google/wiki40b huggingface dataset:
Edrovice

História

Pôvodná dedina bola založená pred rokom 1563 vtedajším majiteľom panstva Hanušom Vítom Ederom zo Štiavnice pre miestnych tkáčov. Tkáčstvo bolo hlavnou obživou obyvateľov, v malej miere sa zaoberali aj poľnohospodárstvom. Dedina sa nachádza pozdĺž toku Podolského potoka medzi Rýmařovom a Janovicami. V dvadsiatom storočí splynula s oboma obcami v jednu súvislú zástavbu. Od roku 1962 je súčasťou Rýmařova.
La Trinitat

Poloha

Obec má rozlohu 17,57 km². Najvyšší bod je položený 1 310 m n. m. a najnižší bod 1 035 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 46 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Boulevard Murat

Boulevard Murat je bulvár v 16. obvode v Paríži. Je súčasťou tzv. Maršalských bulvárov. Bulvár nesie meno Joachima Murata (1767 – 1815), maršala Francúzska.

Trasa

V Maršalských bulvároch nadväzuje Boulevard Murat na Boulevard du Général-Martial-Valin, ktorý leží cez Seinu na ľavom brehu. Geograficky je však v tomto mieste súvislá rada prerušená. Na pravom brehu totiž pokračuje cez Pont du Garigliano Boulevard Exelmans, ktorý sa medzi Maršalské bulváry nepočíta (hoci Rémy Joseph Isidore Exelmans (1775 – 1852) bol tiež maršal Francúzska). Boulevard Murat vybieha až o niekoľko desiatok metrov po prúde rieky a vedie cez Porte de Saint-Cloud, odkiaľ ďalej pokračuje severným smerom rovnobežne s Boulevard Exelmans až na Porte d'Auteuil. Tu z druhej strany námestia Place de la Porte-d'Auteuil nadväzuje Boulevard Suchet.
Fontaine-les-Grès

Poloha

Obec má rozlohu 12,16 km². Najvyšší bod je položený 146 m n. m. a najnižší bod 89 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 857 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Saint-Sauveur-Lalande

Poloha

Obec má rozlohu 9,3 km². Najvyšší bod je položený 118 m n. m. a najnižší bod 53 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 131 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Ďumbierske Tatry

Poloha a prírodné pomery

Pohorie sa tiahne v dĺžke asi 50 km smerom zo západu na východ medzi údoliami Váhu a Hrona. Na severe susedí s Liptovskou kotlinou (podcelok Podtatranskej kotliny), východným smerom nadväzuje sedlom Čertovica oddelená Kráľovohoľská časť Tatier. Na juhu leží Horehronské podolie s podcelkami Bystrianske podhorie a Lopejská kotlina a juhozápadným okrajom Ďumbierske Tatry susedia s Bysttrickým podolím, patriacim do Zvolenskej kotliny. Na západe sú Hiadeľským sedlom oddelené Starohorské vrchy, Korytnickou dolinou Zvolen a Revúckou dolinou Revúcke podolie, oba patriace Veľkej Fatre.

Geológia

Pozri hlavný článok Nízke Tatry

Podnebie

Pozri hlavný článok Nízke Tatry

Chránené územia

Prevažná časť podcelku patrí pod Národný park Nízke Tatry a jeho ochranné pásmo. Nachádza sa tu množstvo vzácnych lokalít, medzi nimi národná prírodná rezervácia Skalka, Pod Latiborskou hoľou, Ďumbier, Ohnište, Jánska dolina, Demänovská dolina a Salatín, národná prírodná pamiatka Vrbické pleso, Starý hrad, Veľká ľadová priepasť, Jaskyňa zlomísk, Záskočská jaskyňa, Štefanová a Brankovský vodopád a prírodná pamiatka Meandre Lúžňanky.

