Osmanská ríša

Rozmach (1299 - 1453)

Po tom čo v 13. storočí zanikol Rúmský sultanát bola Anatolia rozdelená na časti nezávislých tureckých kniežatstiev známych ako Anatolské beyliky. Jeden z týchto bejlikov, v oblasti Bitýnia na hranici Byzantskej ríše, bol vedený tureckým kmeňovým vodcom Osmanom I. († 1323/1324). Osmanovi prví stúpenci pozostávali z tureckých kmeňových skupín a byzantských odpadlíkov, mnohí, ale nie všetci konvertovali na islam. Osman rozšíril kontrolu nad svojím kniežatstvom dobytím byzantských miest pozdĺž rieky Sakarya. Nie je dobre známe, kedy Osmani prišli ovládnuť svojich susedov, kvôli nedostatku zdrojov prežívajúcich z tohto obdobia.
Po smrti Osmana I. sa O smanská ríša začalo rozširovať o Anatóliu a Balkán. Osmanov syn Orhan dobyl severozápadné Anatolské mesto Bursa v roku 1326, čím sa stal novým hlavným mestom Osmanského štátu a nahradil tým byzantskú kontrolu v tomto regióne. Významné prístavné mesto Thessaloniki bolo v roku 1387 dobyté a vyrabované Benátčanmi. Osmanské víťazstvo v Kosove v roku 1389 znamenalo koniec srbskej moci v regióne a dláždilo cestu pre osmanskú expanziu do Európy. Bitka pri Nicopolis v roku 1396, široko považovaná za poslednú rozsiahlu križiacku výpravu stredoveku, nedokázala zastaviť postup víťazných osmanských Turkov. 
Ako Turci expandovali na Balkán, dobytie Konštantínopolu sa stalo kľúčovým cieľom. Osmani už získali kontrolu nad takmer všetkými bývalými byzantskými krajinami v okolí mesta, už stačilo dobyť len Konštantínopol. V roku 1402 boli Byzanci dočasne oslobodení, keď Turecko-mongolský vodca Tímúr, zakladateľ Timuridskej ríše, napadol z východu osmanskú Anatóliu. V bitke pri Ankare v roku 1402 Tímúr porazil osmanské vojsko a vzal sultána Bayezida I. ako väzňa, ktorý vrhol ríšu do neporiadku. Následná občianska vojna, tiež známa ako Fetret Devri, trvala od roku 1402 do 1413, keď Bayezidovi synovia bojovali medzi sebou o získaní moci. Novým sultánom sa stal Mehmed I. a obnovil osmanskú moc.
Stratené Balkánske územia Osmanmi po roku 1402, vrátane Thessaloník, Macedónska a Kosova, boli neskôr získane Muradom II. v rokoch 1430 až 1450. Dňa 10. novembra 1444 Murad odrazil križiacku výpravu Varna tým, že porazil maďarské, poľské a valašské armády pod vedením poľského vladára Vladislava III (taktiež král Uhorska), a Jána Huňadyho v bitke pri Varne, hoci Albánci pod Skanderbegom naďalej odolali. O štyri roky neskôr pripravil Ján Huňady ďalšiu armádu maďarských a valašských síl, aby zaútočili na Turkov, ale znovu bol porazený pri druhej bitke v Kosove v roku 1448.

Expanzia a vrchol (1453 - 1566)

Syn Murada II., Mehmed Dobyvateľ, reorganizoval štát aj armádu a 29. mája 1453 dobyl Konštantínopol. Mehmed umožnil pravoslávnej cirkvi zachovať si svoju autonómiu a pôdu výmenou za prijatie osmanskej autority. Kvôli napätiu medzi štátmi západnej Európy a neskoršou byzantskou ríšou väčšina ortodoxnej populácie akceptovala osmanskú vládu viac ako uprednostňovanú benátsku vládu. Albánsky odpor bol hlavnou prekážkou expanzie Osmanov na taliansky polostrov.
V 15. a 16. storočí vstúpila Osmanská ríša do obdobia expanzie. Ríša prosperovala pod vládou angažovaných a účinných sultánov. Hospodársky sa rozvíjala aj vďaka kontrole hlavných obchodných ciest medzi Európou a Áziou.
