Alan Bartlett Shepard

Rodičia

Alan Bartlett Shepard, Jr. sa narodil 18. novembra 1923 v East Derry v štáte New Hampshire ako najstarší z dvoch detí Alana B. Sheparda, Sr. a Pauliny Renzy Shepardovej (rodenej Emersonovej). Bol jedným z mnohých slávnych potomkov cestujúceho Richarda Warrena z lode Mayflower, anglickej plachetnice, ktorá sa stala známou ako symbol európskej kolonizácie, keď prevážala anglických separatistov z mesta Plymouth do Ameriky. Alan B. Shepard, Sr., známy ako Bart, pracoval v Derry National Bank, ktorú vlastnil Shepardov starý otec Fritz. V roku 1915 vstúpil do národnej gardy a počas prvej svetovej vojny slúžil vo Francúzsku u amerických expedičných síl. U národnej gardy zostal aj v medzivojnovom období a po vypuknutí druhej svetovej vojny bol povolaný späť do aktívnej služby, povýšený do hodnosti podplukovníka (lieutenant colonel). Okrem Alana B. Sheparda, Jr. mal aj mladšiu dcéru Paulinu, známu ako Polly.

Mercury Seven

V roku 1959 dostal novovzniknutý Národný úrad pre letectvo a vesmír (NASA) povolenie od prezidenta Dwighta D. Eisenhowera vybrať svojich prvých astronautov z radov vojenských skúšobných pilotov. Služobné záznamy 508 absolventov škôl skúšobných pilotov získala z ministerstva obrany. Z tohto celkového počtu vyhovovalo minimálnym štandardom 110 pilotov. Tie zahŕňali vek menej ako 40 rokov, bakalársky titul alebo jeho ekvivalent a výšku menej než 180 cm. U niektorých požiadaviek sa mohlo počítať s istou toleranciou, požadovaná výška však bola pevne stanovená. Dôvodom boli rozmery kabíny kozmickej lode Mercury.
Alan Shepard sa o týchto skutočnostiach dozvedel v januári 1959, kedy v novinách The New York Times zahliadol článok o NASA. V článku sa písalo o plánovanom lete človeka do vesmíru a o tom, že NASA má v pláne osloviť 110 špičkových skúšobných pilotov a z nich vybrať pár tých, ktorí by mohli plánovaný let uskutočniť. Doterajšia kariéra a výsledky radili Alana podľa jeho vlastnej mienky k favoritom výberu. V nasledujúcich dňoch však Shepard prežíval isté sklamanie, keď sa začal dozvedať o ostatných kamarátoch, ktorí dostali pozvánku do Pentagónu, kým on nie. Nakoniec vysvitlo, že Alanova pozvánka sa iba stratila. Dostal ju s týždňovým oneskorením. Všetkých 110 kandidátov následne rozdelili do troch skupín, pričom v prvej skupine boli tí najsľubnejší.
Prvá skupina 35 kandidátov vrátane Alana Sheparda sa zhromaždila v Pentagóne dňa 2. februára 1959. Dôstojníkov námorníctva a námornej pechoty privítal náčelník námorných operácií, admirál Arleigh Burke, zatiaľ čo dôstojníci amerického letectva boli prijatí náčelníkom štábu letectva, generálom Thomasom D. Whiteom. Obaja preukázali svoju podporu vesmírneho programu a prisľúbili, že kariéry dobrovoľníkov by nemali byť nepriaznivo ovplyvnené. Predstavitelia NASA ich potom informovali o programe Mercury. Pripustili, že ide o veľmi riskantný podnik a zdôraznili, že v prípade úspechu bude mať veľký celoštátny význam. V ten večer Alan Shepard diskutoval na hotelovej izbe o udalostiach dňa spolu s ostatnými námornými pilotmi Jimom Lovellom, Petom Conradom a Wallym Schirrom. Všetci sa obávali o svoje kariéry, pretože prechod k NASA znamenal, že budúci astronauti budú musieť zanechať svoju kariéru v ozbrojených silách. Navonok síce zostanú dôstojníkmi, ale zatiaľ čo ich rovesníci budú môcť byť povyšovaní a zastávať vyššie funkcie, oni naďalej zostanú s rovnakou hodnosťou. Všetci si však zároveň uvedomili, aké možnosti pre účastníkov vesmírneho programu nastanú v prípade úspechu celého projektu. Nakoniec sa zhodli na tom, že pre vesmírny program sa rozhodli dobrovoľne.