Turistika

Ďumbierske Tatry patria medzi turisticky najatraktívnejšie a po Vysokých Tatrách i najnavštevovanejšie pohoria Slovenska. Vybudované alebo v posledných rokoch výrazne zmodernizované strediská poskytujú množstvo hotelov, autokempingov, sedačkových lanoviek a vlekov. Strediská Jasná, Tále, Srdiečko či Čertovica sú s vysokým komfortom ponúkaných služieb zaujímavé na zimnú i letnú turistiku.
Pre turistov je príťažlivá najmä najvyššia centrálna časť pohoria, kde hlavný hrebeň presahuje štyrmi vrcholmi výšku 2 000 m n. m.. Hrebeň je prístupný lanovkami a množstvom značených chodníkov. Pre horolezcov je atraktívne okolie Ďumbiera a Kohútika, ako aj vápencové steny nad Demänovskou ľadovou jaskyňou.
Placodus

Telesné znaky

Placodus je tým typickým rodom plakodontov. Mal zavalité telo a plávacie blany na končatinách. Ako typický plakodont mal aj dostatočne silné nohy na to, aby dokázali chodiť ako po morskom dne, tak aj na súši, hoci neobratne. Plakodus disponoval chrupom, ktorý bol prispôsobený na drvenie tvrdých schránok lastúrnikov. Vyčnievajúce kolíkovité predné zuby používali na to aby ich vyberali z dier v skalách a zadné, okrúhle a ako kamene vyzerajúce zuby používali na to aby ich rozdrvili. Tieto druhy dorastali do dĺžky asi 2 metre. Fosílie tohto rodu sa našli hlavne v Alpách v Európe. Placodus je jediný rod čeľade Placodontidae.
Zámok Chenonceau

Chenonceau (franc. Château de Chenonceau) je zámok situovaný cca 240 km juhozápadne od Paríža, neďaleko sútoku riek Cher a Loira. Stojí na mieste pôvodného vodného mlyna, ktorý bol v rokoch 1513 – 1521 nahradený zámkom. V rokoch 1556 – 1559 boli pristavené mostné oblúky, ktoré zámok spojili s druhým brehom rieky. Na oblúkoch je teraz umiestená dvojpodlažná galéria, kedysi využívaná ako obľúbené miesto spoločenských stretnutí francúzskej aristokracie. Túto prístavbu pravdepodobne iniciovala Katarína Medicejská.
Guatemalské národné futsalové družstvo mužov

Vrcholné podujatia

Na majstrovstvá sveta FIFA sa guatemalské družstvo dokázalo kvalifikovať 4-krát, zakaždým skončilo už v základnej skupine. V roku 2008 Guatemala dokonca organizovala turnaj MS, na ktorom jej hráči dokázali zvíťaziť iba nad tímom Kazachstanu.
Jeho najväčším úspechom je víťazstvo na majstrovstvách CONCACAF-u v roku 2008. V roku 2012 na domácom turnaji získalo striebro a kvalifikovalo sa na MS. O štyri roky neskôr sa vďaka bronzovému umiestneniu opätovne kvalifikovalo na svetový šampionát. Turnajové víťazstvá si pripísalo aj futsalovom turnaji v rámci Stredoamerických hier.
NGC 869

Dvojitá hviezdokopa v Perzeovi

Dvojitá hviezdokopa v Perzeovi je jedným z najznámejších a najobľúbenejších objektov amatérskych astronómov. Túto nádhernú hviezdokopu môžeme za vhodných podmienok vidieť už voľným okom asi v polovičnej vzdialenosti medzi hviezdami éta Persei a Ruchbach z Kasiopeje. Nachádza sa v pomyslenej rukoväti Perzeovho meča. Táto hviezdokopa sa nazýva Dvojitá hviezdokopa v Perzeovi a v NGC katalógu majú jej členy čísla NGC 869 (h Persei) a NGC 884 (chí Persei). Sú uvedené už v Hipparchovom katalógu. Voľným okom ju vidíme len ako hmlistú škvrnku, ale už pri pozorovaní triédrom alebo poľným ďalekohľadom sa nám zjaví bohaté, veľmi nahustené hviezdne pole. Pri pozorovaniach sa odporúča uprednostniť menší ďalekohľad pred výkonným, lebo len v ďalekohľade s menším zorným poľom sa nám zobrazia obe hviezdokopy súčasne. Najjasnejšie hviezdy oboch hviezdokôp dosahujú takmer 6 magnitúd. V skutočnosti majú svietivosť približne 60 000-krát väčšiu ako Slnko. Väčšina hviezd je žeravých a majú modrobielu farbu, len niekoľko hviezd je chladných a červených. Menšími ďalekohľadmi v oboch hviezdokopách môžeme rozoznať spolu okolo 300 až 400 hviezd do 12. magnitúdy. Obe hviezdokopy patria do asociácie okolo zéta Persei.
Wallon-Cappel