Sultán Selim I. (1512–1520) dramaticky rozšíril východné a južné hranice ríše tým, že porazil šáha Ismaila zo Safíjovovcov v bitke pri Čaldiráne. Selim I. stanovil osmanské pravidla v Egypte a vytvoril námornú prítomnosť na Červenom mori. Po tejto osmanskej expanzii začala konkurencia medzi Portugalskou ríšou a Osmanskou ríšou o to, kto bude dominantnou mocnosťou.
Sulejman Veľkolepý (1520 - 1566) dobyl Belehrad v roku 1521, južnú a strednú časť Uhorska a po historickom víťazstve v bitke pri Moháči v roku 1526 založil turecké vojvodstvo. Vládol na území dnešného Maďarska (okrem západnej časti) a ostatných stredoeurópskych území. V roku 1529 obliehal Viedeň, ale nedokázal ju získať. V roku 1532 podnikol ďalší útok na Viedeň, ale bol odrazený pri obliehaní Günsu. Transylvánia, Valašsko a nepravidelne Moldavsko sa stali kniežatstvami Osmanskej ríše. Na východe dobyli osmanský Turci v roku 1535 perzský Bagdad, získali kontrolu nad Mezopotámiou a námorný prístup do Perzského zálivu. V roku 1555 sa Kaukaz prvýkrát oficiálne rozdelil medzi Safíjov a Osmanov, ktorý zostal ich súčasťou až do konca rusko-tureckej vojny (1768–74). Týmto rozdelením Kaukazu a podpísaním Amasyjského mieru sa západné Arménsko, západný Kurdistan a západné Gruzínsko (vrátane západného Samtskhe) stalo územím Osmanov, zatiaľ čo južný Dagestan, východné Arménsko, východné Gruzínsko a Azerbajdžan zostali Perzií. 
Silným spojencom Osmanskej ríše sa stalo Francúzsko, čím sa stali zjednotený vzájomnou opozíciou voči habsburskej vláde. Francúzske dobytie Nice (1543) a Korziky (1553) vzniklo vďaka spojenectvu síl francúzskeho kráľa Františka I. a Sulejmana. Týmto bitkám velili osmanskí admiráli Barbarossa Hayreddin Paša a Turgut Reis. Mesiac pred obliehaním Nice podporovalo Francúzsko osmanské vojská s jednotkou delostrelectva počas osmanského dobytia Ostrihomu v severnom Maďarsku v roku 1543. Po ďalších pokrokoch Turkov, Habsburský vládca Ferdinand v roku 1547 oficiálne uznal osmanskú nadvládu v Maďarsku.
Na konci Sulejmanovej vlády mala ríša rozlohu približne 2 273 720 km2 a rozprestierala sa na troch kontinentoch. Okrem toho sa ríša stala dominantnou námornou silou, ktorá ovládala väčšinu Stredozemného mora. Do tejto doby bola Osmanská ríša hlavnou súčasťou európskej politickej sféry. Osmani sa zapojili do mnohonárodnostných náboženských vojen, keď sa Španieli a Portugalci zjednotili pod Iberskú úniu. Na začiatku 17. storočia začal celosvetový konflikt medzi osmanským kalifátom a Iberskou úniou. Bola to patová situácia, pretože obe mocnosti mali podobnú populáciu, technológiu a ekonomickú úroveň.

Vzbury, zvraty a oživenie (1566 - 1683)

V druhej polovici šestnásteho storočia sa Osmanská ríša dostala pod rastúcu záťaž z inflácie a rýchlo rastúcich nákladov na vojnu, ktoré mali vplyv na Európu i Blízky východ. Tieto tlaky viedli k sérii kríz okolo roku 1600, čo vyvolalo veľký tlak na osmanský vládny systém. Ríša podstúpila sériu zmien politických a vojenských inštitúcií v reakcii na tieto výzvy, ktoré jej umožnili úspešne sa prispôsobiť novým podmienkam sedemnásteho storočia a zostali mocné vojensky aj ekonomicky. Historici polovice dvadsiateho storočia kedysi charakterizovali toto obdobie ako obdobie stagnácie a úpadku, ale väčšina akademikov tento názor dnes odmieta.
