Golda Meirová

Detstvo a mladosť

Narodila sa v židovskej štvrti Kyjeva Blume Neidičovej a Moše Mabovičovi. Jej päť súrodencov zomrelo ešte za jej detstva, zostali jej len dve sestry Šejna a Cipke. Často hladovali a mrzli, a tak chudoba donútila v roku 1903 jej otca, tesára, emigrovať do USA, kam ho v roku 1906 nasledoval aj zvyšok jeho rodiny, aby sa usadili v Milwaukee v štáte Wisconsin. Tu už ako osemročná každé ráno pomáhala matke v obchode.  Keď mala 14, jej matka bola presvedčená, že je už dosť vzdelaná, tak by mala robiť a vydať sa za staršieho muža. Golda s tým nesúhlasila a utiekla z domu. 
Necelý rok žila v Denveri u staršej sestry Šejny, kde chodila do školy a popri tom pracovala, a tiež sa tu stretla so svojím budúcim manželom Morrisom Myersonom (zomrel v roku 1951). Po nezhodách so sestrou sa vrátila do Milwaukee, kde dokončila strednú školu a prihlásila sa do učiteľského ústavu. V tejto dobe sa začala prvýkrát vážnejšie zajímať o sionistické hnutie.
24. decembra 1917 sa vydala za Morrisa pod podmienkou, že s ňou odíde do Palestíny. Golda mala v pláne podniknúť aliju ihneď po svadbe, ale jej plány narušilo zrušenie všetkých transatlantických spojov v dôsledku prvej svetovej vojny. Do Palestíny, teraz už pod britskou správou, sa spoločne s manželom a sestrou Šejnou presťahovali v roku 1921.