Poloha

Obec má rozlohu 5,44 km². Najvyšší bod je položený 69 m n. m. a najnižší bod 30 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 898 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Viktória Hornáková

Životopis

V roku 1915 – 1923 študovala na reálnom gymnáziu v Banskej Bystrici, 1927 – 1932 slovenský a nemecký jazyk na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Pôsobila ako stredoškolská profesorka nemeckého jazyka v Bratislave, Banskej Štiavnici a v Turčianskych Tepliciach, prednášala na Pedagogickej fakulte UK v Trnave, od roku 1967 externe na Vysokej škole ekonomickej v Bratislave. Propagátorka nemeckej kultúry. Od roku 1935 prekladala umeleckú prózu z nemčiny, najmä literatúru 19. a 20. stor. Viktória Hornáková je aj autorkou vysokoškej učebnice o dejinách a kultúre Nemecka.
Skupina kozmonautov Akadémie vied

Skupina kozmonautov Akadémie vied ZSSR vznikla roku 1967 s predpokladom účasti vedcov v letoch na Mesiac. Už v lete 1968 boli vedci z lunárneho programu vyradení a skupina sa postupne rozišla. Začiatkom 80. rokov získala Akadémia vied opäť vlastných kozmonautov, ale zostaviť plnohodnotný oddiel sa nepodarilo. Žiadny kozmonaut skupiny nebol zaradený do hlavnej či záložnej posádky.

História

O vlastných kozmonautoch sa v Akadémii vied diskutovalo od roku 1963. Počas roka 1965 bol pripravený štatút, spôsob výberu a výcviku členov oddielu. Začiatkom roku 1966 sa organizácia výberu ujal Georgij Katys, ktorý absolvoval kozmický výcvik v programe Voschod. 31. októbra 1966 absolvovali štyria kandidáti - Valentin Jeršov, Rudolf Guljajev, Ordinard Kolomijcev a Mars Fatkullin - medzirezortnú lekársku komisiu a od 22. mája 1967 ako členovia skupiny kozmonautov AV začali prípravu v CPK, od mája 1968 vrátane Katysa, vymenovaného za ich vedúceho. Pričom sa počítalo s účasťou v mesačnom programe. Všeobecnú prípravu ukončili v lete 1968, ale súčasne bola účasť vedcov v lunárnom programe zrušená. Pomalý rozvoj orbitálnych staníc nádej na lety nedával, a tak sa skupina do roku 1974 postupne rozišla.
Ešte v roku 1968 začala príprava ďalšieho náboru. V roku 1970 súhlas Hlavnej lekárskej komisie na výcvik získali oceánograf Zyjatdin Kajumovič Abuzjarov, fyzik Gurgen Abelovič Ivanjan a geológ Genre Semionovič Štejnberg. Prví dvaja si ešte niekoľko rokov udržiavali lekársky súhlas, ale výcvik nezačali a do skupiny začlenení neboli.
Ďalším kozmonautom AV sa stala až roku 1980 Irina Latyševová, pripravovala sa s kozmonautmi NPO Energija, ale na lety sa nedostala, skupinu opustila roku 1993. V 80. rokoch získali súhlas lekárov na výcvik Arkadij Ivanovič Melua (17. apríla 1985) a Anatolij Jurievič Murašov (24. marca 1989), ale výcvik nezačali a zostali u svojej doterajšej práce.
V druhej polovici 80. rokov boli na záver kariéry z oddielu NPO Energija do Akadémie vied preložení Georgij Grečko (v Akadémii vied od júla 1986 do marca 1992) a Valentin Lebedev (v Akadémii vied od novembra 1989 do februára 1993).
Roku 1993 bolo rozhodnuté o znovuvytvorení oddielu teraz už Ruskej akadémie vied. Ako budúci vedúci oddielu bol v septembri 1993 z CPK do Akadémie vied prevedený Anatolij Arcebarskij. Jeho snaha o organizáciu oddielu bola neúspešná. Tak sa v lete 1994 vrátil do armády a začal štúdium na Akadémii generálneho štábu.
V marci 1995 bol z oddielu IMBP preložený Jurij Stepanov, snažil sa o zaradenie do niektorej z posádok na Mir, až kým roku 2002 nestratil súhlas lekárov na kozmické lety. Od tej doby zostáva kozmonautom Ruskej akadémie vied čisto formálne.
Myelinizácia

