google/wiki40b huggingface dataset:
Dlhoňa

Erb a vlajka

V modrom štíte na zelenej pažiti stojaci strieborný vlk v zlatej zbroji, v horných rohoch po jednej zlatej odvrátenej vetvičke buka.
Tento erb bol prijatý  uznesením obecného zastupiteľstva dňa 10. mája 2006, č. OZ – 4/2006 a je zapísaný v heraldickom registri Slovenskej republiky pod signatúrou D – 171/2006.
Prírodný motív podľa odtlačku pečatidla obce z roku 1868.
Autormi erbu je Peter Kónya, Leon Sokolovský a Sergej Pančák.
Vlajka obce pozostáva zo siedmich pozdĺžnych pruhov vo farbách žltej (1/7), modrej (1/7), zelenej (1/7), bielej (1/7), modrej (1/7), zelenej (1/7) a bielej (1/7). Vlajka má pomer strán 2 : 3 a ukončená je tromi cípmi, t. j. dvoma zastrihmi, siahajúcimi do tretiny jej listu.

Vodné toky

Cez obec preteká riečka Svidničanka.

Vojnové pohrebisko z 1. svetovej vojny

Na cintoríne s 12 hrobmi, vojnovom dedinskom pohrebisku z I. sv. vojny, dnes dominuje železný kríž a skorodované kovové hviezdice. Hviezdicami sa v Česko-Slovensku v medzivojnovom období označovali vojenské hrobové miesta. Pohrebisko je pôvodné, nenarušené a vzniklo exhumáciou 27. - 29. apríla 1922. Podiel na jeho výstavbe majú žandári, strážmajstri Rudolf Polívka a František Slezáček. 
Sedem samostatných hrobov dopĺňa 5 masových so 17 pochovanými vojakmi (6, 4, 3 a dva hroby po dvoch vojakov). 19 rakúsko-uhorských a 5 ruských vojakov zahynulo v jarných mesiacoch roku 1915. Dvaja vojaci zomreli na následky cholery. Niekoľko rakúsko-uhorských vojakov bolo z Pešieho pluku č. 50 (Alba Iulia, Rumunsko) a Pešieho pluku č. 96 (Karlovac, Chorvátsko)
Wilsonova veta

História

Veta bola prvý raz publikovaná v roku 1770 Edwardom Waringom a pripisuje sa jeho študentovi Johnovi Wilsonovi, ani jeden z nich však neuviedol jej dôkaz. Navyše Waring publikoval vetu len v tvare nutnej podmienky. Prvý raz bola veta dokázaná (už v tvare ekvivalencie) Josephom Louisom Lagrangom v roku 1773.
Akastos (Atény)

Akastos (starogr. Ἄκαστος – Akastos, lat. Acastus) je v gréckej mytológii syn a následník aténskeho archónta Medóna.
Po smrti aténskeho archónta Medóna sa jeho následníkom stal syn Akastos, ktorý podľa antického autora Hieronyma vládol od roku 1048 pred Kr. do roku 1012 pred Kr.
Antický autor Eusebios uvádza, že Akastos, syn Medóna, vládol 36 rokov a že za jeho vlády došlo k hlavnej migrácii Iónov, vrátane básnika Homéra. V tej dobe dal vraj izraelský kráľ Šalamún postaviť v Jeruzaleme slávny chrám, ktorý sa stal strediskom židovského náboženstva. Nástupcom Akasta sa stal jeho syn Archippos.
Z výsledkov výskumov archeológov a historikov k migrácii Iónov v tomto období skutočne došlo. Hybnou silou migrácie bol vo veľkej miere vpád Dórov do Grécka. Ióni si v tomto období uhájili východné časti Grécka a osídlili väčšinu ostrovov v Egejskom mori a postupne prenikli aj do protiľahlých krajov Malej Ázie, kde založili mestá Milét, Kolofón, Smyrnu a Efez.
Saint-Julien-les-Villas

Poloha

Obec má rozlohu 5,26 km². Najvyšší bod je položený 126 m n. m. a najnižší bod 106 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 6781 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Flatulista

Flatulista je zabávač, ktorého vystúpenie pozostáva výlučne alebo prevažne z vypúšťania vetrov predvádzaného tvorivým, hudobným alebo zábavným spôsobom.

