google/wiki40b huggingface dataset:
Anton Anderle

Životopis

Anton Anderle bol významný slovenský ľudový bábkar z Banskej Bystrice, ktorý pochádzal zo slávnej bábkarskej rodiny Anderlovcov z Radvane, bol synom Bohuslava Anderleho (1913 – 1976). Narodil sa v roku 1944 v Dolnej Lehote. V rokoch 1959 – 1963 študoval na strojníckej priemyslovke vo Zvolene. Už vtedy sa angažoval v rodinnom bábkovom divadle. V roku 1967 však nastúpil ako strojár-špecialista a neskôr ako vedúci zásobovacieho oddelenia v Krajskej vojenskej ubytovacej a stavebnej správe v B. Bystrici.
Už od detstva pomáhal otcovi pri bábkových predstaveniach. Od roku 1972 samostatne pokračoval v rodinnej marionetovej tradícii. Hrával tradičný repertoár kočovných bábkárov. Zbieral rozličné druhy marionet, dekorácií, opôn a rekvizít od slovenských a českých kočovných bábkárov a firiem i bábkové hry vydané v Česku. Reštauroval bábky, vyrezával a konštruoval marionety. V 90. rokoch patril k najvýraznejším európskym bábkohercom. Jeho najznámejšou hrou v posledných rokoch vystupovania bol Najmenší cirkus na svete, s ktorým úspešne účinkoval aj v zahraničí. 16. mája 2008 zomrel po krátkej vážnej chorobe.
Anton Anderle vytvoril unikátnu zbierku marionet rôznych veľkostí. Patrí do nej 1000 bábok od 18 cm do 140 cm, rôzneho veku a pôvodu. Jeho zbierka je najucelenejším dokladom vývinu bábkového divadla na Slovensku. Dokumentuje etapu kočovných divadiel, rodinných spolkových divadiel v časovom období od začiatku 19. storočia do polovice 20. storočia. V zbierke sú aj celé divadlá, vrátane opôn, dekorácií, rekvizít. Slovenský bábkar zomrel 16. mája 2008.
Prierez kariéry: 1953 – 1958 Rodinné bábkové divadlo 1967 – 1990 Krajská vojenská ubytovacia a stavebná správa, Banská Bystrica, občiansky pracovník, strojár-špecialista, vedúci zásobovacieho oddelenia 1972 – 1990 ochotnícke divadlo, amatérsky bábkar, rôzne ocenenia na bábkarskych festivaloch od roku 1999 Tradičné bábkové divadlo Antona Anderleho, bábkar, hráva tradičný repertoár kočovných bábkarov od roku 1968 zbieral artefakty a študoval históriu bábkového divadla, vytvoril unikátnu zbierku
Ocenenia: 1993 Rad zlomenej závory 1996 Zlatá marioneta 2001 Najlepšie tradičné bábkové divadlo 2002 Ceny za animáciu a za udržiavanie tradície
Cena detskej poroty
- 25 zlatých hviezdíc
- rôzne ceny a ocenenia na bábkarských festivaloch
Členstvo v združeniach a organizáciách:
Medzinárodná bábkarska organizácia UNIMA
Jingle

Libjingle

Libjingle je knižnica umožňujúce hlasovú komunikáciu s Google Talk klientmi, ktorú vydala firma Google zadarmo pod licenciou BSD, čo umožňuje jej využitie v iných aplikáciách. Libjingle, rovnako ako Google Talk zatiaľ nepoužívajú vyššie uvedený protokol vydaný XMPP Standards Foundation.
Brankár (ľadový hokej)

Hokejový brankár je člen hokejového tímu. Jeho hlavnou činnosťou je zabrániť puku prekročenie bránkovej čiary, čiže zabrániť tzv. gólu.

