Jan van Ruisbroek

Jan van Ruusbroec (výslovnosť [rüüsbruk]) (* 1293, Ruisbroek, Belgicko - † 2. december 1381, Groenendaal) bol flámsky teológ, mystik a a spisovateľ. Svoje diela písal v holandčine.

Životopis

Ján mal oddanú matku, ktorá ho vychovala v katolíckej viere. O jeho otcovi sa nevie nič. Jeho priezvisko je toponymom, čiže je odvodené od názvu osady Ruisbroek. V jedenástich rokoch opustil svoju matku bez akéhokoľvek odkazu a odišiel k svojmu strýkovi Jánovi Hinckaertovi, ktorý sa o neho postaral a zabezpečil mu vzdelávanie na škole Sv. Guduly v Bruseli. Jeho strýko žil v apoštolskom bratstve s kolegom v kánone Francisom van Coudenbergom. Jeho strýko mu zabezpečoval vzdelanie s cieľom aby sa stal kňazom. Ján bol vysvätený za kňaza v kostole Svätej Guduly v roku 1317. Jeho matka ho nasledovala do Bruselu. Vstúpila do ženského rádu Bekhardov kde krátko pred vysviackou jej syna zomrela.

Kňazské pôsobenie

Dvadsaťšesť rokov pokračoval Ján v živote so svojim strýkom Hinckaertom a Van Coudenbergom v extrémnej chudobe a odlúčenosti od sveta. V tom čase Bratstvo Slobodného ducha (svetsko-kresťanské hnutie v 14. storočí, ktoré pápež Klement V. na Viennskom koncile vyhlásil za kacírske) spôsobovalo kontroverznosť v Beneluxe. Jednou z nich bola žena Heilwige Bloemardinne, ktorá bola hlavne aktívnou v Bruseli a propagovala tam jej vieru populárnymi brožúrami. Ján jej odpovedal takisto brožúrami alebo spismi, ale žiaľ sa nám ani jeden z nich do dnešných čias nezachoval. Táto kontroverznosť vyznaní medzi Bratstvom a Katolíckou cirkvou natrvalo poznačila Jánove názory. Jeho neskoršie spisy odkazovali na tieto „kacírske“ názory vyjadrené v tej dobe, predovšetkým na ich spochybňovanie, pretože veril, že sú kacírske.
Jeho túžba po väčšom odlúčení od sveta a je možné, že aj potrestanie po tom, čo napadol Bloemardinneovú, prinútili troch priateľov, aby opustili Brusel v roku 1343 a šli do pustovne v Groenendaale v susedstve so Sonianským lesom (známe z bitky pri Waterloo), ktorú im daroval Ján III., vojvoda z Brabantu. Ruiny kláštora môžeme dodnes nájsť v Soignesskom lese. Ale pridalo sa k nim veľa nasledovníkov a preto bolo vhodné, aby sa zorganizovali a vytvorili riadne oprávnené náboženské hnutie. Komunita vstúpila do cirkevného kánonu a stala sa tak oprávnenou 13. marca 1349 a eventuálne sa stala hlavným sídlom spoločenstva, ktoré sa neskôr nazvalo po meste Groenendaal. Francis van Coudenberg sa stal prvým prepoštom a požehnaný Ján z Roysbroeku sa stal predstaveným ,alebo opátom kláštora. Hickaert skončil so svojou kanonickou funkciou kvôli jeho vysokému veku a uchýlil sa do komôrky mimo kláštora kde o niekoľko rokov neskôr zomrel. Najplodnejšie Jánove roky boli práve v tomto období, teda od roku 1349 do jeho smrti v roku 1381. Jeho sláva ako Božieho muža bola v jeho úžasnom hĺbavom vnímaní a v zručnom duchovnom vedení sa rozšírila za územia Flanderského a Brabantského kniežatstvá do Holandska, Nemecka a Francúzska. Všetky spoločenské vrstvy vyhľadávali jeho pomoc a radu. V príbehu sa hovorí, že jedného dňa za ním prišli dvaja kňazi aby im povedal v akom duchovnom stave sú. On im odpovedal: „Ste takí svätí, akými si prajete byť!“ Jeho spisy boli vo veľkom duplikované, špeciálne v kláštoroch v Holandsku a v Nemecku. Na začiatku 15. Storočia sa mohli nájsť aj v Anglicku. Medzi slávnymi spomínanými návštevníkmi v Groenendaale boli Johannes Tauler ( nemecký teologický mystik, určite sa vie, že poznal a vyzdvihoval Jánove spisy, avšak sa nevie, či sa osobne vôbec stretol s Jánom). Geert Groote (holandský kazateľ, mystik a náboženský reformátor) ho vnímal ako otca a mal ho rád ako priateľa. Cez Grooteho pomohol Ján formovať ducha Windeshaimskej školy (Bratia obyčajného života - Fratres Vitae Communis), rímsko-katolíckej pietistickej organizáciie zameriavajúcej svoje učenie len na vieru v Ježiša Krista. Najslávnejším predstaviteľom bol Tomáš Kempenský (nemecký kňaz, rehoľník, mystik a autor knihy „Nasledovanie Krista“).

Odkaz

Jánove pozostatky boli starostlivo uschované a jeho pamiatka ctená ako pamiatka svätca. Keď bolo Groenendaalske prepošstvo potlačené Jozefom II. v roku 1783, jeho pozostatky boli prenesené do kostola Svätej Guduly v Bruseli, avšak potom sa stratili počas francúzskej revolúcie. Jána blahorečil v roku 1908 pápež Pius X. Jánov autentický portrét neexistuje, avšak jeho tradičný obraz ho zobrazuje ako sediaceho v kanonickom rúchu v lese s písacou tabuľou na jeho kolene. Takto bol nájdený jedného dňa bratmi, respektíve bol v extáze obklopený ohňom pod stromom, pod ktorým odpočíval a ktorému plamene neublížili.
Po jeho smrti ho v príbehoch nazývali extatickým, alebo božským lekárom, a jeho myšlienky formovali medzi Priateľmi Boha( katolíckou nemeckou mystickou skupinou založenou vo Švajčiarskom Bazilej. Skupina verila, že sú bratmi Ježišovými, na základe Jánovho evanjelia 15:15 , „..už nie ste mojimi služobníkmi, ale bratmi...“) i Bratmi obyčajného života a mohli pomôcť k položeniu základov reformácie.