História

V mytológii kmeňa Innu v Kanade sa najmocnejší duch nazýval Matshishkapeu, v preklade „prdiaci muž“. Ide o legendárneho šamana schopného spôsobiť gastrointestinálnu bolesť alebo úľavu.
Existuje množstvo roztrúsených zmienok o flatulistoch v časoch antiky a stredoveku. Svätý Augustín v diele De civitate Dei (14.24) spomína niektorých účinkujúcich, ktorí mali takú kontrolu nad svojimi útrobami, že dokázali kontinuálne produkovať vetry podľa vlastnej vôle, aby tak vytvorili ilúziu spevu.
Flatulisti v stredovekom Írsku sa nazývali braigetori. V Tech Midchúarda, diagrame Banqueting Hallu na nálezisku Hill of Tara z 12. storočia sú uvedení spolu s ostatnými umelcami a hudobníkmi. Ako zabávači boli zaradení na koniec stupnice, na ktorej vrchole stáli bardi, fili a harfisti. 
Jeden neskorostredoveký flatulista je uvedený v zázname z 13. storočia v anglickej Liber feodorum. Kniha uvádza istého "Roland the Farter", ktorý vlastnil v Hemingstone kaštiel, a ktorý bol povinný každé Vianoce vykonávať na dvore kráľa Henricha II. Unum saltum et siffletum et unum bumbulum (jeden skok, jedno zapískanie a jeden prd).
V Japonsku, počas obdobia Edo boli flatulisti známi ako „heppiri otoko“ (屁放男), t. j. „prdiaci muži“
Za najvýznamnejšieho flatulistu novodobých dejín je považovaný francúzsky zabávač Joseph Pujol, ktorý mal prezývku Le Pétomane.

Súčasnosť

Najvýznamnejším flatulistom súčasnosti je Paul Oldfield známy ako Mr. Methane. Flatulisti Terrance a Phillip sa vyskytli v animovanom seriáli South Park. Fiktívnu postavu Fartman stvoril známy zabávač Howard Stern.
Alexandra Pavelková

Život a tvorba

Narodila sa vo Zvolene. Vzdelanie získavala na gymnáziu vo Zvolene, neskôr na nadstavbovej ekonomickej škole v Banskej Bystrici. V rokoch 1984 – 1986 študovala esperanto na súkromnej jazykovej škole v Poprade, v rokoch 1992 – 2000 angličtinu na štátnej jazykovej škole vo Zvolene a Banskej Bystrici. Vysokoškolské vzdelanie získala na Univerzite Mateja Bela v Banskej Bystrici, kde promovala z odboru publicistika, a neskôr na Univerzite Sv. Cyrila a Metoda v Trnave, kde promovala z odboru masmediálna komunikácia so smerovaním na filmovú produkciu a teóriu filmu. Od roku 2005 je vydatá za Rastislava Webera.
Pracovala ako učiteľka, fakturantka, prevádzkarka v hoteli, ekonómka a technička. Teraz žije vo Zvolene, pracuje na Technickej univerzite. Hovorí piatimi jazykmi. Píše vedecko-fantastické knihy, fantasy, jej poviedky vyšli v mnohých slovenských i zahraničných vedecko-fantastických výberoch alebo zborníkoch či časopisoch. Je filmovou a knižnou recenzentkou, no okrem vlastnej tvorby sa venuje i prekladom. Jej knihy a poviedky vychádzajú v slovenskom jazyku, ale aj v českom, poľskom a filipínskom jazyku. Je šéfredaktorkou internetového denníka Fandom SK zameraného na fantastiku, vedu a alternatívny životný štýl. Je porotkyňou literárnych súťaží a gestorkou literárnej súťaže Ohnivé pero a výtvarnej súťaže Svet na tvoj obraz. Píše blog prevažne o mačkách a o filmoch.
Antonij Beskid

Antonij Beskid, tiež Anton Beskid, ukr. Антон Григорович Бескид – Anton Hryhorovyč Beskyd, rus. Антон Григорьевич Бескид – Anton Grigorievič Beskid, maď. Beszkid Antal (* 16. september 1855, Hanigovce – † 16. jún 1933, Užhorod) bol rusínsky politik v Rakúsko-Uhorsku a v prvej ČSR. Hlavne jeho zásluhou bola po prvej svetovej vojne pripojená Podkarpatská Rus k Česko-Slovensku.