Podobný proces sa o týždeň neskôr v Pentagóne zopakoval s druhou skupinou 34 kandidátov. Zo 69 bolo 6 kandidátov nad hranicou výškového limitu, 15 bolo vyradených z iných dôvodov a 16 odmietli. NASA tak po prvých výberových procesoch zostalo 32 kandidátov (15 z letectva, 2 z námornej pechoty a 15 z námorníctva). V poslednej skupine úspešných kandidátov v rámci námorníctva bol aj Alan Shepard. Vzhľadom na to, že úspešných kandidátov bolo po prvom výberovom kole viac, než sa očakávalo, bolo rozhodnuté vybrať 6 astronautov miesto pôvodne plánovaných 12. Potom nasledovala vyčerpávajúca séria rôznych fyzických a psychologických testov na Lovelace Clinic v Albuquerque (štát Nové Mexiko) a vo Wright Aerospace Medical Laboratory v Ohiu.
Koncom marca 1959 boli ukončené všetky výberové testy zostávajúcich kandidátov a výberová komisia začala analyzovať výsledky. Testami neprešlo 8 kandidátov, požiadavky splnilo 13 kandidátov, výborné výsledky s výhradami preukázali 3 kandidáti a výborné výsledky bez výhrad preukázalo 7 kandidátov. Vzhľadom na to, že NASA plánovala vybrať šesťčlennú skupinu, sa nakoniec rozhodla, že skupina prvých astronautov bude sedemčlenná. Alan Shepard sa po vyčerpávajúcej sérii testov vrátil späť ku svojej každodennej práci a očakával výsledky. Dňa 2. apríla 1959 sa práve chystal s Louise na svadbu svojej sesternice Alice do Bostonu, keď ho pri odchode z kancelárie zastihol telefonát z NASA. Dostal otázku, či má stále záujem pracovať pre NASA. Alan neváhal a novú radostnú správu mohol potom osobne oznámiť aj svojim rodičom a sestre v Bostone.
Sedmička vybraných astronautov projektu Mercury bola verejnosti predstavená dňa 9. apríla 1959 na tlačovej konferencii v Dolley Madison House na námestí Lafayette Square vo Washingtone D.C. Záujem médií o túto udalosť bol enormný. Mnohí novinári a fotografi sa tiesnili v bývalom tanečnom salóne. V čele miestnosti si za konferenčný stôl sadlo sedem mužov v civilnom odeve: Deke Slayton, Alan Shepard, Wally Schirra, Gus Grissom, John Glenn, Gordon Cooper a Scott Carpenter. Alan Shepard v reakcii na značný mediálny rozruch pred nimi povedal prísediacim Slaytonovi a Schirrovi: „Neuveriteľné. Tí ľudia sa zbláznili!“ „Áno, ako červia farma“, odpovedal mu Slayton. Celá konferencia trvala dve hodiny, a zatiaľ čo väčšina astronautov odpovedala stručne na položené otázky, jeden z nich si prítomnosť médií užíval. John Glenn, ktorý už bol v tom čase v Spojených štátoch verejne známy aj vďaka účasti v istej televíznej súťaži, sa stal mediálne obľúbený hlavne kvôli svojim dlhým patriotickým odpovediam. Obrovský záujem médií o osobnosti budúcich astronautov, z ktorých sa okamžite stali uctievané celebrity, pocítili aj ich rodiny, ktoré si museli zvykať na takmer nový život. Novým celebritám prichádzali rôzne ponuky, napríklad dom na kľúč za veľmi nízku cenu alebo najnovšie športové autá Chevrolet, tiež za nízku cenu. Časopis Life astronautom ponúkol sumu pol milióna dolárov, ktorú si mali rozdeliť medzi sebou do troch rokov ako výmenu za prístup do svojho súkromia. Magazín sa v nasledujúcich rokoch stal akýmsi pravidelným informátorom o súkromnom dianí u sedmičky astronautov.