História

Pozícia brankár sa v začiatkoch ľadového hokeja výrazne neodlišovala od hráča v poli, a čo sa vybavenia týka do značnej mierky ani herný štýl. Prvé hokejové pravidlá, tzv . halifaxské, ešte aj nerozlišovali pozíciu hráčov na ľade a tak sa úloha brankára prešla na hráča, čo bol najbližšie k bránke. Pozícia hráčov na ľade určovali až pravidlá montrealské. Spočiatku mohli brankári, ako jediný hráči na ihrisku, zastaviť pohyb puku rukou. Nesmel ho však držať ani hádzať. Brankár nesmel sadať, kľakať ani padať na ľad. Na miesto brankár sa v priebehu hry mohol presunúť hociktorý z obrancov.
Prvá súčasť výstroja, ktorou sa začali brankári líšiť od hráčov v poli, boli chrániča tela. Používali sa chrániče vypožičané z iných športov, medzi nimi napríklad kriketové. Aj keď sa používali už začiatkom 90. rokoch 19. storočia (azda prvý ich použil roku 1891 Seen Clearly), ich popularitu naštartovalo až víťazstvo tímu Winnipeg Victorias nad Montreal Victorial 14. februára 1896 v boji o Stanley Cup. George Merritt s kriketovymi chráničom na korčule udržal v zápase čisté konto a postaral sa o veľkú senzáciu a tiež o rozšírenie „betónov" medzi ostatných brankárov.
V roku 1905 prišiel Percy LeSeuer s novým typom hokejky, tú ešte vylepšil v roku 1910 Riley Hern. Od roku 1907 začali brankári používať špeciálnu rukavicu a od roku 1915 dômyselnejšie chrániče rôznych častí tela.
Zmeny vo výstroji boli hlavnou mierou zapríčinené novým herným štýlom, začiatkom 20. storočia sa hra začala zrýchľovať a stávala sa kontaktnejšou. To samozrejme viedlo aj do zmeny brankárskeho štýlu. Kým v počiatkoch riešili väčšinu herných situácii postojačky, po zavedení bránkoviska (1905), v ktorom už útočník nesmel strieľať, ale len dorážať odrazený puk, tieto situácie riešili brankári podrepom a priložením hokejky na ľad.
Brankári svoje telo síce stále viac a viac chránili proti zásahom puku alebo súperovým hokejkám, veľmi dlho si však akokoľvek odmietali chrániť hlavu. Prvý brankár medzi profesionálmi, ktorý sa objavil na ľade s ochranou tváre bol Clint Benedict 20. februára 1930. Na sklonku kariéry utrpel po zásahu puku zlomeninu nosa a lícnej kosti, ale vrátil sa ešte v dvoch stretnutiach na ľad s maskou skombinovanou z masky pre americký futbal a pre box. Kým medzi amatérmi bolo používanie masiek relatívne časté, na profesionálnej úrovni boli dlho nechcené. Povinnou súčasťou výstroja sa stala až v priebehu 70. rokov 20. storočia.
Najac

Poloha

Obec má rozlohu 53,88 km². Najvyšší bod je položený 507 m n. m. a najnižší bod 158 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 760 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Jasses

Poloha

Obec má rozlohu 5,22 km². Najvyšší bod je položený 271 m n. m. a najnižší bod 119 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 161 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Nitrianske Pravno

Poloha

Leží na Hornej Nitre, 12 km severne od mesta Prievidza. Zo severu na juh preteká rieka Nitra, ktorá tu priberá Tužinu, Vyšehradný potok a západným okrajom tečúcu Kravskú. 
Nachádza sa na pravnianskom výbežku Hornonitrianskej kotliny na nive a náplavových kužeľoch Nitry. Chotár na pahorkatine a hornatine Malej Magury a pohoria Žiar tvoria kryštalické, druho a treťohorné horniny, čiastočne pokryté riečnymi uloženinami a spraškovými hlinami. 
Poloha na významnej ceste z Ponitria do Turca a Žiliny, no aj na križovatke ciest do okolitých obcí vytvára z Nitrianskeho Pravna strediskovú obec so znakmi mestského charakteru. Z cesty na Žilinu tu odbočuje komunikácia do Turca, no obec je tiež koncovou stanicou železničnej trate z Prievidze.