Remyelinizácia

Remyelinizácia je v centrálnej nervovej sústave možná, ale nie je plnohodnotná.
Džer

Vláda

Džer na trón nastúpil po Itim. Zachovalo sa množstvo nápisov, ktoré nás informujú o jeho vláde. S najväčšou pravdepodobnosťou upevnil krajinu a skonsolidoval pomery v nej. S veľkou pravdepodobnosťou viedol úspešnú vojnu na západe proti Líbyjcom, na juhu, kde bojoval s Núbijcami, prenikol až k druhému nílskemu kataraktu. V čase jeho vlády veľmi prosperovala ekonomika, rozvíjala sa umelecká výroba, najmä klenotníctvo a kovorytectvo. Po jeho smrti sa prvdepodobne na čas stala vládkyňou Egypta jeho manželka Merjetneit, prvá vládkyňa krajiny v celej histórii Egypta.

Hrobka

Ako väčšina panovníkov 1. dynastie si aj Džer nechal postaviť dve hrobky. Jednu hrobku si nechal postaviť v Abyde. Jej nadzemná časť merala zhruba 22 × 20 metrov. Okolo hrobky bolo objavených 338 hrobov na všetkých štyroch stranách, tieto hroby boli určené pre kráľovo služobníctvo a otrokov. Nie je však jasné, či boli pochovaní súčasne s kráľom, alebo potom, ako zomreli prirodzenou smrťou. Druhá Džerova hrobka sa nachádza v Sakkáre. Rozmery jej nadzemnej časti boli približne 41,3 × 15,5 metrov. V nadzemnej časti mala dvadsaťdeväť miestností, v podzemnej šesť miestností a pohrebnú komoru. Hrobka v Sakkáre bola s veľkou pravdepodobnosťou hrobkou skutočnou, teda tá v Abyde bola iba symbolickou. Múmia však nebola nájdená ani v jednej z nich.
Vyvieračka

Vyvieračka v krase (podľa prvej definície)

Vyvieračka sa vyskytuje na rozhraní nepriepustného podkladu s vápencami alebo tam, kde pretína topografický povrch hladinu podzemných krasových vôd. Niektoré vyvieračky vyvierajú ako dosť veľké, výdatné toky (celé rieky). Na Slovensku sa vyvieračky vyskytujú vo všetkých krasových územiach.
Špecifické formy vyvieračky sú napr. vauclusský prameň a estavella.
Podľa vzniku sa rozlišujú autochtónne vyvieračky (vznikajú zo zrážok presakujúcich do vápencov, kde sa spájajú do jednotného podzemného toku) a alochtónne vyvieračky (vznikajú z ponorných tokov pritekajúcich z nekrasového územia).
Karol XII.

Pôvod

Narodil sa ako najstarší syn zo siedmich detí švédskeho kráľa Karola XI. a jeho manželky Ulriky Eleonóry Dánskej; z jeho súrodencov sa dospelosti dožili len dve sestry. Staršia Hedviga Žofia (* 1681 – †  1708) sa 12. mája 1698 vydala za hessenského vojvodu Fridricha IV., mladšia Ulrika Eleonóra sa po ňom stala švédskou kráľovnou.