Životopis

Študoval na gymnáziu v Kežmarku a na kolégiu v Prešove. Právo ukončil v Budapešti. Od roku 1883 do 1885 bol advokátom v Kežmarku, potom do roku 1906 advokát v Spišskej Starej Vsi, od roku 1906 riaditeľ majetkov a právnym poradcom gréckokatolíckého biskupstva v Prešove.
Politike sa začal venovať po príchode do Prešova v Krajinskej katolíckej ľudovej strane (maď. Néppart), vtedy bol ešte uhorským vlastencom, ale hájil aj záujmy rusínskeho obyvateľstva. V rokoch 1910-1918 bol poslancom uhorskeho snemu, ako jediný poslanec sa v rokoch 1913-1914 zastal Rusínov v schizmatickom procese v Sigheti.
Po vypuknutí buržoázno-demokratickej revolúcie v Maďarsku ho vláda M. Karolyiho menovala za ministra pre rusínske záležitosti, on však v Prešove 19. novembra 1918 založil Rusínsku národnú radu, ktorá žiadala, aby sa Podkarpatská Rus pripojila k Česko-Slovensku. Aj jeho zásluhou bola 10. septembra 1919 v Saint Germain podpísaná zmluva medzi ČSR a dohodovými štátmi, ktorou sa Podkarpatská Rus pripojila k ČSR, s rozsiahlou autonómiou.
Roku 1923 bol Beskid vymenovaný za guvernéra Podkarpatskej Rusi, funkciu zastával až do smrti. V roku 1932 napísal T.G. Masarykovi memorandum o poskytnutí autonómie, ako to bolo v mierovej zmluve zo Sain Germain, až do roku 1938 však táto autonómia nebola Podkarpatskej Rusi poskytnutá.
Bol prvým predsedom kultúrneho a literárneho Spolku A. V. Duchnoviča.
Urdès

Poloha

Obec má rozlohu 5,89 km². Najvyšší bod je položený 246 m n. m. a najnižší bod 109 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 262 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Sovietsky rubeľ

Sovietsky rubeľ (rus. рубль; názvy v ďalších sovietskych jazykoch pozri nižšie) bola menová jednotka v Sovietskom zväze. Rubeľ sa delil na 100 kopejok (rus. копе́йка, plurál: копе́йки).

Etymológia

Slovo „rubeľ“ je odvodené z ruského slovesa рубить (rúbať). Historicky bol „rubeľ“ odseknutý kúsok hrivny (odliatku) striebra.
Vrbovská pahorkatina

Polohopis

Územie sa nachádza v juhovýchodnej časti Podtatranskej kotliny, v južnej polovici podcelku Popradská kotlina. Zaberá mierne zvlnené územie juhovýchodne od rieky Poprad, približne od Spišskej Teplice pri Poprade po Kežmarok a južným smerom po obec Jánovce. Z významnejších sídiel tu ležia Gánovce, Vrbov, Švábovce a Hôrka. V rámci Popradskej kotliny susedí na severe Popradská rovina, Lomnická pahorkatina a Kežmarská pahorkatina. Na východe vystupujú Levočské vrchy a ich časti Ľubické predhorie a Levočské úboče, juhovýchodne sa nachádza Hornádske podolie, podcelok Hornádskej kotliny. Južný okraj pahorkatiny vymedzuje hrebeň Dúbravy, podcelok pohoria Kozie chrbty. 
Vysoko položenou pahorkatinou vedie rozvodie Baltského a Čierneho mora a tak všetky prítoky západným okrajom pahorkatiny tečúceho Popradu (napríklad Ľubica, Tvarožniansky potok, Vrbovský potok a Hozelský potok) odvádzajú vodu do Baltského mora. Gánovský potok, Trnovský potok i Sihoť odvádzajú vodu z južnej časti územia do rieky Hornád a Čierneho mora.
Významné dopravné koridory vedú najmä okrajovými časťami Vrbovskej pahorkatiny; južnou polovicou z Popradu vedie Európska cesta 50, vedúca v trase diaľnice D1 (Žilina – Košice), cesta I/18 (Liptovský Mikuláš – Levoča) i železničná trať Žilina – Košice. V Poprade cestné ťahy križuje I/66 (Rožňava – Kežmarok), ktorú sleduje aj regionálna trať do Starej Ľubovne a z mesta Kežmarok vedie južným smerom cesta II/536 k obci Jánovce, kde sa pripája na cestu I/18.