Dejiny

Poloha obce na severnom okraji Hornonitrianskej kotliny s mnohými nálezmi pravekého osídlenia a na starej ceste do Turca predstavovala vhodné miesto na život. Pahorkatinný ráz na rozhraní nížiny a hôr poskytoval dostatok príležitostí na obživu, čo nasvedčujú najstaršie nálezy osídlenia tejto lokality. Blízke strategicky významné hradisko na Vyšehrade má stopy osídlenia od bronzovej, cez veľkomoravskú dobu až po 15. storočie. 
Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1393, no je isté, že dávno predtým boli v okolí osady baníkov. Rozvoj banského podnikania objavom zlata sem polovici 14. storočia prilákal nemeckých kolonistov, ktorí výrazným spôsobom ovplyvnili dejiny a charakter Nitrianskeho Pravna. Listina kráľa Žigmunda v roku 1430 už spomína mestečko, ktorého prosperita čoskoro posunula jeho význam na úroveň neďalekej Prievidze a Bojníc. Po vymretí rodu Noffryovcov sa Pravno s okolím a Bojnickým panstvom stal kráľovským majetkom. Od roku 1489 sa panstvo stalo výnosom kráľa Mateja majetkom jeho syna Jána Korvína. Význam banského mestečka poklesol koncom 16. storočia, kedy nastala kríza baníctva v Uhorsku.
V nepokojnom 17. storočí bolo mestečko opakovane vyrabované a vypálené. V ďalšom storočí sa začal postupný rozvoj remesiel a cechov, kde sa začali presadzovať obyvatelia slovenskej národnosti. Významným medzníkom bola zmluva z roku 1779, v ktorej Ján Pálffy pozbavil obyvateľov mestečka poddanských povinností a priznal im právo užívať zemepánske regálie. Veľký požiar 22. júla 1827 výrazne zmenil podobu mestečka, keďže úplne zničil väčšinu pôvodných domov. Od roku 1845 sa mestečko stalo dedičným majetkom Pálffyovcov a po upokojení protihabsburských povstaní začal rozvoj hospodárstva, predovšetkým remesiel. Rozvoj samosprávy na čele s magistrátom ovplyvňoval hospodársky rozvoj mestečka, no obecný zákon z roku 1886 zmenil jeho postavenie a Nitrianske Pravno sa stalo veľkou obcou. V posledný októbrový deň v roku 1909 bola spustená prevádzka na železničnej trati Prievidza – Nitrianske Pravno, preprava osôb na nej bola v roku 2012 zastavená.
V obci je rímskokatolícky kostol umučenia svätého Jána Krstiteľa z roku 1907.

Šport

V obci je futbalový klub MTJ Nitrianske Pravno, ktorý hrá v 6. lige.
Missourský kompromis

Missourský kompromis bola dohoda prijatá 3. marca 1820 Kongresom USA. Jeho cieľom bolo zachovať politickú rovnováhu medzi južnými otrokárskymi štátmi a severnými protiotrokárskymi štátmi.

Rokovania

Po dlhých rokovaniach dospel Kongres ku kompromisu. Boli prijate dva štáty - jeden otrokársky (Missouri) a jeden neotrokársky (Maine). Územie Louisiany bolo rozdelené na južnú oblasť, kde bolo otrokárstvo povolené a na severnú časť, kde bolo otrokárstvo zakázané.

Následky

Kompromis narazil na odpor plantážnikov v otrokárskych štátoch. Bol zrušený v roku 1854 zákonom o Kansase a Nebraske.
Ľudovít II. (Bavorsko)

Život

Detstvo trávil so svojim o tri roky mladším bratom Otom na zámku Hohenschwangau. Po abdikácii ich starého otca, kráľa Ľudovíta I., nastúpil na trón v roku 1848 ich otec.
V roku 1861 sa Ľudovít zoznámil s hudbou Richarda Wagnera, ktorá ho veľmi ovplyvnila a podnietila jeho záujem o operu ale aj o mýtických hrdinov, mýty a rozprávky. Wagnera neskôr podporoval svojím vplyvom i finančne.

Vláda

Po otcovej smrti  10. marca 1864 bol Ľudovít II. v ten istý deň vo veku osemnásť rokov korunovaný za bavorského kráľa. 
V roku 1866 vstúpilo Bavorsko na strane Rakúska do vojny proti Prusku. Kráľ sa neorientoval vo vojenských záležitostiach a preto vedenie vojny úplne prenechal ministrom. Po porážke Rakúska musel podpísať mierovú zmluvu, bavorská armáda sa musela podriadiť pruskej a Bavorsko muselo Prusku zaplatiť 30 miliónov guldenov vojnových reparácií. Ľudovít II. situáciu znášal dosť ťažko a keď potom muselo Bavorsko bojovať na strane Pruska vo vojne proti Francúzsku, bol politikou natoľko sklamaný, že sa utiahol na svoje zámky a panovníckym záležitostiam sa takmer úplne prestal venovať. Ešte predtým podnikol svoju jedinú cestu po Bavorsku.

Mecenáš a staviteľ

Väčšinu peňazí z jeho i štátnej pokladne pohltila výstavba zámkov Neuschwanstein, Herrenchiemsee a Linderhof. Rozpočet bol často prekročený až trojnásobne oproti pôvodným plánom.
Veľká capia veža

Názov

Jej meno je odvodené z názvu Capieho plesa.

