Fakahina

História

Pôvodní starovekí Maohi (predkovia polynézskych národov, v polynézštine Mā’ohi) používali atol ako obetné miesto. Dodnes sú na ostrove zrejmé zvyšky týchto miest. Najzachovalejšie z nich je Marae Apataki, asi 50 cm vysoká Ahu (kamenná plošina) s veľkým ortostatom uprostred a asi s 1,5 m vysokou vápencovou doskou ako operadlom pre náčelníka. Najväčším a najdôležitejším ceremoniálnym miestom bol Marae Rangi Te Tau Noa, ktorý sa nachádzal na západe ostrova na oceánskej strane atolu, neďaleko obce Tarione. Skladal sa z dvoch podlhovastých, vedľa seba uložených, asi 1 m vysokých kameňov, tvoriacich plošinu. Súčasťou tohto miesta bolo aj päť menších oltárov, boli tu aj lebky a zachované kosti ľudských obetí. V roku 1903 toto miesto ťažko poškodil hurikán a metrové vlny, ktoré zaplavili celý ostrov.
Záznamy najmä od misionárov ukazujú, že obyvateľstvo ostrova bolo rozdelené na tri kmene – Tane, Mahinui a Tekopu. Tekopu sa pravdepodobne presunuli na atol Hao a zostávajúce dva kmene boli v neustálom krvavom konflikte.
Prvým európanom, ktorý atole zakreslil do máp, je podľa písomných záznamov Otto von Kotzebue, plaviaci sa pod vlajkou Ruského cárstva. Záznam je datovaný na 2. marca 1824 Atol pomenoval pod názvom „Predpriati“, ale na jeho pôdu kvôli nemožnosti kotvenia a nepriateľskému správaniu domorodcov nevystúpil. Až 3. februára 1837 na ostrov vystúpil britský námorný dôstojník a prieskumník Edward Belcher. Na jeho mapách atol niesol domorodý názov Niuhi, až kým nebol definitívne premenovaný na súčasný názov.
V roku 1860 museli na ostrove zasiahnuť francúzske orgány kvôli brutálnym vraždám. Na ostrove pristál náčelník kmeňa Paiore z atolu Anaa, ktorý konvertoval na kresťanstvo, Počas svojej druhej návštevy priviedol so sebou jedenástich spoluveriacich a zástupcov z rôznych ostrovov Tuamotu. Pri príchode sa však dopustil hrubej nezdvorilosti k hostiteľovi a rozzúrení bojovníci Fakahina zavraždili šiestich z jeho skupiny priamo pred očami Paioreho. Paiore ohlásil incident francúzskemu protektorátu v decembri 1860, na čo k atolu dorazila vojnová fregata Cassini. Väčšina ostrovanov však stihla ujsť. V roku 1870 tu bol postavený veľký kríž ako pamätník na tých, ktorých zavraždili na pláži Fakahina.
Dôležitou osobnosťou ostrova z toho obdobia je otec Albert Montiton, ktorý v roku 1872 na tomto atole vybudoval prvý kostol Svätého Mikuláša, pomohol vybudovať studne, polia a dedinu Hokikakika. Tá bola v roku 1903 hurikánom zničená a už neobnovená. Ťažko niesol najmä tradičné kruté zvyky domorodých Polynézanov, napríklad rituálne samovraždy celých rodín pomocou jedov alebo pod zubami žralokov.

Ekonomika

Z pôvodnej divo rastúcej flóry dnes nie sú prítomné už takmer žiadne zvyšky. V závere 19. storočia a začiatkom 20. storočia prebiehala na ostrove intenzívna výsadba kokosovej palmy na vtedajšiu lukratívnu výrobu kopry. Kokosové plantáže dominujú krajine dodnes. Na atole rastie ovocný strom Pometia pinnata, nazývaný aj „Island litchee“, alebo domorodými polynézanmi Kava či Tava.
Obyvateľstvo sa zaoberá najmä produkciou kopry a lovom lastúr na suveníry a mäso. Lagúna ostrova je kvôli zvýšenej slanosti nevhodná pre pestovanie perál.

Súčasnosť

V roku 1985 tu bolo vybudované letisko s 900 m dlhou asfaltovou pristávacou dráhou, vďaka čomu sa postupne rozvíja aj turistický ruch a príjmy z neho. Spoj s Tahiti okrem nepravidelnej leteckej linky Air Tahiti zabezpečuje raz za mesiac nákladná a dopravná loď Kura Ura Taporo.
V júni 2012 sa na ostrov prisťahoval vysoký republikový komisár, Richard Didier, ktorý podporuje rozvoj vzdialených atolov a modernizáciu ich infraštruktúry.