šiestich až ôsmich kilometrov.

Mestá a osady na polostrove

Medzi mestá na polostrove Burrard patria podľa poradia od západu na východ Vancouver, Burnaby, New Westminster, Port Moody, Coquitlam a Port Coquitlam. Oblasť patriaca univerzite - University Endowment Lands (sídlo hlavného kampusu Univerzity Britskej Kolumbie), ležiaca na západe polostrova v Point Grey je súčasťou nazačleneného územia v regionálnom okrese Metro Vancouver. Smerom na sever od úžiny, ktorá oddeľuje polostrov od pevniny sú osady Belcarra a Anmore, ktoré síce neležia na polostrove, no dá sa do nich dostať iba cestami, vedúcimi z polostrova Burrard.

Využitie polostrova

Polostrov Burrard je husto zastavané územie, má najväčšiu hustotu obyvateľstva v regionálnom okrese Metro Vancouver a v celej provincii Britská Kolumbia. Pôvodne sa na jeho území nachádzali husté lesy, no od polovice 19. storočia sa začal meniť na veľkomesto. Najväčšie zalesnené plochy sú v parku Pacific Spirit Regional Park v Point Grey, v Stanley Parku v Downtowne vo Vancouveri, v oblastiach na okolí vrchu Burnaby Mountain, jazier Deer Lake a Burnaby Lake v meste Burnaby a parku Mundy Park a rieky Coquitlam v rovnomennom meste.
Korytina

Prameň

Tečie v Oravských Beskydách, v geomorfologickom podcelku Ošust, kde pramení na južnom svahu vrchu Úšust (1 155,4 m n. m.) v nadmorskej výške cca 1 020 m n. m., na katastrálnom území obce Zákamenné.
Savignac-sur-Leyze

Poloha

Obec má rozlohu 11,38 km². Najvyšší bod je položený 153 m n. m. a najnižší bod 70 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 263 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Pavel Holländer

Životopis

Narodil sa v Lučenci. V roku 1976 úspešne absolvoval právo na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Ihneď po ukončení štúdia začal na tejto fakulte pôsobiť ako interný ašpirant na Katedre teórie štátu a práva. V roku 1979 sa stal odborným asistentom, následne získal titul kandidát vied (CSc.). V roku 1988 habilitoval na docenta. O rok neskôr pôsobil niekoľko mesiacov tiež na Ústave štátu a práva Slovenskej akadémie vied. V roku 1992 získal titul doktor vied (DrSc.). V rokoch 1992 a 1993 študoval v rámci štipendia na nemeckej univerzite Christian-Albrechts-Universität zu Kiel v meste Kiel. V roku 1995 bol počas pôsobenia na Karlovej univerzite v Prahe vymenovaný za profesora v odbore teória a filozofia práva. Už v roku 1993 bol zvolený za sudcu Ústavného súdu Českej republiky. Na tomto pôsobil až do roku 2013, pričom od roku 2003 pôsobil 10 rokov ako jeho podpredseda. Od roku 2003 sa stal členom Učenej spoločnosti Českej republiky. V minulosti tiež pôsobil ako člen akreditačných komisii tak na Slovensku, ako aj v Česku. Súčasne je členom vedeckých rád viacerých vysokých škôl a redakcii niekoľkých odborných právnických časopisov. V minulosti pôsobil na Právnickej fakulte Univerzity Palackého v Olomouci, Fakulte práva Paneurópskej vysokej školy, ako aj na viacerých zahraničných univerzitách v Európe  . V súčasnosti pôsobí ako profesor na Ústave teórie práva Gustava Radbrucha Právnickej fakulty Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach.
Bol členom KSČ, po Nežnej revolúcii zo strany vystúpil.
Profesor Holländer je považovaný za jedného z najvplyvnejších českých právnikov súčasnosti. V roku 2007 dostal najviac hlasov v ankete Hospodářských novin o intelektuálne najvplyvnejšieho českého právnika, predovšetkým ako vodca názorovej väčšiny na Ústavnom súde ČR. V roku 2009 sa stal Právníkom roku ČR v obore občianskych (ľudských) práv a slobôd vrátane ústavného práva.
La Grave

Poloha

La Grave má rozlohu 126,91 km². Najvyšší bod je položený 3 976 m n. m. a najnižší bod 1 135 m n. m.