Turistika

Veža je pre turistov neprístupná. Výstup je možný len s horským vodcom.
Poznávacia značka (medzinárodná)

Poznávacia značka (staršie názvy: v rokoch 1993-1996: medzinárodná značka, do roku 1993: medzinárodná poznávacia značka – skr. MPZ) je na Slovensku v právnych predpisoch používané označenie pre rozlišovací znak štátu, v ktorom je vozidlo evidované (medzištátny rozlišovací znak) podľa Viedenského dohovoru o cestnej premávke z 8. 11. 1968 (OSN) (článok 37, príloha 3). Je to teda značka na identifikáciu (rozlíšenie) štátu, v ktorom je vozidlo evidované.
Napríklad poznávacia značka Slovenska je predpísaná vo vyhláške 9/2009 Z. z. takto: „Poznávacia značka Slovenskej republiky sa skladá z písmen SK čiernej farby vysokých najmenej 8 cm, so šírkou čiar najmenej 1 cm; písmená sú vyhotovené na bielom podklade v tvare elipsy, ktorej vodorovná os je dlhá najmenej 17,5 cm a zvislá os najmenej 11,5 cm. Vzor poznávacej značky Slovenskej republiky je vyobrazený v prílohe č. 20.“
Medzinárodné poznávacie značky boli celosvetovo prvýkrát zavedené v roku 1949. Dovtedy sa používali tiež, neboli však jednotné (ako príklad môžeme uviesť aj používanie značiek v rámci Rakúsko-Uhorska, kde H symbolizovalo Uhorsko, A Rakúsko, B Bosnu a Hercegovinu a Z ostatné krajiny). Ide o písmeno, respektíve dve alebo tri (v niektorých prípadoch aj štyri) písmená, ktoré sú odvodené od názvu krajiny v znení anglického jazyka alebo jazyka danej krajiny. Toto písmeno, resp. tieto písmená sú zobrazené na tabuľke alebo nálepke oválneho tvaru nalepenej na zadnej strane vozidla. V súčasnosti sa tiež rozšírilo zobrazovanie označení priamo na tabuľku evidenčného čísla (napríklad krajiny EÚ, Macedónsko, Ukrajina a iné).
Poručík

Poručík je vojenská hodnosť. V mnohých ozbrojených silách je to najnižšia dôstojnícka hodnosť.

Pôvod

Vojenské porekadlo hovorí: Poručík je odvodený od výrazu "byť po ruke", nie od slova "porúčať". 
V historických armádach býval služobne mladší dôstojník pobočníkom, pomocníkom, adjutantom, služobne starších alebo vyššie postavených dôstojníkov, ktorým pomáhal pri výkone funcie, sprevádzal ich a v prípade potreby aj chránil a bránil - bol im k dispozícii, bol "po ruke". 
Výraz "poručík" a jeho jazykové varianty (chorvatsky poručnik, poľsky porucznik, slovinsky poročník) sa vyskytuje len v slovankých jazykoch.
V mnohých armádach sa ekvivalentná hodnosť nazýva Lieutenant (ang.; fr.) alebo jazykovou variantou tohto výrazu. Výraz sa odvodzuje od francúzskeho "lieu tenant"  alebo latinského "locum tenens" v oboch prípadoch to znamená "miesto držiaci/zaberajúci", teda 
zástupca alebo miestodržiteľ. V neprítomnosti iného vyššie postaveného alebo staršieho dôstojníka potom poručík - lieutenant - ako najmladší dôstojník velil danej jednotke, bol teda "druhý vo velení", "druhý" v poradí velenia.
V taliansky, španielsky a portugalsky hovoriacich krajinách sa ekvivalentná hodnosť označuje "tenente"; "teniente" - význam sa opäť odvodzuje od latinského "locum tenens".
Robyn Regehr

Klubový hokej

Robyn Regehr je obranca. Je 191 cm vysoký a váži 103 kg (údaj z roku 2005). Od sezóny 1999/00 hrá s číslom 28 NHL za klub Calgary Flames.Na sezónu 2005/06 má uzavretú zmluvu, ktorá mu zaručuje príjem 1,672 mil. dolárov.

Reprezentácia

Reprezentoval Kanadu s číslom 28 na majstrovstvách sveta v roku 2005.
Hansaviertel

Hansaviertel je lokácia v Berlíne, ktorá sa nachádza v oblasti parku Tiergarten a rieky Spree.

Bytové domy

V lokácií sa nachádza komplex bytových domov. Tento projekt vznikol ako spolupráca štyroch významných architektov moderny 20. storočia. Alvar Aalto, Le Corbusier, Ludwig Mies van der Rohe a Walter Gropius ho vytvorili v rámci medzinárodnej výstavy Interbau v rokoch 1955-1957. Zámerom bolo areál zrevitalizovať na obytnú funkciu, pretože bol počas 2. svetovej vojny zničený.
Komplex poskytuje bývanie vo variabilných riešeniach v pokojnom prostredí zelene. Ide síce o osempodlažný objekt no svojim zasadením do prostredia a urbanistického kontextu spoločne so zaujímavým hmotovým riešením pôsobí prívetivo. Nosným motívom pôdorysných riešení jednotlivých bytov je hlavný otvorený a voľný priestor, akési pátio, okolo ktorého sú umiestnené izby. Koncept bytového domu sa tu teda akoby spája s privátnym bývaním v zeleni a v kontakte s okolím. Centrálny priestor prechádza až do kontaktu s exteriérom v podobe veľkorysého balkónu, ktorý v zoskupeniach po štyri vytvára zaujímavé hmotové riešenie fasády.
Liptovská Ondrašová

Polohopis

Ondrašová (ako ju skrátene nazývajú miestni) leží v centrálnej časti Liptovskej kotliny, pri vtoku Jalovčanky do vodnej nádrže Liptovská Mara, pod vrchom Diel (647,5 m n. m.). Na území obce vteká do Jalovčanky pravostranná Ondrašovianka a ľavostranný Mútnik. Katastrálne územie pôvodnej obce susedí na juhovýchode s Liptovským Mikulášom, na severe s obcou Bobrovec a na západe s katastrálnym územím bývalej obce Ráztoky. Liptovská Ondrašová sa nachádza na križovatke cesty II. triedy č. 584 smerujúcej z mesta popri Liptovskej Mare na Oravu a cesty III. triedy do obce Bobrovec. Južným okrajom obce prechádza železničná trať Žilina – Košice, železničná stanica v Liptovskom Mikuláši je vzdialená 2 km.

Dejiny

Pôvodne samostatná obec bola pomenovaná podľa Ondreja, ktorý tu spolu s bratom Jánom postavili v roku 1419 kostol. Bola zemianskou osadou, v 16. storočí tu stálo sedem zemianskych kúrií a dvadsať želiarskych domov. Obyvatelia boli prevažne nádenníkmi, voziarmi, od konca 19. storočia aj robotníkmi a železničiarmi. V chotári obce boli objavené bronzové predmety lužickej kultúry a pohrebisko. K mestu bola pričlenená v roku 1960.

Zaujímavosti

Na bývalých ondrašovských lúkach stojí pamätník prvého slovenského národného zhromaždenia (tzv. Žiadosti slovenského národa, 10. mája 1848) z roku 1928. Na budove materskej školy je pamätná tabuľa pripomínajúca padlých v 2. svetovej vojne. V strede obce, medzi potokom a kultúrnym domom, stojí 100-ročná, 18 metrov vysoká lipa veľkolistá s obvodom kmeňa 478 cm a priemerom koruny 14 m, ktorá bola v roku 1975 vyhlásená za chránený strom (Lipa v Ondrašovej).

Občianska vybavenosť

Obyvateľov mestskej časti slúži pošta (PSČ 031 05), nákupné stredisko, kultúrny dom, materská škola, ihrisko. Ubytovanie je možné v hoteloch Pyramída a Fénix, stravovanie v reštaurácii Via Mara, nachádza sa tu tiež vináreň U muzikantov. 1,5 km severozápadne sa rozprestiera Aquapark Tatralandia s westernovým mestečkom Šiklův mlyn. Do mestskej časti premávajú linky č. 1 a 6 miestnej MHD, k dispozícii sú tri zastávky (Jednota/most, kostol, otočka), na ktorých zastavujú aj prímestské autobusy smerujúce do okolitých obcí. Na východnom okraji obce sa nachádza tehelňa s dobývacím priestorom stavebných hmôt.
Pessan

Poloha

Obec má rozlohu 26,87 km². Najvyšší bod je položený 292 m n. m. a najnižší bod 153 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 703 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Adulár

Adulár je lesklý minerál zo skupiny živcov, odroda K-živca - ortoklasu.
Názov zaviedol v roku 1780 Ermenegildo Pini podľa lokality z alpského pohoria Adulagebirge (súčasť Gotthardského masívu) vo Švajčiarsku.
Kryštalizuje v triklinickej sústave tvare pseudo-rombických štvorbokých stĺpcov. Kryštály sú belavé až priehľadné. Zo štruktúrneho hľadiska predstavuje nízkoteplotnú varietu ortoklasu, ktorá je tiež blízka čiastočne neusporiadanému mikroklínu.