Vláda

V roku 1700 začala trojitá aliancia Dánsko-Nórsko, Sasko-Poľsko - Litva a Rusko útok na švédsky protektorát Holštajn-Gottorp a provincie Livónsko a Ingria. Chceli totiž využiť situáciu, keď Švédsku vládol mladý neskúsený kráľ. Karol XII. však do roku 1706 donútil ustúpiť všetky strany až na Rusko.
Jeho následný pochod na Moskvu skončil neslávne a Karol skončil v niekoľkoročnom tureckom exile. Potom viedol útok na Nórsko, aby mohol dánskeho kráľa vyradiť z vojny a mohol tak všetku vojenskú silu sústrediť na Rusko. Dve neúspešné vojenské kampane skončili Karolovou smrťou pri obliehaní Frederikshaldu v roku 1718. Po kráľovej smrti Švédsko od Frederikshaldu ustúpilo.
V tejto dobe bola väčšina švédskych území okupovaná cudzím vojskom, aj keď Švédsko ako také bolo stále slobodné. V rokoch 1719-1720 však ruské námorné desanty plienili švédske pobrežie. Nakoniec bol 10. septembra 1721 podpísaný Nystadský mier, ktorý znamenal stratu švédskych pozícii v pobaltských štátoch a v časti Karélie a jeho ústup z postavenia veľmoci, v ktorej ho definitívne nahradilo Rusko, ktoré získalo prístup k Pobaltiu. Švédsko po tejto vojne zmenilo politiku a začalo ťažiť zo svojho geografického postavenia, ktoré mu umožňovalo vyhnúť sa priamej účasti v európskych konfliktoch.
Karol XII. bol obzvlášť schopným vojenským veliteľom a taktikom, či obratným politikom. Zaviedol dôležité daňové a právne reformy. Keďže viac ako polovicu jeho života a takmer celú jeho vládu charakterizovala vojna, nikdy sa neoženil a nesplodil tak dediča. Jeho staršia sestra už bola v čase jeho smrti desať rokov mŕtva, a tak sa dedičkou švédskeho trónu stala Karolova mladšia sestra Ulrika Eleonóra Švédska, ktorá sa však čoskoro vzdala trónu v prospech svojho manžela Frederika, Hessensko-kasselského landgrófa.
Elatos (syn Arkada)

Elatos (starogr. Ἔλατος) je v gréckej mytológii syn lykosúrskeho kráľa Arkada.
Elatos, syn lykosúrskeho kráľa Arkada, bol v starovekom Grécku považovaný za arkádskeho hrdinu. Jeho matkou bola podľa rôznych verzií buď Laodameia, dcéra spartského kráľa Amykla alebo Meganeira, dcéra eleusínskeho kráľa Krokóna, alebo nymfa Chrysopeleia.
Grécky cestovateľ Pausanias, ktorý v 2. storočí navštívil Arkádiu sa od miestnych obyvateľov okrem iných informácií dozvedel, že matkou Elata bola dryáda Erato: „Túto vílu nazývajú Erató a tvrdia o nej, že Arkadovi sa s ňou narodil Azan, Afeidas a Elatos; ešte predtým sa mu narodil ľavoboček Autolaos. Arkas rozdelil synom, ktorí dospeli, zem na tri diely, jedna časť bola pomenovaná po Azanovi Azánia. Z tejto časti sa vraj odsťahovali tí, ktorí bývajú okolo jaskyne vo Frýgii zvanej Steunos a okolo rieky Penkaly. Afeidas dostal Tegeu s príslušným územím, preto tiež básnici nazývajú Tegeu územím Afeida. Elatos získal pohorie Kyllénu, vtedy ešte bezmennú. Neskôr sa Elatos odsťahoval do dnešnej Fókydy, pomáhal Fókom zaťažených vojnou obyvateľmi Flegyai a stal sa zakladateľom mesta Elateie. Azan mal syna Kleitora, Afeidas Alea, Elatos mal vraj päť detí: Aipyta, Perea, Kylléna, Ischya a Stymféla.“ Podľa gréckeho historika Apollodora z Atén bol Elatos otcom dvoch synov, Stymfala a Perea.
Courtenay (Loiret)

Poloha

Obec má rozlohu 50,13 km². Najvyšší bod je položený 186 m n. m. a najnižší bod 137 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 3 990 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Stadium Arcadium

Zoznam skladieb

Všetky skladby napísala skupina Red Hot Chili Peppers.
Singrist

Poloha

Obec má rozlohu 3,54 km². Najvyšší bod je položený 343 m n. m. a najnižší bod 244 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 365 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Tajovský potok

Prameň

Pramení v Kremnických vrchoch na juhovýchodnom svahu vrchu Skalka (1 231,6 m n. m.) v nadmorskej výške približne 1 150 m n. m., v blízkosti Bystrického sedla a západne od obce Králiky.