Obyvateľstvo

La Grave má 493 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
La Celle-Guenand

Poloha

Obec má rozlohu 36,7 km². Najvyšší bod je položený 144 m n. m. a najnižší bod 70 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 390 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Mareil-sur-Mauldre

Poloha

Obec má rozlohu 4,33 km². Najvyšší bod je položený 127 m n. m. a najnižší bod 34 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 734 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Altötting

Dejiny

V 9. storočí sa tu nachádzal kráľovský palác východofranského kráľa Karolmana. Neďaleko mesta dal v roku 876 postaviť benediktínsky kláštor a kostol na počesť apoštola svätého Filipa. Opátstvo aj kostol vypálili v roku 910 starí Maďari.
Erbray

Poloha

Obec má rozlohu 58,18 km². Najvyšší bod je položený 108 m n. m. a najnižší bod 41 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 862 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
La Rouge

Poloha

Obec má rozlohu 11,74 km². Najvyšší bod je položený 187 m n. m. a najnižší bod 91 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 680 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Geremi González

Smrť

Zomrel 25. mája 2008 po tom, ako ho na pláži zasiahol blesk.
Urrugne

Poloha

Obec má rozlohu 50,57 km². Najvyšší bod je položený 880 m n. m. a najnižší bod 0 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 8 946 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Jan Patočka

Životopis

V rokoch 1925-31 študoval slavistiku, romanistiku a filozofiu na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. V roku 1928 sa na študijnom pobyte v Paríži, kde sa popri štúdiu na École pratique des hautes études po prvýkrát stretol s Edmundom Husserlom. U neho a u Martina Heideggera študoval v roku 1933 fenomenológiu vo Freiburgu. Nadviazal tiež celoživotné priateľstvo s Husserlovým asistentom Eugenom Finkom. Podieľal sa na založení Cercle philosophique de Prague, bol jeho sekretárom a v roku 1936 sa habilitoval prácou Prirozený svet ako filozofický problém. Od roku 1937 bol redaktorom časopisu Česká mysl, spoluorganizoval Husserlove prednášky v Prahe a po jeho smrti r. 1938 sa pričinil o záchranu jeho pozostalosti.
Po uzatvorení českých vysokých škôl r. 1939 učil na gymnáziu a vydal niekoľko knižiek na prípravu pre budúcich študentov univerzity. Koncom vojny bol nasadený na stavbe. V roku 1945 sa vrátil na Karlovu univerzitu, prednášal dejiny antickej filozofie. V roku 1948, krátko po uchopení moci komunistami, bol vylúčený z univerzity. Od roku 1950 pracoval na Ústave T. G. Masaryka, neskôr vo Výskumnom ústave pedagogickom, kde pripravoval prvé vydanie Komenského Všenápravy. V roku 1960 preložil Hegelovu Fenomenológiu ducha a Estetiku. Od roku 1964 bol redaktorom vo Filozofickom ústave Akadémie vied, absolvovoval prednáškové pobyty vo Francúzsku a Nemecku, v roku 1968 sa stal riadnym profesorom filozofie na Karlovej univerzite. Hneď na to vyšiel zborník jeho prác z rokov 1968  -1969 O smysl dneška. V roku 1970 však bolo jeho rozšírené vydanie habilitačného spisu zošrotované. Patočka mohol ďalej publikovať iba v zahraničí. V roku 1972 bol predčasne odstavený do dôchodku. Vysoká škola v Aachene mu udelila čestný doktorát. V rokoch 1972-1977 vyučoval v súkromných seminároch ďalej uprostred kruhu svojich žiakov.
V januári roku 1977 sa spolu s Václavom Havlom a Jiřím Hájkom stal hovorcom Charty 77. V marci 1977 bol po stretnutí s holandským ministrom zahraničných vecí Van der Stoelom podrobený sérii výsluchov, po jednom z nich 13. marca 1977 Patočka na následky mozgovej mŕtvice zomrel. Jeho pohreb na Břevnove sa stal významnou udalosťou protikomunistického odporu.

