Institut für Heimatforschung

Institut für Heimatforschung in Käsmark (slov. Inštitút vlasteneckého výskumu, Inštitút pre výskum vlasti alebo Inštitút pre výskum domoviny v Kežmarku) pôsobil v rokoch 1941 až 1944 ako inštitúcia nemeckého národno-socialistického výskumu Východu (Ostforschung). Nacisti zjavne prikladali inštitútu veľký význam, ktorý mal ďaleko presahovať horizont Horného Spiša. Počas svojho pôsobenia získal inštitút ozaj nadregionálny rozmer v kontexte sietí podobných výskumných inštitúcií mimo Tretej ríše, ktoré sa zaoberali úlohou nemeckej menšiny v budúcej tzv. Európe nového poriadku (Neuordnung Europas).

Dejiny

Kežmarok bol centrom Horného Spiša. Nemecká národnosť v ňom mala väčšinu (napr. v roku 1910 bolo v Kežmarku 3 242 Nemcov, 1 606 Slovákov a 1 314 Maďarov).
Návrh zriadiť Institut für Heimatforschung pripravil 9. januára 1941 prof. Dr. Johann Lipták (1889 – 1958 – profesor tamojšieho nemeckého (evanjelického) gymnázia od roku 1911). V ten istý deň patronátny konvent gymnázia schválil jeho návrh. Inštitút získal dve miestnosti na prízemí v starej budove gymnázia/lícea a 30 000 kníh.

Podľa Liptáka sa mal inštitút zaoberať dejinami Nemcov na Spiši, Slovensku a v juhovýchodnej Európe a nadviazať spoluprácu s podobnými výskumnými ústavmi napr. v Prahe a Viedni. 
„... bez silného nasadenia vlasteneckých myšlienok je výchova k národnému mysleniu márnou snahou. Javí sa preto ako potrebné, založiť miesto starostlivosti o národné myslenie, ktoré bude mať úlohu spojiť všetky vlastivedné snahy.“ J. Lipták
 
22. marca 1941 prebehlo slávnostné otvorenie. Zúčastnili sa ho mnohé (nemecké) osobnosti zo Slovenska aj zahraničia. Medzi hosťami boli Franz Karmasin, Hanns Elard Ludin s pobočníkom Hansom Gmelinom, vládny radca Göcken (cudzinecký úrad Berlín) a ďalší. Hostí čakali nastúpené jednotky Freiwillige Schutzstaffel (predchodca Hemimatschutz) a Deutsche Jugend; pred Okresným úradom zástupcovia Deutsche Partei, Wehrmachtu i miestnych úradov. Po oficiálnom privítaní a zborovom nacistickom pokriku prešli hostia do auditória starého lýcea.
Karmasin povedal vo svojom príhovore, že úlohou je naviazať Nemcov zo Slovenska na Ríšu a dosiahnuť ich „Gleichschaltung“ (proces nacifikácie, pomocou ktorého nacistické Nemecko postupne zaviedlo systém totalitnej kontroly a koordinácie vo všetkých aspektoch spoločnosti – od hospodárstva a obchodných zväzov po médiá, kultúru a vzdelávanie).
Ludin hovoril o potrebe nových vzťahov medzi národnosťami (Volksgruppen). (Na jeseň roku 1944 bolo približne 75 percent všetkých kežmarských židov deportovaných do koncentračných táborov.)
Hlavnými nositeľmi projektu vzniku inštitútu bola Deutsche Partei (in der Slowakei – DP) a Deutsches Ausland-Institut v Stuttgarte. Až politická a finančná podpora DP presadená Karmasinom umožnila projekt (Liptáka) zrealizovať.
Inštitút mal predovšetkým politickú úlohu. Politika využívania nemeckých menšín (Deutschtumpolitik), ktorá viedla aj k Mníchovskému diktátu mal na starosti samostatný oficiálny úrad Volksdeutsche Mittelstelle (VoMi) v Berlíne, ktorý Inštitút v Kežmarku priamo podporoval.

Hodnotenie

Institut für Heimatforschung v Kežmarku, založený začiatkom roku 1941 ovplyvnil nielen Nemcov v Kežmarku a na Spiši ale aj Slovákov. Počas existencie Slovenského štátu sa zakladali „národné“ inštitúcie ako Vedecká spoločnosť pre zahraničných Slovákov (6. mája 1939), Štátny archeologický ústav v Martine (1942), Štátny ústav pre ľudovú pieseň v Bratislave (1942), Slovenská galéria v Bratislave (1943) ale aj Nemecký vedecký ústav v Bratislave (1943).