Objav nových námorných obchodných ciest západoeurópskymi štátmi im umožnil vyhnúť sa osmanskému obchodnému monopolu. Portugalský objav mysu Dobrej nádeje v roku 1488 inicioval sériu osmansko-portugalských námorných vojen v Indickom oceáne v priebehu 16. storočia. Napriek narastajúcej európskej prítomnosti v Indickom oceáne pokračoval rozkvet osmanského obchodu s východom. 
Pod Ivanom IV. (1533–1584), ruským cárom, sa Osmanská ríša rozšírila do oblasti Volgy a Kaspického mora na úkor tatárskych chánov. V roku 1571 vypálil Moskvu krymský chán Devlet I Giray, ktorý bol podporovaný Osmanmi. Ďalší rok sa invázia opakovala, ale odrazila sa v bitke pri Molodi. Krymský chánát pokračoval v invázii do východnej Európy v sérii otrockých nájazdov a zostal významnou silou vo východnej Európe až do konca 17. storočia.
V južnej Európe katolícka koalícia vedená španielskom Filipom II. vyhrala v roku 1571 v bitke pri Lepanto nad osmanskou flotilou. Katolícke zbrane zabili vyše 30 000 turkov a dobyli alebo zničili 200 lodí. Bola to prekvapujúca rana obrazu osmanskej neporaziteľnosti. V roku 1565 vyhrali Maltézski rytieri nad Osmanskou ríšou pri obliehani Malty. Bitka bola omnoho poškodzujúcejšia pre Osmanské námorníctvo kvôli strate skúsených pracovných síl, ako strate lodí, ktoré boli rýchlo nahradené. Osmanské námorníctvo sa rýchlo zotavilo a presvedčilo Benátky, aby podpísali mierovú zmluvu v roku 1573, čo umožnilo Osmanom rozšíriť a upevniť svoju pozíciu v severnej Afrike.
Naproti tomu sa Habsburské hranice trochu usadili, bola to patová situácia spôsobená vystužením habsburskej obrany. Dlhá turecká vojna proti Habsburskému Rakúsku (1593–1606) vytvorila potrebu väčšieho počtu osmanskej pechoty vybavenej strelnými zbraňami, čo viedlo k uvoľneniu politiky prijímania zamestnancov. To prispelo k problémom nedisciplinovanosti a priamemu rebelantstvu vo vojenských oddieloch, ktoré neboli nikdy úplne vyriešené. Vzhľadom k tomu, že počet obyvateľov ríše dosiahol v roku 1600 30 miliónov ľudí, nedostatok pôdy dal ďalší tlak na vládu. Napriek týmto problémom zostal osmanský štát silný a jeho armáda sa nezrútila ani netrpela porážkami. Jedinými výnimkami boli kampane proti dynastii Safíjovovcov v Perzii, kde mnohé z osmanských východných provincií boli stratené, niektoré natrvalo. Táto vojna v rokoch 1603 - 1618 nakoniec vyústila do zmluvy, ktorá vrátila celý Kaukaz, okrem najzápadnejšieho Gruzínska, späť do vlastníctva iránskych Safíjovcov.
Počas vlády Murada IV. (1623 - 1640) získala Osmanská ríša v roku 1639 opäť Irak od Safíjovcov. Výsledná zmluva toho istého roku rozdelila rozhodujúcim spôsobom Kaukaz a priľahlé regióny medzi dve susedné ríše, ako to už bolo definované v roku 1555 Amasyjským mierom. Sultanát žien (1623 - 1656) bol obdobím, v ktorom matky mladých sultánov vykonávali moc v mene svojich synov. Najvýznamnejšími ženami tohto obdobia boli Kösem Sultan a jej nevesta Turhan Hatice, ktorých politická rivalita vyvrcholila v roku 1651 Köseminou vraždou. Počas éry Köprülü (1656–1703) bola kontrola ríše vykonávaná sledom veľkovezírov z rodiny Köprülüovcov. 