Riziko veľkej výzvy v podobe vesmírneho letu sa ukázalo v plnej miere o niekoľko týždňoch neskôr, v noci na 18. mája 1959, kedy mali všetci siedmi astronauti na Cape Canaveral možnosť sledovať svoj prvý štart rakety, nosiča SM-65D Atlas podobného tomu, aký ich mal vyniesť na obežnú dráhu. Necelých šesťdesiat sekúnd po štarte Atlas explodoval a rozžiaril nočnú oblohu nad Floridou. Astronauti boli ohromení. Shepard zľahka buchol lakťom do Glenna a povedal: „No, som rád, že túto nám odpratali z cesty. Len dúfam, že to opravia...“

Program Gemini: šéfastronaut

Po zrušení misie Mercury-Atlas 10 bol sklamaný Shepard nominovaný do funkcie veliteľa, resp. veliaceho pilota prvého pilotovaného letu programu Gemini, pričom druhým pilotom sa stal Thomas P. Stafford, jeden z členov tzv. novej deviatky astronautov. Na jeseň 1963, približne šesť týždňov po začiatku výcviku na misiu Gemini 3, sa u Alana začali výrazne prejavovať extrémne závraty a nevoľnosť, sprevádzané hlasitým „zvonením“ v ľavom uchu. Tieto nepríjemné epizódy sa snažil spočiatku držať v tajnosti obávajúc sa o svoj letový status. Uvedomoval si však, že ak by došlo k ďalším závratom a nevoľnosti vo vzduchu alebo vo vesmíre, mohlo by sa mu to stať osudným. K ďalšej epizóde nakoniec došlo počas prednášky v Houstone, kam sa nedávno presťahoval z Virginia Beach v štáte Virgínia. Shepard tak musel oznámiť svoje prejavy neznámej choroby Dekovi Slaytonovi, ktorý bol teraz riaditeľom letových operácií, a požiadať o pomoc lekárov NASA.
Slayton mu odporučil Dr. Charlesa Berryho, šéflekára oddielu astronautov, ktorý Alana okamžite podrobil rôznym testom a vyšetreniam. Počas vyšetrení sa ukázalo, že Shepard nedokáže udržať rovnováhu ani na jednej nohe. Testy a vyšetrenia nakoniec preukázali, že Shepard trpí tzv. Ménièrovou chorobou. Ide o stav, pri ktorom sa hromadí tekutina vo vnútornom uchu a ovplyvňuje správanie vestibulárneho aparátu, ktorý zodpovedá za udržovanie rovnováhy. Na chorobu neexistuje žiadny známy liek, ale asi v 20% prípadov choroba spontánne odznie sama. V snahe odčerpať prebytočnú tekutinu z ucha lekári Shepardovi predpísali diuretiká a silné dávky niacínu. Liečba nezabrala. Shepard musel byť natrvalo uzemnený. Zbavili ho aj lekárskeho povolenia, ktoré ho oprávňovalo pilotovať stíhačky T-38, ktorými NASA disponovala, inak, než v prítomnosti ďalšieho pilota na palube.
Pri testoch okrem spomínaného lekári u Alana objavili aj začínajúci glaukóm (zelený zákal). Na konci roku 1963 sa Alan začal sťažovať na škrabanie v krku a následné röntgenové snímky odhalili malú hrčku na jeho štítnej žľaze. Dňa 17. januára 1964 sa Shepard podrobil operácii v Hermann Hospital v Houstone, pri ktorej mu lekári odobrali približne 20% tohto orgánu. Následná histológia preukázala, že nádor nebol zhubný. O niekoľko mesiacov neskôr NASA informovala verejnosť, že na misiu Gemini 3 poletia namiesto Sheparda a Stafforda astronuauti Grissom a Young.