Pôsobenie v Izraeli

Po príjazde do mandátnej Palestíny manželia odišli žiť do kibucu. Vybrali si kibuc Merchavja v údolí Emek Jizreel, avšak ich žiadosť rada kibucu zamietla (jednak kvôli americkému pôvodu, jednak preto, že nechceli prijímať manželské páry). Meyersonovi sa však nedali odbiť a na tretí raz boli prijatí. Medzi Goldine povinnosti v kibuci patril zber mandlí, výsadba stromov, práce v hydinárni a v kuchyni. V kibuci si uvedomili jej vodcovské schopnosti a vybrali ju za svojho zástupcu v odborovom zväze Histadrut. V roku 1924 s manželom kibuc opustili, krátko žili v Tel Avive a nakoniec sa usadili v Jeruzaleme. Goldin manžel získal zamestnanie v novozaloženej stavebnej a dodávateľskej spoločnosti Solel Bone (doslova „Dláždič a stavbár“). V Jeruzaleme sa im narodili dve deti, syn Menachem (* 1924) a dcéra Sára (* 1926). Golda tu pracovala ako učiteľka a musela si privyrábať aj v práčovni, aby mali na zaplatenie jaslí. V roku 1928 bola zvolená za tajomníčku Rady pracujúcich žien (Mo'ecet ha-Po'alot) a odišla na dva roky (1932 – 1934) ako jej vyslankyňa do Spojených štátov.<  Vzala so sebou aj deti, ale manžel zostal v Jeruzaleme. I kvôli jej obrovskému pracovnému zaťaženiu sa nakoniec rozviedli. V roku 1951, počas Goldinej zahraničnej cesty, Morris zomrel na srdcový infarkt.
Po návrate sa stala členkou výkonného výboru Histadrutu. Medzi rokmi 1932 a 1934 pracovala ako jeho zástupkyňa v USA. V roku 1940 začala Histadrut zastupovať na medzinárodných konferenciách, podnikla niekoľko ciest do Británie a USA, kde získala politickú i finančnú podporu pre vznik samostatného Izraelského štátu. V roku 1946 sa stála riaditeľkou politického oddelenia Židovskej agentúry vďaka čomu získala súhlas na presťahovanie mnohých židovských rodín umiestnených v britských internačných táboroch na Cypre späť do Palestíny.
14. mája 1948 bola jednou z dvoch signatárok izraelskej deklarácie nezávislosti (druhou bola Rachel Kohenová-Kaganová, spolu deklaráciu podpísalo 38 osôb).
David Ben Gurion navrhol Goldu za členku dočasnej vlády. Niekoľko dní pred Deklaráciou nezávislosti ju poslal Ben-Gurion na nebezpečnú misiu, kde mala vyjednávať s jordánskym kráľom Abdullahom o neútočení Jordánu na Izrael.
Vybavená vôbec prvým izraelským diplomatickým pasom prišla 2. septembra 1948 do Moskvy, kde 10. septembra odovzdala v Kremli menovací dekrét na vyslankyňu v Sovietskom zväze. Stala sa tak historicky prvým izraelským vyslancom v tejto krajine.
V roku 1949 bola zvolená za Stranu práce poslankyňou Knesetu (izraelského parlamentu) a túto funkciu nepretržite zastávala až do roku 1974.
Do roku 1956 pracovala ako ministerka práce. V roku 1956 prijala na výzvu vtedajšieho premiéra Ben Guriona hebrejské meno Meir(ová) („jasnejšie horieť, urobiť svetlo“, „ožiariť“) a v júni toho istého roku sa stala ministerkou zahraničných vecí. Ministerský post si udržala do januára 1966. Ako ministerka zahraničných vecí bola tvorcom izraelských pokusov o vytvorenie vzťahov so vznikajúcimi nezávislými africkými krajinami, tiež upevnila vzťahy s USA a vytvorila obojstranné vzťahy s krajinami Latinskej Ameriky.
Na začiatku 60-tych rokov jej diagnostikovali rakovinu, a tak v roku 1968 odišla do penzie, odvolávajúc sa na chorobu a vyčerpanie z predošlého úradovania. Medzi rokmi 1966 – 1968 pracovala ako generálna tajomníčka Mapaj (izraelská robotnícka strana), a neskôr, keď sa Mapaj stalo súčasťou novovytvorenej Strany práce, bola vybraná za jej generálnu tajomníčku. 
V roku 1969 bola vyzvaná, aby sa ujala funkcie dočasnej ministerskej predsedníčky vlády po zosnulom Levim Eškolovi. Vo funkcii ministerskej predsedníčky potom zostala i po voľbách v októbri 1969 a v čele koaličnej vlády ovládla i Kneset.
V roku 1971 vyvolali jej odporcovia v Knesete neúspešné hlasovanie o vyslovení nedôvery jej vláde – vraj príliš ustupuje v mierových jednaniach Egyptu. Iná situácia nastala po nečakanom egyptsko-sýrskom útoku cez sviatok Jom kipur v roku 1973, kedy bolo izraelské vojsko viditeľne zaskočené a nepripravené – Izrael utrpel ťažké straty. Kabinet Goldy Meirovej bol tvrdo kritizovaný. Pod ťarchou kritiky, a ako sama hovorila, na základe „vôle ľudu,“ nakoniec 11. apríla 1974 rezignovala na svoju funkciu. Ku svojej rezignácii sama dodala: „Päť rokov stačí (…) bolo by nad moje sily naďalej niesť toto bremeno.“ Po rezignácii ešte ako premiérka vlády v demisii úspešne dojednala dohody o stiahnutí vojenských síl s Egyptom a Sýriou. Na poste premiéra ju 3. júna nahradil Jicchak Rabin. O štyri dni neskôr rezignovala na svoj poslanecký mandát a natrvalo odišla z politiky. V roku 1975 jej bola udelená Izraelská cena za jej mimoriadny prínos spoločnosti a Izraelu. Tá je udeľovaná od roku 1953 a patrí medzi najvyššie izraelské štátne vyznamenania.
Aj v ďalších rokoch však aktívne pôsobila v Strane práce. Zomrela v decembri 1978, po 15 ročnom zápase s rakovinou , a je pochovaná na vrchu Har Herzl v Jeruzaleme.

Umelecké stvárnenie

Príbeh Goldy Meirovej bol témou mnohých stvárnení v divadle i vo filme.

V roku 1977 hrala Anne Bancroftová Goldu Meirovou v broadwayskej hre Williama Gibsona Golda.

Austrálska herečka Judy Davisová stvárnila mladú Goldu v televíznom filme A Woman Called Golda (1982); staršiu Goldu stvárnila Ingrid Bergmanová.

Herečka Colleen Dewhurstová ju stvárnila v televíznom filme z roku 1986 Meč Gideonov.

V roku 2003 stvárnila americká herečka Tova Feldshuhová Goldu Meirovou v broadwayskej hre Golda's Balcony, druhej hre od Williama Gibsona. Vo filmovej podobe tejto hry sa  v úlohe Goldy predstavila Valerie Harperová.
 
V roku 2005 stvárnila herečka Lynn Cohenová Goldu Meirovou v Spielbergovom filme Mníchov.

Herečka Tova Feldshuhová ju opätovne stvárnila vo francúzskom filme z roku 2006 Ó Jeruzalem.

Vo filme The Hope z roku 2009 režisérky Márty Mészárosovej ju stvárnila poľská herečka Beata Fudalejová.