Toto obdobie obnovenej asertivity prišlo k nešťastnému koncu v roku 1683, kedy veľkovezír Kara Mustafa Paša viedol obrovskú armádu, aby sa pokúsil o druhé osmanské obliehanie Viedne vo Veľkej tureckej vojne v rokoch 1683 - 1699. Posledný útok bol neskorí, osmanské vojsko porazili spojenectvá Habsburgovcov, nemecké a poľské vojská na čele s poľským kráľom Jánom III. Sobieskim. 26. januára 1699 bola podpísaná Karlovacká zmluva , ktorá ukončila Veľkú tureckú vojnu. Osmani sa vzdali kontroly nad významnými územiami, mnohými natrvalo. Mustafa II. (1695–1703) viedol útok v rokoch 1695 až 1696 proti Habsburgovcom v Maďarsku, ale bol dňa 11. septembra 1697 rozdrvený pri katastrofálnej porážke v Zenty (v súčasnom Srbsku).

Rastúca Ruská hrozba (1683 - 1827)

Okrem straty Banátu a dočasnej straty Belehradu (1717 - 1739) zostali osmanské hranice na Dunaji a Sáve počas osemnásteho storočia stabilné. Ruská expanzia však predstavovala veľkú a rastúcu hrozbu. V súlade s tým bol švédsky kráľ Karol XII. privítaný ako spojenec Osmanskej ríši po jeho porážke Rusmi v bitke pri Poltave 1709 v strednej Ukrajine (časť Veľkej severnej vojny v rokoch 1700 - 1721). Karol XII. presvedčil osmanského sultána Ahmeda III., aby vyhlásil vojnu Rusku, čo vyústilo v osmanské víťazstvo pri rieke Prut v rokoch 1710 - 1711 v Moldavsku.
Po Rakúsko-tureckej vojne v rokoch 1716 - 1718 potvrdila Požaravecká zmluva stratu Banátu, Srbska a "malého valašska" (Olténia) v Rakúsku. Zmluva taktiež potvrdila, že Osmanská ríša bola v ústupe a pravdepodobne tým nepredstavuje žiadnu ďalšiu agresiu v Európe. Rakúsko-rusko-turecká vojna (1735–1739), ktorá bola ukončená Belehradskou zmluvou v roku 1739, viedla k znovuvzniknutiu Srbska a Olténia, ale impérium stratilo prístav Azov, severne od Krymského polostrova až po Rusov. Po tejto zmluve sa Osmanská ríša mohla tešiť z mieru, pretože Rakúsko a Rusko boli nútené vysporiadať sa s nástupom Pruska.
Vznikli vzdelávacie a technologické reformy, vrátane zriadenia inštitúcií vyššieho vzdelávania, napr. Istanbulskej technickej univerzity. V roku 1734 bola zriadená delostrelecká škola, ktorá stanovila delostrelecké metódy v západnom štýle, ale islamské duchovenstvo s tým úspešne nesúhlasilo v rámci teodície. V roku 1754 bola znovu otvorená delostrelecká škola. V roku 1726 presvedčil Ibrahim Muteferrika veľkovezíra Nevşehirliho Damata Ibrahima Pašu, a duchovenstva o účinnosti tlače. Muteferrikovi bolo neskôr povolené sultánom Ahmedom III. vydávať ne-náboženské knihy (napriek opozícii niektorých kaligrafov a náboženských vodcov). Tlač Muteferrika uverejnila svoju prvú knihu v roku 1729, a do roku 1743 vydala 17 diel v 23 zväzkoch, z ktorých každá má 500 až 1 000 kópií. 
V roku 1768 ruskom-podporovaný ukrajinský Haidamakanci, prenasledújuca poľských spoločníkov, vstúpila do Balty, osmanského mesta na hranici Bessarabie na Ukrajine, zmasakrovala svojich občanov a vypálila mesto na popol. Táto akcia vyvolala Osmanskú ríšu do Rusko-tureckej vojne v rokoch 1768 - 1774. Zmluva Küçüka Kaynarcu z roku 1774 ukončila vojnu a poskytla slobodu uctievania kresťanských občanov provincií Valašska a Moldavska kontrolovaných Osmanmi. Koncom 18. storočia, po niekoľkých porážkach vo vojnách s Ruskom začali niektorí ľudia v Osmanskej ríši usidzovať, že reformy Petra Veľkého poskytli Rusom náskok a Osmani tak musia držať krok s technológiou západu, aby sa zabránilo ďalším porážkam.
Selim III. (1789–1807) urobil prvé veľké pokusy modernizovať armádu, ale jeho reformy brzdili náboženské vedenie a janičiari. Nakoniec sa janičiari vzbúrili. Selimove úsilie ho stálo jeho trón a život, kvôli čomu Mahmud II. v roku 1826 zrušil janičiarsky zbor.