Značne frustrovaný Shepard uvažoval o odchode z NASA a návratu k námorníctvu, ale Deke Slayton mu poradil, nech zostane v NASA. Ešte na jeseň 1963 Alan nastúpil do funkcie veliteľa oddielu astronautov. Zodpovedal za sledovanie koordinácie, plánovanie a kontrolu všetkých aktivít týkajúcich sa astronautov NASA. Patrilo tam sledovanie vývoja a implementácia efektívnych výcvikových programov na zabezpečenie letovej pripravenosti personálu pre priraďovanie posádok na pilotované vesmírne lety; zriadenie pilotných hodnotení použiteľných pre navrhovanie, konštrukciu a prevádzku kozmických systémov a príslušenstva; poskytovanie kvalitatívnych vedeckých a technických záznamov s cieľom uľahčiť celkové plánovanie misie, formulácia možných prevádzkových postupov, výber a charakter konkrétnych experimentov pre každý let. Pri tejto práci mal však Alan pocit, že jeho energia a intelektuálna kapacita nie sú využité na sto percent. Začal sa preto angažovať v súkromnom podnikaní. Ešte v roku 1963 zakúpil podiel v Baytown National Bank, ktorej sa časom stal prezidentom. Okrem toho sa angažoval aj v istej losangeleskej naftárskej firme a venoval sa chovu pretekárskych koní a dobytka. Keďže Shepard sa ako vládny zamestnanec značne angažoval v súkromnej sfére, dostal od vtedajšieho riaditeľa NASA, Jamesa Webba, list, v ktorom mu Webb odporúčal zvážiť svoj angažmán v Baytown National Bank a brať pritom ohľad na verejnú mienku NASA. Ostatných astronautov pritom Shepard dôrazne varoval pred prijímaním darov od súkromných subjektov, čo svedčí o spletitosti jeho povahy.
V dôsledku frustrácie zo straty letového statusu kvôli Ménièrovej chorobe začal byť pre svoje okolie takmer neznesiteľný. Mnohým astronautom hlasito vyčítal ich nedostatky, pričom si získal aj prezývky ako, napríklad „Had“, „Bastard“ a „Vymáhač“. Počas tohto obdobia mala jeho sekretárka k dispozícii niekoľko portrétových fotografií, na ktorých Shepard pózoval s rôznymi výrazmi v tvári. Na dvere svojej kancelárie striedavo vyvesovala dve fotografie s nápisom „Mood of the Day“ (nálada dňa) podľa toho, akú náladu mal Alan pri príchode do práce. Keď bolo všetko v poriadku, vyvesila fotografiu usmiateho Sheparda, ale keď Alan nemal práve svoj deň, visela na dverách fotografia zobrazujúca Alana s vážnym výrazom v tvári a veľmi prenikavým pohľadom. Návštevníci sa mohli potom pri pohľade na vyvesenú fotografiu rozhodnúť, či je vhodná chvíľa na rozhovor so Shepardom. Veci zašli tak ďaleko, až si ho pozval k sebe do kancelárie Deke Slayton, ktorý sa Sheparda spýtal: „Nemyslíš, že si na chlapcov trochu príliš tvrdý?“ Alan váhavo odpovedal: „Asi som sa na nich vybíjal...“ So Slaytonom mal potom ešte dlhý rozhovor, po ktorom sa Shepard dostal opäť do príjemnejšieho vnútorného rozpoloženia.

Návrat do oddielu astronautov

Začiatkom roku 1968 sa prejavy Ménièrovej choroby začali u Sheparda zhoršovať. Na ľavé ucho prakticky ohluchol. Kolega astronaut Thomas Stafford mu odporučil Dr. Williama Housa ordinujúceho v Los Angeles, ktorý sa pokúša liečiť Ménièrov syndróm operatívne. Shepard odletel do Los Angeles, kde sa stretol s Dr. Housom. Ten mu predstavil postup počas zákroku, riziká a percentuálnu šancu na úspech. Alan sa potom rozhodol operáciu absolvovať. Preto onedlho opäť cestoval do Los Angeles a nechal sa prijať do nemocnice St. Vincent's Hospital pod falošným menom Victor Poulos, aby predišiel nepríjemnému záujmu médií. Očakávanú operáciu podstúpil 14. mája 1968. Operujúci lekár sa rezom za uchom musel najprv dostať ku skalnej kosti, do ktorej potom vyvŕtal malý kanálik, a tým sa dostal k vestibulárnemu aparátu. Alanov problém sa nachádzal medzi troma polkruhovitými kanálikmi labyrintu a slimákom, kde je umiestnený guľovitý vačok (sacculus). Práve tam nadbytok tekutiny spôsoboval chronický zápal, čím sa narušovala funkcia vestibulárneho aparátu. Doktor House guľovitý vačok najprv vyčistil a potom doň implantoval malú gumovú trubičku, druhým koncom umiestnenú ku kochleárnemu kanáliku, čím zabezpečil správne odtekanie tekutiny.
Na výsledok operácie si musel Shepard počkať ešte niekoľko mesiacov, kým sa stav jeho vnútorného ucha dostal opäť do normálu. Medzitým sa vrátil ku svojej práci šéfastronauta a potajomky sa opatrne zapájal do výcviku. Začali sa aj prvé lety programu Apollo. Operácia bola nakoniec úspešná a 7. mája 1969 sa Shepard oficiálne vrátil do plného letového stavu. Shepard spolu so Slaytonom nominoval seba za veliteľa najbližšej možnej mesačnej misie, ktorou v tom čase bolo Apollo 13 naplánované na rok 1970. Za normálnych okolností mal byť vďaka zabehnutému Slaytonovmu systému rotácie posádok veliteľom Apolla 13 astronaut Gordon Cooper, ktorý predtým pôsobil v úlohe veliteľa záložnej posádky Apolla 10. Cooper v úlohe veliteľa záložnej posádky nepresvedčil a bol nahradený Shepardom, ktorý dostal možnosť zostaviť si posádku podľa svojho úsudku. Požiadal tak astronauta Jima McDivitta, aby pôsobil vo funkcii pilota lunárneho modulu a do funkcie pilota veliteľského modulu bol nominovaný nováčik Stuart Roosa. McDivitt ale odmietol. Argumentoval tým, že Shepard sa iba nedávno navrátil do plného letového stavu, a preto nemá dostatočný výcvik na velenie nasledujúcej mesačnej misie Apollo. Do úlohy pilota lunárneho modulu bol tak namiesto McDivitta nominovaný tiež nováčik Edgar Mitchell. Keď Slayton predložil navrhovanú posádku vedeniu NASA, vtedajší šéf divízie pilotovaných letov pri riaditeľstve NASA, George Mueller, to odmietol. Slayton tak v auguste 1969 požiadal Jima Lovella, ktorý vtedy len nedávno pôsobil ako veliteľ záložnej posádky Apolla 11 a bol už tiež určený za veliteľa misie Apollo 14, či by jeho posádka bola namiesto Apolla 14 ochotná letieť už v Apolle 13. Lovell súhlasil a Shepardova neskúsená posádka dostala misiu Apollo 14. Astronauti Cooper a McDivitt už do vesmíru neleteli. Veliteľom záložnej posádky Apolla 14 sa stal astronaut Eugene Cernan s česko-slovenskými koreňmi, pilotom veliteľského modulu Ronald Evans a pilotom lunárneho modulu Joe Engle.
Za výmenu posádok Apolla 13 a 14 bol Shepard nakoniec aj vďačný. Apollo 13 sa totiž počas letu k Mesiacu, v apríli 1970, dostalo po výbuchu jednej z kyslíkových nádrží do vážnych problémov a dlhý čas hrozila aj smrť posádky. Po úspešnom návrate Apolla 13 na Zem veliteľ, Jim Lovell, voči Alanovi na tému výmeny posádok sarkasticky zažartoval: „Kedykoľvek budeš chcieť Apollo 13 späť, máš ho mať, Alan!“ Kvôli nutným opravám a testom musel byť let Apollo 14 odložený o štyri mesiace oproti pôvodnému plánu.