Opis toku

V pramennej oblasti tečie sprvu smerom na severovýchod, pričom priberá viacero prítokov prevažne z ľavej strany z východných svahov Skalky a spod sedla Tunel. Po prijatí dlhšieho ľavostranného prítoku sa potok stáča smerom na východ, vteká do geomorfologického celku Starohorské vrchy, kde priberá najprv dva krátke pravostranné prítoky prameniace západne od chatovej oblasti pri obci Králiky a následne aj ľavostranný prítok z oblasti Podlavických lazov. Ďalej sa potok esovito ohýba, severovýchodne od obce Králiky priberá sprava Farebný potok, potom z tej istej strany aj Mútňanský potok a prechodne tečie opäť na severovýchod cez intravilán obce Tajov, kde zľava priberá Kordícky potok. Vzápätí sa stáča východným smerom, ešte v intraviláne obce (miestna časť Jabríková) priberá pravostranné prítoky - najprv potok prameniaci východne od kóty 740 m, potom prítok zo severozápadného svahu Suchého vrchu (800,4 m n. m.) - a vteká na územie mesta Banská Bystrica a zároveň aj do geomorfologického celku Zvolenská kotlina. Tu najprv tečie cez mestskú časť Podlavice, zľava priberá Riečanku, stáča sa smerom na juhovýchod, tečie okrajom Fončordy, podteká cesty I/69 i I/59 a napokon sa vlieva do Hronu.
Do potoka sú vypúšťané bazény Krytej plavárne Štiavničky.

Ústie

Tajovský potok sa vlieva do Hrona na území mesta Banská Bystrica, juhozápadne od centra mesta, v nadmorskej výške cca 319 m n. m.
Jasoň chochlačkový

Areál rozšírenia druhu

Oblasť výskytu jasoňa chochlačkového zahrňuje pásovite oblasť Európy v mieste od Pyrenejí po južnú Škandináviu cez Balkán, Malú Áziu, až do Iránu a strednej Ázie. V minulosti, na území bývalého Československa patril k dosť hojným druhom denných motýľov. Dnes v Čechách pravdepodobne už takmer vyhynul. Na poslednej známej lokalite v okolí Velkého Oseka sa už nevyskytuje. Na Morave je v súčasnosti známach asi necelých 20 lokalít, z ktorých sa asi najpočetnejšie vyskytuje v CHKO Litovelské Pomoraví a NP Podyjí. Na území Slovenska sa vyskytuje ešte relatívne hojne v Bielych Karpatoch, v Malej Fatre (tu je už menej hojný), v Nízkych Tatrách, Považskom Inovci i inde. Menej sa vyskytuje na južnom Slovensku v Malých Karpatoch a tiež v Strážovských vrchoch (napr. i na vrchole Strážova).

Charakter lokalít výskytu

Jasoň chochlačkový obýva redšie, hlavne listnaté, ale i zmiešané lesy a lokality charakteru až lesostepí. Vyskytuje sa aj na lúkach od nížin až do alpínskeho stupňa. Nájdeme ho všade tam, kde sa vyskytuje jeho živná rastlina – chochlačka dutá (Corydalis cava) a ostatné druhy rastlín z rodu Corydalis. Lieta na lesných lúkach (niekedy i s "podmáčaným" základom týchto biotopov), ale nájdeme ho i na lesných cestách a väčších horských lúkach s bohatým výskytom živných rastlín imág. Často poletuje i na rúbaniach, hlavne v zmiešaných lesoch, prevažne v stredných a nižších polohách.

Ochrana

Hlavnou príčinou zmenšovania populácií tohto druhu je zánik vhodných biotopov s výskytom dostatočného počtu živných rastlín. Význam má i zabránenie aplikácie hnojív, ako i pesticídov na miestach výskytu druhu. Individuálny odchyt t. č. na území Slovenska nemá zatiaľ až taký význam pre ochranu druhu.
Tento druh jasoňa je na Slovensku podstatne hojnejší ako jasoň červenooký a nie je taký vzácny. Za predpokladu dôslednej ochrany jeho biotopov nevyžaduje tento druh zatiaľ na Slovensku individuálnu ochranu jedincov, napriek tomu, že ja zahrnutý do zoznamu chránených druhov.
Lesné porasty, kde sa druh vyskytuje, by mali byť upravené preriezkou na nízke lesy s početnými presvetleniami uvedených biotopov. Súčasťou týchto opatrení by mala byť i starostlivosť o spodnú vrstvu týchto biotopov, hlavne zachovanie dostatočného počtu živných rastlín húseníc (Corydalis cava), ale i imág (napr. Zbehovec plazivý) v mieste ich výskytu. Tiež je na mieste zachovanie istého stupňa pastvy v týchto lokalitách, ktorá určite v rozumnej miere má pozitívny vplyv na výskyt a početnosť druhu.
Heinrich Aldegrever