Ochrana územia

Táto časť Popradskej kotliny leží mimo veľkoplošne chránených území. Z maloplošných, osobitne chránených lokalít sa tu nachádza prírodná rezervácia Primovské skaly a Švábovská stráň, národná prírodná pamiatka Gánovské travertíny a prírodná pamiatka Briežky.

Turizmus

Juhovýchodná časť Popradskej kotliny je mimo mestá Poprad a Kežmarok s ich historickými pamiatkami, zaujímavá archeologickým náleziskom pri Gánovciach, kde bola nájdená mozgovňa lebky neandertálca. Pri obci Jánovce leží nálezisko z bronzovej doby, Myšia hôrka. Významné sú termálne pramene, ktoré využíva aquapark AquaCity v Poprade i termálne kúpaliská vo Vrbove.
Montestruc-sur-Gers

Poloha

Obec má rozlohu 16,31 km². Najvyšší bod je položený 180 m n. m. a najnižší bod 91 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 707 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Coux-et-Bigaroque

Poloha

Obec má rozlohu 19,33 km². Najvyšší bod je položený 245 m n. m. a najnižší bod 45 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 982 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saint-Pierre-la-Bourlhonne

Poloha

Obec má rozlohu 11,89 km². Najvyšší bod je položený 1 542 m n. m. a najnižší bod 688 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 143 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Križiacke výpravy proti husitom

Križiacke výpravy proti husitom boli vojenské ťaženia rímsko-katolíckej cirkvi vyhlasované ako súčasť svätej vojny na obranu katolíckej viery s cieľom vyhladenia husitského kresťanstva v Čechách.
Účastníci bojovali pod znamením kríža a boli obdarení zvláštnymi výhodami a plnomocnými odpustkami. Celkom sa uskutočnilo päť výprav.
Prvá výprava sa uskutočnila na podnet uhorského a rímskeho kráľa Žigmunda Luxemburského, bola schválená pápežom Martinom V. 1. marca 1420 a slávnostne proklamovaná vo Vratislavi 17. marca v tom istom roku. Vojská z Uhorska, nemeckých oblastí Svätej rímskej ríše, rakúskych krajín a katolíckych oblastí Českého kráľovstva obľahli na konci júna 1420 Prahu. 14. júla pri pokuse dobyť provizórnu vozovú hradbu husitov na vrchu Vítkov pred Prahou utrpeli porážku a po korunovácii Žigmunda českým kráľom (28. júla) boli rozpustené.
Druhá výprava, vyhlásená na jar roku 1421 a ideovo podnietená kardinálom B. Castiglionem, prebehla na dvoch frontoch. Vojská, sformované počas augusta v nemeckých oblastiach ríše a neúspešne obliehajúce Žatec, ustúpili pred husitmi 2. októbra 1421. Druhý prúd, vedený Žigmundom Luxemburským a zložený prevažne z vojakov Uhorského kráľovstva, utiekol z českých krajín v januári 1422 po sérii porážok (pri Kutnej Hore, pri Habroch).
Tretia výprava, ktorej vedením poveril Žigmund markgrófa Fridricha I. Brandenburského, sa bez stretu s protivníkom rozpadla na jeseň roku 1422.
Štvrtá výprava, proklamovaná na jar 1427 a organizovaná trevírskym arcibiskupom Ottom (1418 – 1430), utrpela nezdar začiatkom augusta pri Stříbre a Tachove.
Piata výprava, ktorú viedli kardinál Giuliano Cesarini a markgróf Fridrich I. Brandenburský, skončila 14. augusta 1431 útekom križiakov z priestoru medzi Domažlicami a Kdyňou.
Nezdar krížových výprav proti husitom prinútil katolícku cirkev k jednaniam, ktoré vyvrcholili na bazilejskom koncile. K protihusitským krížovým výpravám možno priradiť i ťaženie uhorského kráľa Mateja Korvína v rokoch 1468 – 1471, podporované príležitostnými, viacmenej koristnými vpádmi z nemeckých oblastí ríše. Ani tieto akcie však husitov neprinútili k opätovnému prijatiu katolíckej konfesie. Opakované neúspechy križiackych vojsk, ktorých počet doboví pozorovatelia nadsadzovali (spravidla zahŕňali 20 000 – 30 000 mužov, niekedy i menej), spočívali v nedisciplinovanosti bojovníkov, v ich neochote riskovať život v urputných zápasoch s husitmi, v prílišnom sústredení sa na zisk prípadnej koristi i v rivalite jednotlivých šľachtických veliteľov, sledujúcich vlastné záujmy a neochote podriadiť sa pokynom organizátorov.
Rimavský seniorát