Srbská revolúcia (1804 - 1815) znamenala začiatok éry národného prebudenia na Balkáne počas otázky na východe. V roku 1811 sa proti Osmanom vzbúril fundamentalistický Wahhabis z Arábie, vedený rodinou al-Saudovcov. V roku 1821 Gréci vyhlásili vojnu sultánovi. Po povstaní, ktoré vzniklo v Moldavsku, nasledovala hlavná revolúcia na Peloponéze, ktorá sa spolu so severnou časťou Korintského zálivu stala prvou časťou Osmanskej ríše na dosiahnutie nezávislosti (v roku 1829). V roku 1830 Francúzi napadli Alžírsko, ktoré prehralo. V roku 1831 sa Mohammad Ali vzbúril s cieľom stať sa sultánom a založiť novú dynastiu. Jeho francúzsky vycvičená armáda pod vedením svojho syna Ibrahima Pašu porazila Osmanskú armádu, keď pochodovala do Konštantínopolu, čím sa dostali do vzdialenosti 200 kilometrov od hlavného mesta. V zúfalstve apeloval sultán Mahmud II. na pomoc Rusov, žiadajúc cisára Mikuláša I., aby poslal vojenskú silu, ktorá by ho zachránila. Na oplátku za podpísanie zmluvy Hünkâr İskelesi poslali Rusi expedičnú silu, ktorá odradila Ibrahima získať Konštantínopol. Za podmienok Kutahijského pokoja, podpísaného 5. mája 1833, Mohammad Ali súhlasil s tým, že sa vzdá svojho nároku na trón, výmenou za čo boli vytvorené provincie Kréty, Aleppa, Tripolisu, Damasku a Sidonu ( posledné štyri zahŕňajú modernú Sýriu a Libanon) a majú právo vyberať dane v Adane. 
V roku 1839 sa Sublime Porte pokúsil vziať späť to, čo stratil s de facto nezávislým egyptským vilayetom a utrpel zdrvujúcu porážku, ktorá viedla k orientálnej kríze, keďže Mohammad Ali bol veľmi blízky Francúzsku a vyhliadky na neho ako sultána boli široko vnímané ako uvedenie celej ríše do francúzskej sféry vplyvu. Keď sa Sublime Porte ukázalo ako neschopné poraziť Egypťanov, Británia a Rakúsko zasiahli, aby porazili Egypt. V polovici 19. storočia sa Osmanská ríša Európanmi nazývala „chorým človekom“. Suzerainské štáty - Srbské kniežatstvo, Valašsko a Moldavsko - sa posunuli smerom k nezávislosti počas 60-tých a 70-tých rokov 19. storočia.

Úpadok a modernizácia (1828 - 1908)

Počas obdobia Tanzimatu (1839 - 1876) viedla séria ústavných reforiem vlády k pomerne modernej armáde, reformám bankového systému, dekriminalizácii homosexuality a cechom s modernými továrňami. Osmanské ministerstvo pošty bolo založené v Istanbule 23. októbra 1840. 
Samuel Morse prijal turecký patent na telegraf v roku 1847, ktorý vydal sultán Abdülmecid, ktorý osobne testoval nový vynález. Po tomto úspešnom teste sa 9. augusta 1847 začala práca na prvej tureckej telegrafnej linke (Istanbul-Edirne-Şumnu). Reformné obdobie vyvrcholilo ústavou, nazvanou Kanûn-u Esâs. Prvá ústavná doba ríše trvala krátko. Parlament vládol len dva roky, kým ho sultán pozastavil. 
Kresťanské obyvateľstvo ríše sa vďaka svojej vyššej vzdelanostnej úrovni začalo tlačiť nad moslimskú väčšinu, čo viedlo k veľkému odporu u moslimov. V roku 1861 tu bolo 571 základných a 94 stredných škôl pre osmanských kresťanov s celkovým počtom 140 000 žiakov, čo je číslo, ktoré značne prevyšovalo počet moslimských detí v škole v rovnakom čase, ktoré sa ešte naviac museli učiť arabčinu a Islamskú teológiu. V roku 1911 vlastnilo zo 654 veľkoobchodných spoločností v Istanbule 528 etnických Grékov. V mnohých prípadoch boli kresťania a Židia schopní získať ochranu pred európskymi konzulmi a občianstvom, čo znamenalo, že boli chránení pred osmanským právom a nepodliehali rovnakým ekonomickým predpisom ako ich moslimskí súdruhovia. 
Krymská vojna (1853 - 1856) bola súčasťou dlhodobej súťaživosti medzi veľkými európskymi mocnosťami, kvôli vplyvu na územia upadajúcej Osmanskej ríše. Finančné bremeno vojny viedlo 4. augusta 1854 osmanský štát k vydaniu zahraničných pôžičiek vo výške 5 miliónov libier. Vojna zapríčinila odchod krymských Tatárov, z ktorých asi 200 000 sa presťahovalo do Osmanskej ríše v pokračujúcich vlnách emigrácie. Ku koncu kaukazských vojen bolo 90% Kaukazských obyvateľov vyhnaných zo svojich domovov na Kaukaze a utiekli do Osmanskej ríše, čo viedlo k osídleniu 500 000 až 700 000 kaukazských obyvateľov v Turecku. Niektoré Kaukazské organizácie udávajú oveľa väčšie počty, a to 1 - 1,5 milióna obyvateľov deportovaných alebo zabitých. Krymskí tatárski utečenci zohrali na konci 19. storočia mimoriadne významnú úlohu v snahe o modernizáciu osmanského vzdelávania.
V tomto období dala Osmanská ríša len malé množstvo verejných prostriedkov na vzdelávanie; napríklad v rokoch 1860 - 1861 sa do vzdelávania investovalo len 0,2% peňazí z celkového rozpočtu. Osmanský štát, ktorý začal s dlhovou činnosťou v krymskej vojne, bol v roku 1875 nútený vyhlásiť bankrot. 
Osmanskí bašibozukovia brutálne potláčali bulharské povstanie v roku 1876, kde zmasakrovali až 100 000 ľudí. Rusko-turecká vojna (1877 - 1878) skončila presvedčivým víťazstvom Ruska. Výsledkom bolo, že územie Osmanov v Európe sa prudko zmenšovalo: Bulharsko bolo založené ako nezávislé kniežatstvo v Osmanskej ríši, Rumusko dosiahlo úplnú nezávislosť, Srbsko a Čierna Hora získalo úplnú nezávislosť, ale s menšími územiami. V roku 1878 obsadilo Rakúsko-Uhorsko jednostranne osmanské provincie Bosny a Hercegoviny a Novi Pazar.
Britský premiér Benjamin Disraeli podporoval počas berlínskeho kongresu obnovu osmanských území na Balkánskom polostrove a na oplátku Británia v roku 1878 prevzala administratívu Cypru. Británia neskôr v roku 1882 poslala vojakov do Egypta , aby potlačili Urabijské povstanie - sultán Abdülhamid II. bol príliš paranoidný na mobilizáciu svojej vlastnej armády, pretože sa obával, že by to viedlo k štátnemu prevratu. V roku 1883 prišla nemecká vojenská misia pod vedením generála baróna Colmara von der Goltza na výcvik osmanskej armády, čo viedlo k tzv. "Goltzovej generácii" nemecky vyškolených dôstojníkov, ktorí mali zohrávať významnú úlohu v politike posledných rokov ríše.
Od roku 1894 do roku 1896 zahynulo 100 000 až 300 000 Arménov žijúcich v Osmanskej ríši kvôli tomu, čo sa stalo známym ako Hamidíjské masakry.
Keďže sa Osmanská ríša postupne zmenšovala, približne 7 - 9 miliónov moslimov sa presťahovalo zo svojich bývalých území na Kaukaze, na Kryme, na Balkáne a na stredomorských ostrovoch do Anatólie a východnej Trácie. Po tom, čo ríša prehrala prvú balkánsku vojnu (1912 - 1913), stratila všetky svoje balkánske územia okrem východnej Trácie. To malo za následok, že okolo 400 000 moslimov utekalo s ustupujúcimi osmanskými armádami, a približne 400 000 ne-moslimov utekajúcich z územia stále pod osmanskou vládou. Justin McCarthy odhaduje, že v období od roku 1821 do roku 1922 zomrelo na Balkáne niekoľko miliónov moslimov s vyhostením podobného počtu.

Porážka a zánik (1908 - 1922)

Porážka a zánik Osmanskej ríše (1908 - 1922) sa začala druhou ústavnou érou, ktorá bola momentom nádeje a sľubu ustanovenou Mladotureckou revolúciou. Obnovila osmanskú ústavu z roku 1876 a pod osmanským parlamentom priniesla viacstrannú politiku s dvojstupňovým volebným systémom (volebný zákon). Ústava ponúkla nádej tým, že umožnila občanom ríše modernizovať štátne inštitúcie, omladiť ich silu a umožniť im brániť sa proti vonkajším mocnostiam. Jej záruka slobôd prisľúbila rozpustenie medzikomunitného napätia a zmenenie ríše na harmonickejšie miesto. Namiesto toho sa toto obdobie stalo príbehom súmraku v ríši.
Členovia Mladoturkov, ktorí kedysi odišli do úzadia, si teraz založili svoje strany. Medzi nimi boli hlavné „Výbor Únie a progresu“ a „Strana slobody a súhlasu“. Na druhom konci spektra boli etnické strany, medzi ktoré patrili Poale Zion, Al-Fatat a arménske národné hnutie organizované v rámci Arménskej revolučnej federácie. Rakúsko-Uhorsko, ktoré profitovalo z občianskeho sporu, si oficiálne pripojilo Bosnu a Hercegovinu v roku 1908. Posledné osmanské sčítanie ľudu sa uskutočnilo v roku 1914. Napriek vojenským reformám, ktoré rekonštituovali osmanskú modernú armádu, stratila ríša v taliansko-tureckej vojne (1911) svoje severoafrické územia a Dodekanese a takmer všetky svoje európske územia v balkánskych vojnách (1912 - 1913). Ríša čelila neustálym nepokojom v rokoch, ktoré viedli k prvej svetovej vojne, vrátane osmanskej protistrany z roku 1909, k incidentu 31. marec a dvoch ďalších prevratov v rokoch 1912 a 1913.
História Osmanskej ríše počas prvej svetovej vojny začala osmanským prekvapujúcim útokom na ruské pobrežie Čierneho mora 29. októbra 1914. Po útoku vyhlásilo Rusko a jeho spojenci Francúzsko a Británia vojnu proti Osmanom. V prvých rokoch vojny došlo k niekoľkým dôležitým osmanským víťazstvám, ako napríklad bitka o Gallipoli a obliehanie Kut al-Amary. 
V roku 1915 nariadila osmanská vláda vyhladzovanie svojho etnického arménskeho obyvateľstva, čo malo za následok smrť približne 1,5 milióna Arménov v arménskej genocíde. Genocída sa uskutočnila počas a po prvej svetovej vojny a uskutočňovala sa v dvoch fázach: veľkoobchodné zabíjanie zdatnej mužskej populácie a podrobovanie armádnych brancov k nútenej práci, po ktorej nasledovalo vyhostenie žien, detí, seniorov a bezvládny pochod smrti vedúci k sýrskej púšti. Boli vyhostení vojenskými sprievodmi a zbavení jedla a vody a boli podrobení pravidelným lúpežiam, znásilňovaniu a systematickému masakru. V rámci tej istej kampane etnických čistiek boli tiež páchané rozsiahle masakry proti gréckym a asýrskym menšinám.
Arabská vzbura začala v roku 1916 a odvrátila vplyv Osmanov na stredovýchodnom fronte, kde počas prvých dvoch rokov vojny mali navrch. Prímerie Mudros bolo podpísané 30. októbra 1918, čím sa rozdelenie Osmanskej ríše stanovilo v súlade so Zmluvou z Sèvres. Táto zmluva, ktorá bola navrhnutá na konferencii v Londýne, umožnila sultánovi udržať si svoje postavenie a titul. Okupácia Intanbulu a Izmiru viedla k založeniu tureckého národného hnutia, ktoré zvíťazilo v tureckej vojne za nezávislosť (1919 - 1923) pod vedením Mustafu Kemala (neskôr s priezviskom Atatürk). Sultanát bol zrušený 1. novembra 1922 a posledný sultán Mehmed VI. (vládol 1918 - 1922) opustil krajinu 17. novembra 1922. Kalifát bol zrušený 3. marca 1924.