Henrich Aldegrever, v dolnonemeckom jazyku Hinrik Trippenmäker, (* 1502, Paderborn – † medzi 1555 a 1561, Soest) bol významný nemecký medirytec, maliar, kresliar, drevorezbár a zlatník.
Aldegrever bol vyučeným zlatníkom, až neskôr sa začal zaoberať rytectvom a nástennou maľbou. Jeho grafické dielo zahŕňa niekoľko drevorezbárskych prác a asi 300 medirytín.
Podporoval reformačné hnutie, patril k obľúbeným umelcom tých čias. Počas pobytu v Norimbergu sa zoznámil s Albrechtom Dürerom, ktorého technika a tvorba ho silne ovplyvnili, na jeho rytinách je poznateľný aj vplyv talianskeho manierizmu.
Pre podobnosť s Dürerovým umeleckým štýlom, je občas označovaný ako „Albert z Westfálska“
Sklabinský potok

Prameň

Pramení vo Veľkej Fatre na severozápadnom úpätí Končitého vrchu (1 096,8 m n. m.) v nadmorskej výške približne 930 m n. m.

Smer toku

Od prameňa tečie najprv na krátkom úseku na severoseverozápad, potom sa stáča západným smerom, výrazným oblúkom sa potom esovito stáča na severozápad, pričom preteká Sklabinskou dolinou. Po prijatí pravostranného Ihravého potoka sa postupne stáča na západ, na dolnom konci obce Sklabiňa tečie prechodne na juhozápad, potom k obci Záborie na západ. Ďalej pokračuje severozápadným smerom k Tomčanom, odtiaľ ku Košútom na sever, pričom sa výraznejšie vlní a napokon už tečie k ústiu severozápadným smerom.

Ústie

Do Turca ústi na katastrálnom území mesta Martin, pri mestskej časti Priekopa, v nadmorskej výške cca 375 m n. m.
Bure (Meuse)

Poloha

Obec má rozlohu 18,39 km². Najvyšší bod je položený 399 m n. m. a najnižší bod 298 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 94 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Verneuil-sur-Indre

Poloha

Obec má rozlohu 39,63 km². Najvyšší bod je položený 149 m n. m. a najnižší bod 73 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 520 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Brest (strom)

Brest (Ulmus) je rod listnatých stromov z čeľade brestovité (Ulmaceae).
Majú striedavé, jednoduché, raz alebo dvakrát ryhované listy, obvykle s asymetrickými základmi, často hrubé so štetinami. Plodom je okrúhla krídlatá nažka.
Do rodu Ulmus podľa rôzneho taxonomického triedenia patrí 20 až 45 druhov. Veľké rozpätie tohto čísla je spôsobené ich náročným vymedzením. Bresty sa ľahko krížia s umelo pestovanými odrodami, čím vznikajú nové, lokálne sa vyskytujúce hybridy.
Časť brestov rastúcich v Európe postihuje choroba grafióza.

Opis

Kmeň brestov je krytý spravidla tmavou, rozpraskanou borkou. Jarné púčiky bývajú špicaté, kryté väčším počtom šupín. Listy brestu sú striedavé, drsné, porastené štetinami, jednoduché, raz alebo dvakrát ryhované. Tvar aj farba listov sú premenlivé podľa miesta, kde na rastline rastú a podľa stupňa ich vývoja. No podľa charakteristického tvaru listu ľahko rozpoznáme brest od iných rastlín. Listy sú často asymetrické, čepeľ listu na strane orientovanej k vrcholu vetvy je väčšia a dlhšia, tento znak je typický pre čeľaď Ulmaceae. Bresty sú obojpohlavné a opeľované vetrom. Kvetu vyrastajú ešte pred vypustením jarných lístkov. Plody sú okrúhle krídlaté nažky. Do okolia materského stromu sú roznášané vetrom.
Beleymas

Poloha

Obec má rozlohu 16,07 km². Najvyšší bod je položený 194 m n. m. a najnižší bod 79 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 248 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE