Stavba Zeme

Tento článok opisuje stavbu Zeme.

Tvar zemského telesa

Zem má tvar splošteného sféroidu – geoidu, s priemerom 12 742 km. Rotácia spôsobuje, že rovník je vydutý oproti pólom (v priemere o 43 km). Najväčšie odchýlky od zemského povrchu sú Mount Everest (8 848 m nad morskou hladinou) a Mariánska priekopa (10 911 m pod hladinou mora). Keďže Zem nemá pravidelný tvar, najvzdialenejším miestom od stredu je sopka Chimborazo v Ekvádore. Hmotnosť Zeme je približne 5,98×10²⁴ kg.

Minerálne a horninové zloženie

S narastajúcou hĺbkou sa zvyšuje hustota, preto sa vo vyšších vrstvách nachádzajú horniny ľahšie: pevninská kôra má priemerné zloženie zodpovedajúce granodioritu, nie až granitu. Na povrchu sa vyskytujú aj veľké masy vápencov a dolomitov, ktorých zloženie je výrazne odlišné, ale celkovo predstavujú len malý objem kôry. Kontinentálna kôra je teda tvorená prevažne kremeňom a živcami. Oceánska kôra je tvorená bazaltami. Mineralogický je tvorená prevažne živcami, menej olivínom. V plášti sa nachádzajú ťažšie horniny, najmä peridotity (horečnato-železité kremičitany), mineralogicky hlavne olivín a pyroxény. Jadro je tvorené oxidmi, príp. sulfidmi železa a niklu.

Spôsoby zisťovania stavby Zeme

Poznatky o stavbe hlbších zemských obalov získavame štúdiom zemetrasných vĺn. Tieto, ak prechádzajú cez horniny s odlišnou hustotou, na ich rozhraní sa ohýbajú podobne ako svetlo, keď prechádza cez sklo. Ak narazia na rozhranie pod ostrým uhlom, odrazia sa. Vlny zo vzdialených zemetrasení prechádzajú kôrou pod tupými uhlami, zatiaľ čo vlny z blízkych zemetrasení vnikajú pod ostrými uhlami. Ak teda poznáme uhly šírenia sa zemetrasných vĺn, ich rýchlosť a vzdialenosť, ktorú prekonali, je možné vypočítať hĺbku, v ktorej sa odrazili a z meraní zmien rýchlosti odhadnúť hustotu jednotlivých vrstiev (obalov).
Z meteoritov, dopadajúcich na Zem sa odhaduje zloženie a veľkosť zemského jadra. Tieto sa rozdeľujú na tzv. kamenné (zložené prevažne z kremitých hornín) a železné (zložené zo zliatin železa s niklom) a pomer ich počtov (výskytov) vypovedá, že pomer objemov zemského plášťa a jadra je podobný.

Tepelný pohyb

Teplo sa na zemský povrch dostáva konvekčným prúdením (v kvapalnom, alebo plastickom prostredí) a vedením (v pevnom prostredí), tak, že teplejší materiál stúpa k povrchu a chladnejší klesá. V jednotlivých vrstvách sú tieto pohyby nerovnomerné. Vo vonkajšom jadre sú rýchlosti pohybu okolo 10 km.h⁻¹ (je predpoklad že tento pohyb zapríčiňuje zemský magnetizmus), kým v plášti rádovo 10 000-krát nižšie (okolo 1 cm/rok). Napriek tomu, že je tento pohyb omnoho pomalší má priamy vplyv na tvar povrchu Zeme. Keďže na plastickej astenosfére, v ktorej prebieha tento pohyb, leží pevná litosféra, je táto týmto pohybom unášaná a tým dochádza k formovaniu kontinentov (platňová tektonika).

Vývoj poznatkov a alternatívne koncepcie

V roku 1692 Edmund Halley vyslovil hypotézu, že povrch Zeme je tvorený 500 míľ hrubou kôrou, pod ktorou sú ďalšie dve vrstvy. Tiež vypracoval metódu na výpočet hustoty Zeme a Mesiaca.
V roku 1818 John Cleves Symmes, Jr. navrhol, že Zem je tvorená dutou, 1 300 míľ hrubou vrstvou, otvorenou na oboch póloch. Vnútri tejto vrstvy sa nachádzajú ďalšie štyri vrstvy. Niečo podobné rozpracoval aj Jules Verne v románe Cesta do stredu Zeme, kde sa cestovatelia cez vyhasnutý kráter sopky na Islande dostanú do obrovských podzemných priestorov a vyjdú na povrch na Sicílii.
Zaujímavá je aj teória dutej Zeme, prvýkrát vyslovená Wiliamom Reedom, podľa ktorej ľudia nežijú na povrchu Zeme, ale v jej vnútri, teda Zem je obrovská dutá guľa. Touto teóriou bol ovplyvnený aj nacizmus.
Niekoľko kresťanských filozofov zastáva názor, že Zem je plochá. V Anglicku a USA sa pokúsili o revíziu danej teórie v 19. storočí. Americká spoločnosť Flat Earth Society, ktorá zastáva danú teóriu, má dokonca niekoľko tisíc členov.