Rimavský seniorát (v plnom znení Rimavský seniorát Evanjelickej cirkvi augsburského vyznania na Slovensku, v skratke RIS) je cirkevnou organizačnou jednotkou Evanjelickej cirkvi a. v. na Slovensku, do ktorej sú zahrnuté evanjelické cirkevné zbory nachádzajúce sa prevažne v okrese Rimavská Sobota a v južnej časti okresu Revúca. Jeden cirkevný zbor (Kokava nad Rimavicou) sa nachádza na území okresu Poltár a jeden (Gemerská Panica) na území okresu Rožňava. Jedna filiálka (Nové Hony) sa nachádza v okrese Lučenec. Seniorát patrí do Západného dištriktu.
Seniorát vznikol v roku 1953 transformáciou bývalého Malohontského seniorátu, ku ktorému bolo pripojených niekoľko zborov z pôvodného tzv. Veľkého Gemerského seniorátu (Budikovany, Drienčany, Gemer, Gemerská Panica, Hrušovo, Padarovce a Tornaľa). Seniorát sídli v sídle cirkevného zboru seniora.

Cirkevné zbory

Brádno (v roku 2001 združený so zborom v Hnúšti), Budikovany, Čerenčany (zrušený v roku 2009 a pripojený k Hrachovu), Dlhá Ves (do roku 1964, potom pripojený ku Gemerskému seniorátu), Drienčany, Fiľakovo (do roku 1985, potom pripojený k Novohradskému seniorátu), Gemer, Gemerská Panica, Hnúšťa-Brádno, Hodejov (zrušený v roku 2018) , Hrachovo, Hrušovo, Klenovec, Kokava nad Rimavicou, Kraskovo, Ožďany, Padarovce, Rimavská Baňa, Rimavská Píla, Rimavská Sobota, Rimavská Sobota-Vyšná Pokoradz, Rimavské Brezovo, Tisovec a Tornaľa.
Bohoslužobným jazykom vo väčšine zborov je slovenčina. Tri zbory sú dvojrečové (Ožďany, Rimavská Sobota a Tornaľa) a štyri čisto maďarské (Gemer, Gemerská Panica, Hodejov a Padarovce).

Počet členov

K 31. decembru 2013 bolo evidovaných v kartotékach jednotlivých zborov seniorátu spolu 4915 členov. Počtom členov je najväčší zbor v Klenovci s 1399 členmi a najmenší zbor je v Hodejove s 53 členmi.
Viven

Poloha

Obec má rozlohu 3,63 km². Najvyšší bod je položený 267 m n. m. a najnižší bod 139 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 172 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Piešťanská ulica (Žilina)

Priebeh

Ulicu tvoria dva kratšie úseky, vytvárajúce pravý uhol. Lemujú ju dva bloky panelových domov a v blízkosti sa nachádza Nay elektrodom a Materská škola Trnavská. Vo vnútrobloku medzi domami a MŠ sa nachádza zrenovované detské ihrisko.
Bazentin

Poloha

Obec má rozlohu 5,1 km². Najvyšší bod je položený 159 m n. m. a najnižší bod 94 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 76 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Uniwersytet Ekonomiczny we Wrocławiu

Uniwersytet Ekonomiczny we Wrocławiu (doslova Ekonomická univerzita vo Vroclave) patrí medzi štátne univerzity situované vo Vroclave v Poľsku. Univerzita bola založená v roku 1947, sprvoti ako súkromná Vysoká obchodná škola (poľ. Wyższa Szkoła Handlowa), neskôr, po znárodnení v roku 1954, niesla univerzita názov Vysoká škola ekonomická (poľ. Wyższa Szkoła Ekonomiczna). V októbri  1974 bola univerzita pomenovaná po známom poľskom ekonómovi Oskarovi Lange, avšak jeho meno sa nikdy nezobrazilo v anglickej verzii názvu univerzity. V roku 2008 bolo meno ekonóma z názvu vyňaté a univerzita od vtedy nesie súčasný názov Ekonomická univerzita vo Vroclave.
Od roka 2005 na univerzite študuje približne 21 000 študentov, vrátane diaľkových študentov, v pracovnom pomere je 638 vyučujúcich, vrátane 137 profesorov.
Podstatná časť univerzity, takzvaný kampus (3 zo 4 fakúlt), sa nachádza na Komandorskej ulici v úzkej blízkosti centra Vroclavu. Štvrtá fakulta Regionálnej ekonómie a turizmu je situovaná v meste Jelenia Góra.
La Ferté-Imbault

Poloha

Obec má rozlohu 50,02 km². Najvyšší bod je položený 126 m n. m. a najnižší bod 94 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 988 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Folklór (kultúra)

Folklór na Slovensku

Folklór patrí na Slovensku medzi najväčšiu pýchu krajiny. Každá oblasť, mesto, dedina, obec má svoj vlastný charakter a svoj vlastný folklór – kroje, hudbu, piesne, architektúru, zvyky, tradície, tance a nárečie. Na prezentáciu folklórnych zvykov jednotlivých regiónov sú na viacerých miestach Slovenska usporadúvané folklórne festivaly. 
Najväčšie festivaly na Slovensku sú vo Východnej, Myjave a Detve a všetky tri festivaly sú organizované pod hlavičkou C.I.O.F.F. (najväčšia folkloristická celosvetová organizácia). Ostatné festivaly majú skôr regionálny charakter, ale často svojou kvalitou nezaostávajú za týmito tromi festivalmi. Vo všeobecnosti možno povedať, že medzi festivalmi sú dosť výrazné rozdiely a každý má svoju vlastnú, typickú atmosféru a čaro. Na najlepších festivaloch žije festivalom celá obec, mesto – dokonca celá oblasť a folklór cítite na každom kroku.

Folklór v Srbsku

Slováci, ktorí prišli do Srbska (presnejšie do Vojvodiny) zo Severného Maďarska a Slovenska, si so sebou priniesli aj folklór. Každá dedina a mesto má svoj vlastný kroj, hudbu, zvyky, tradície, tance, nárečie, ktoré je odlišné (nie je všade rovnaké). Vo Vojvodine sa organizujú rôzne slovenské ako folklórne tak i rôzne iné podujatia.
Najväčšie festivaly v Srbsku sú v Kysáči, Zlatá brána, Báčskom Petrovci, Slovenské národné slávnosti. Taktiež tam sú aj festivaly Tancuj, tancuj, Budárske dni... a v takmer každej obci bývajú rôzne podujatia a festivaly.
Roche-lez-Beaupré

Poloha

Obec má rozlohu 5,63 km². Najvyšší bod je položený 339 m n. m. a najnižší bod 242 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 054 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Jana III.

Detstvo a prvé manželstvo

Narodila sa na francúzskom kráľovskom dvore na zámku v Saint-Germain-en-Laye. Bola dcéra Henricha II. a Margity Navarrskej, sestry francúzskeho kráľa Františka I.. Väčšinu svojho detstva strávila v Normandii oddelená od svojich rodičov. Vychovávaná pestúnkami a opatrovníkmi získala znamenité vzdelanie pod vplyvom humanistu Nicolasa Bourbona. Bola popisovaná ako povrchná a veľmi temperamentná princezná, v ranom veku s tendenciou byť tvrdohlavá a nepoddajná.
V roku 1541, keď mala 12 rokov, ju jej strýko František I. prinútil k sobášu s vojvodom Wilhelmom von Kleve, bratom štvrtej manželky anglického kráľa Henricha VIII. Anny Klévskej. S týmto manželstvom nesúhlasila, hoci ju fyzicky trestali kvôli tvrdohlavosti prijať toto politické manželstvo, jej vôľa zlomená nebola, a tak ju musel v deň svadby odniesť k oltáru konstábl Francúzska Anne de Montmorency. Manželstvo však nebolo naplnené v manželskej posteli, a tak bolo z politických dôvodov o štyri roky neskôr anulované. Hoci mohlo byť okamžite dohodnuté nové manželstvo, bola zverená do starostlivosti strýka Františka I.

Druhé manželstvo

Po smrti kráľa Františka I. v roku 1547 a korunovácii Henricha II. Francúzskeho za kráľa, sa vydala za Antona Bourbonského, vojvodu z Vendôme. Svadba sa konala v Moulins 20. októbra 1548. Manželstvo bolo uzavreté kvôli zlúčeniu majetkov na severe a juhu Francúzska.
Kostol svätého Víta (Rusovce)

História

Jeho pôvod treba hľadať v neskororímskom období. Súčasný kostol bol vybudovaný v renesančnom slohu v roku 1613 na mieste staršieho románskeho kostola doloženého v roku 1208. O jeho zrode svedčí latinský kamenný nápis nad južným renesančným portálom. Podľa neho kostol založil so súhlasom kaločského arcibiskupa Demetera Napragiho rusovský farár Peter Tisliarich 15. júna 1613.
Kostol bol časom viackrát stavebne upravovaný, z ktorých niektoré sa negatívne podpísali pod jeho existenciu. Najtvrdší úder kostol dostal pri prestavbe v 50-tych rokoch 20. storočia, keď bol vyprázdnený a premenený na sklad kníh. Vzácny mobiliár, sa nenávratne stratil alebo bol zničený. Niektoré artefakty, medzi nimi napr. vzácny oltárny triptych s výjavom Umučenie sv. Víta, sa podarilo časom objaviť.

Opis

Stavebne je kostol sv. Víta jednoduchou jednoloďovou stavbou s presbytériom a predstavanou štvorhrannou vežou, vysokou 17 metrov, stojacou na dvoch mohutných pilieroch. Presbytérium je zaklenuté krížovou klenbou. Strecha lode je sedlová. V súčasnosti je kostol v stave rekonštrukcie, ktorú vykonávajú nadšenci z občianskeho združenia Vitus. Hotová je veža a kompletné zastrešenie objektu. Loď spolu s interiérom čakajú na rekonštrukciu.
V kostole sa vykonával archeologický prieskum, počas ktorého boli pod podlahou objavené štyri hroby (tri novoveké a jeden z rímskeho obdobia zo 4. storočia).
Kostol svätého Víta v Rusovciach patrí k najvýznamnejším pamiatkam Bratislavy a ako taký bol zaradený do zoznamu národných kultúrnych pamiatok.
Repiská (Malopoľské vojvodstvo)

Repiská (poľ. Rzepiska, maď. Répásfalu, nem. Reps) sú dedinou na Spiši. Pôvodne obec takmer výlučne osídlená slovenským etnikom (súčasť Uhorska, v rokoch 1939 - 1945 patrila Slovensku) bola roku 1945 anektovaná Poľskom (dokopy 13 spišských a 12 oravských obcí).  Nachádza sa v jeho južnej časti pri hranici so Slovenskom.