Dielo

Hlavná časť Patočkovho rozsiahleho diela je venovaná fenomenológii, v ktorej nadviazal na Husserlov objav prirodzeného sveta (nem. Lebenswelt) našej bezprostrednej naivnej skúsenosti v protiklade k racionálnemu svetu vedy, snažil sa spojiť Husserlov a Heideggerov odkaz a skúmal pojem pohybu. Ľúdský život chápal Patočka ako trojaký pohyb: pohyb zakotvenia alebo prijatia, pohyb práce a boja a konečne pohyb prielomu či pravdy. Rozvinul tiež Platónovu myšlienku starostlivosti o dušu, ktorá je podľa neho vlastným jadrom európskej identity a jedinečnosti. Pokúšal sa vytvoriť novú filozofiu dejín a Kacírske eseje o filozofii dejín (1975) sa stali jeho najznámejším a najprekladanejším dielom. Viacero ďalších prác sa týka filozofického významu J. A. Komenského a filozofie výchovy, ale tiež českých dejín, literatúry, divadla a umenia vôbec. Patočka bol aj vynikajúci prekladateľ, do češtiny preložil diela Hegela, Herdera, Schellinga a Mikuláša Kuzánskeho.
Smradlavá

Ochrana

Predmetom ochrany je dochovaná časť prirodzeného lesného porastu s výskytom vzácnych druhov rastlín a živočíchov.
Územie pamiatky sa v celom rozsahu prekrýva s EVL Beskydy a vtáčím územím Horní Vsacko.
Les Choux

Poloha

Obec má rozlohu 33,36 km². Najvyšší bod je položený 177 m n. m. a najnižší bod 123 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 486 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Vallabrix

Poloha

Obec má rozlohu 7,94 km². Najvyšší bod je položený 237 m n. m. a najnižší bod 108 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 375 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Časovosť

Časovosť je vlastnosť všetkého časového, ktorá stojí v protiklade k večnosti. Časovosť je neoddeliteľná od minulosti a rozvrhujúcej sa budúcnosti.
Podľa fenomenológie je časovosť vedomie času a súvisí s týmto vedomím. Podľa Heideggera je časovosť charakteristická črta pobytu ľudskej existencie, bytie k smrti, vlastný znak našej konečnosti. Ani jeden okamih sa nezhoduje so sebou samým, súčasťou vedomia času je akási dialektická hra alebo vzájomné napätie medzi minulosťou, prítomnosťou a budúcnosťou, kde nijakú časovú dimenziu nemožno brať oddelene, ale "ako niečo iného než je sama v neustálej permutácii", ktorá sa prejavuje nevyhnutným postupom k smrti.
Œ

Œ (minuskula œ) je špeciálny znak latinky. Jedná sa o spojenie písmen O a E. Používa sa v francúzštine, anglosaštine a staroseverčine. Ďalej sa používa v jazykoch používaných v Kamerune, konkrétne v jazykoch kom, koonzime, guemzek, mbuko a merey. V Unicode má majuskula kód U+0152 a minuskula U+0153.
Dolignon

Poloha

Obec má rozlohu 3,38 km². Najvyšší bod je položený 213 m n. m. a najnižší bod 126 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 61 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Sieť (súhvezdie)

Poloha

Súhvezdie Siete je malé, patrí medzi desať najmenších súhvezdí oblohy. Jeho štyri najjasnejšie hviezdy tvoria pomerne výrazný tvar pretiahnutého kosoštvorca alebo diamantu. Možno ho vyhľadať pomocou jasných vzdialenejších hviezd – v polovičnej vzdialenosti medzi hviezdami Canopus z Kýlu a Achernarom z Eridanu. Pomôckou pri jeho hľadaní môže byť aj Veľký Magellanov mrak, ktorý sa nachádza v susediacich súhvezdiach.
Kapaneus

Kapaneus (starogr. Καπανεύς – Kapaneus, lat. Capaneus) je v gréckej mytológii syn hrdinu Hipponoa a jeho manželky Laodiky, jeden z veliteľov vojska vo vojne zvanej Siedmi proti Tébam.
Kapaneus vynikal fyzickou silou, jeho nešťastím ale bolo, že sa vystatoval, že mu ani najvyšší boh Zeus svojimi bleskami nezabráni aby dobyl Téby. To Dia tak rozhnevalo, že Kapanea zrazil svojím bleskom v okamihu, keď sa chystal skočiť z hradieb do mesta. Stal sa tak prvým zabitým v tejto vojne.
Po vojne jeho telo obradne spálili na hranici, na ktorú sa za ním vraj vrhla aj jeho manželka Euadné. Kapaneus a Euadné boli rodičmi Sthenela, ktorý spolu s ďalšími epigonmi (potomkami) po uplynutí desiatich rokov nakoniec Téby dobyli.
Krásnohorská Dlhá Lúka

Dejiny

Vyvinula sa v katastri Krásnej Hôrky v prvej polovici 14. storočia. Prvýkrát sa spomína v 1338, do polovice 16. storočia patrila Bubekovcom, potom rodu Andrášiovcov. Do konca 17. storočia sa obyvatelia zaoberali predovšetkým pastierstvom, ale aj pálením uhlia i vápna a povozníctvom. V roku 1773 mala 43 usadlostí (5 opustených) a 4 želiarov.

Turistika

Neďaleko obce v severnom svahu Silickej planiny sa nachádza Krásnohorská jaskyňa s priestrannými chodbami riečneho pôvodu, s aktívnym 1 km dlhým podzemným tokom, s dómami zdobenými bohatou krasovou výzdobou, jazierkom a svojou veľkosťou unikátnym stalagmitom s výškou 32,7 m a 14 m širokou základňou
Ravahere

Geografia atolu

Atol má tvar pretiahnutého a ohnutého trojuholníka, s najdlhším rozmerom približne 18 km. Jeho lagúna má rozlohu 51 km² a nemá splavný prieplav. Východnú stranu tvorí súvislý pás zeme, dlhý 15 km, zo západnej strany je to nízky útes, za prílivu na mnohých miestach úplne ponorený. Vstup do lagúny je len na niekoľkých málo miestach za vrcholiaceho prílivu. Na južnom aj severnom cípe lagúny sú koralovými porastmi vytvorené uzatvorené plytké bazény. Južný je väčší, približne 3x2 km, severný je nepravidelný a jeho súčasťou je aj motu – malý ostrovček s vegetáciou.
Z geologického hľadiska koralový atol sedí na vrchole podmorskej sopky, ktorá je iba tesne pod hladinou a ktorú zdieľa aj s atolom Marokau. Sopka má z oceánskeho dna na výšku 3,49 km a jej vek sa odhaduje na 46,7 až 48,9 mil. rokov.

História

Prvá písomná zmienka je od Louisa Antoine de Bougainville z roku 1768. Po ňom bol ďalším návštevníkom James Cook 6. apríla 1769, ktorý ho spolu so susedným atolom Marokau nazval "Îles Deux Groupes". Či ho v roku 1826 navštívil aj moreplavec Edward Belcher, ktorý bol na Marokau, nie je z jeho záznamov jednoznačné.
V 19. storočí sa ostrov stal francúzskym územím. Vtedy (okolo roku 1850) tu žilo cca 30 domorodých obyvateľov.
V roku 1903 sa oblasťou prehnal hurikán a celý atol, spolu s niektorými okolnými, spustošil.
Vegetácia na tomto atole nebola obnovená intenzívnou výsadbou kokosových paliem, pretože suché časti atolu Ravahere sú príliš nízko nad hladinou oceánu, a teda trvalo premáčané slanou vodou. Aj preto je vegetácia atolu pomerne skromná.
Na atole dnes nežije prakticky nikto, len občas sem prídu obyvatelia susedného Marokau kvôli perlám a perleti.

Administratívne začlenenie

Atol je súčasťou komunity Hikueru, spoločne s atolmi Reitoru, Marokau a Tekokota.
Alexandr Panajotov Alexandrov

Životopis

Po základnej a strednej škole absolvoval vysokú školu vo Varne, kde získal titul inžiniera elektrotechniky. Potom pokračoval v štúdiu na Vysokej vojenskej škole Georgi Benkovskeho. V roku 1974 sa z neho stal vojenský letec, skúšobný pilot.
V tíme kozmonautov pripravujúcich sa na lety do vesmíru v ZSSR bol od roku 1978, teda 10 rokov pred okamihom, kedy z Bajkonur odštartoval. A po absolvovaní letu z tímu odišiel späť do Bulharska.
Copa Libertadores

História

V prvej polovici 20. storočia hrávali majstri Argentíny a Uruguaja stretnutia v rámci pohára Copa Río de La Plata. To položilo základy myšlienky založiť podobnú súťaž, ktorú by hrali majstri zo všetkých krajín Južnej Ameriky. Už v roku 1948 sa čilský klub Colo-Colo rozhodol zorganizovať pohárovú súťaž pre všetkých majstrov z Južnej Ameriky zo sezóny 1947. Od februára do marca 1948 sa tak hrala v hlavnom meste Čile Santiago súťaž nazvaná Campeonato Sudamericano de Campeones. Túto súťaž vyhral brazílsky klub Vasco da Gama. Ďalší ročník sa však už nekonal. Až v roku 1958 navrhli predstavitelia uruguajského klubu Peñarol, aby sa založila kontinentálna pohárová súťaž pre majstrov jednotlivých krajín kontinentu. Dňa 5. marca 1959 sa uskutočnil kongres futbalovej konfederácie CONMEBOL v Buenos Aires, kde boli položené základy pre novú kontinentálnu pohárovú súťaž pre majstrov krajín. Táto bola pomenovaná Copa de Campeones de América. Až v roku 1966 bola súťaž premenovaná na Pohár osloboditeľov, teda Copa Libertadores, keď dostala názov po hrdinoch juhoamerických vojen o nezávislosť, ako Simón Bolívar, José Gervasio Artigas, Bernardo O'Higgins, José de San Martín a ďalších.

Kvalifikácia do súťaže

Väčšína tímov sa do Copa Libertadores kvalifikuje víťazstvom v častiach ligových súťaží, ktoré sa nazývajú Apertura a Clausura. Formát Apertura a Clausura, teda samostatné jarné a jesenné ligy s vlastným riadnym majstrom krajiny, využíva stále väčšina ligových súťaží na kontinente. Každá krajina má však vlastný systém kvalifikácie do Copa Libertadores, tým pádom nie je nikde úplne rovnaký.

Hrací systém

Turnaj má na začiatku dve kolá. V prvom kole sa stretávajú kluby, ktoré sa v národných ligách umiestnili na nižších miestach. Tieto hrajú vyraďovacím systémom, kedy víťaz zápasu postupuje do druhého kola. Víťazné tímy z prvého kola, majstri krajín a tímy z vyšších miest v národných ligách následne hrajú druhé kolo. Tu je vyžrebovaných osem skupín po štyri tímy. Z každej skupiny postupujú prvé dva kluby do vyraďovacieho kola. Vyraďovacia časť má štyri kolá vrátane finále. Každý tím odohrá v jednotlivom kole dva zápasy, raz doma, raz vonku. Víťaz postupuje do ďalšieho kola. Aj finále sa hrá na dva zápasy, rovnako raz doma, raz vonku.