Na Slovensku

Vyskytuje sa i na Slovensku, napr. v oblasti Banskej Štiavnice a Kremnice.
Pont amont

Pont amont (Most proti prúdu) je železobetónový most cez rieku Seinu v Paríži. Je prvým mostom v meste po prúde rieky. Nachádza sa na juhovýchodnej hranici mesta, pri hranici miest Ivry-sur-Seine a Charenton-le-Pont. Spája 12. obvod na východe a 13. obvod na západe.
Je to cestný most slúžiaci automobilovej doprave a je súčasťou mestského obchvatu boulevard périphérique. So svojimi 270 metrami je druhým najdlhším mostom v Paríži. Je široký 42 metrov a vysoký 4,5 m. Bol postavený v rokoch 1967 – 1969.
Most nemá žiadne oficiálne meno. Označenie amont (proti prúdu) získal z praktického dôvodu pre potreby dopravy a pre odlíšenie od Pont aval (Most po prúde), ktorý je tiež súčasťou mestského obchvatu.
Gentilly

Poloha

Mesto má rozlohu 1,18 km². Najvyšší bod je položený 81 m n. m. a najnižší bod 42 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov je 17 476 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v meste.
Zdroje: INSEE
Saint-Point

Poloha

Obec má rozlohu 14,24 km². Najvyšší bod je položený 746 m n. m. a najnižší bod 296 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 338 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Kov

Kov (alebo zriedkavo metál) je z chemického hľadiska kryštalická, elektropozitívna látka s voľnými valenčnými elektrónmi.
Tieto elektróny sú spoločné pre všetky atómy kovu a môžu sa v ňom voľne pohybovať, Nazývajú sa voľné elektróny.
Vlastnosť kovov viesť elektrický prúd prostredníctvom voľných elektrónov sa volá elektrónová vodivosť kovov.
15. návštevná expedícia (ISS)

Prípravy

Medzinárodná vesmírna stanica (ISS) bola od začiatku novembra 2000 trvalo osídlená ľuďmi. Základné posádky stanice boli do havárie Columbie striedané raketoplánmi, ako záchranné člny im slúžili lode Sojuz . Po prerušení letov raketoplánov v dôsledku havárie bola veľkosť základných posádok stanice znížená na dvoch kozmonautov, ktorých dopravu zabezpečovali Sojuzy. Tretie miesto v lodiach obsadzovali členovia návštevných posádok, po týždni sa vracajúci na Zem starým Sojuzom.
Miesto v Sojuze TMA-13 štartujúceho v októbri 2008 obsadil americký podnikateľ a producent počítačových hier Richard Garriott, syn astronauta NASA Owena Garriotta. Prvé správy o jeho pripravovanom lete do vesmíru zverejnila spoločnosť Space Adventures v septembri 2007, keď už mal za sebou prvé lekárske prehliadky. Vtedy na miesto v Sojuze TMA-13 kandidoval aj ruský politík Vladimir Gruzdev, ale jeho let bol ešte na jeseň 2007 odsunutý na neskôr a nakoniec zrušený.
V januári 2008 Garriott začal výcvik vo Stredisku prípravy kozmonautov (CPK) v Hviezdnom mestečku. Za cestu zaplatil 30 miliónov dolárov.
Náhradníkom Garriotta sa stal austrálsky multimilionár a investor Nik Halik. Informácie o jeho zaradení do záložnej posádky Sojuzu TMA-13 priniesla austrálska tlač koncom roka 2007, oficiálne bol do posádky zaradený v januári 2008, keď spoločne s Garriottom začal prípravu. Za výcvik a úlohu náhradníka zaplatil 3 milióny dolárov.

Let

Jurij Lončakov a Michael Fincke z Expedície 18 spoločne s Richardom Garriottom odštartovali 12. októbra 2008 o 7:02 UTC z kozmodrómu Bajkonur v lodi Sojuz TMA-13; po dvoch dňoch samostatného letu sa 14. októbra o 8:26 UTC spojili so stanicou.
Po spojení sa kozmonauti privítali s posádkou ISS, vyložili náklad na stanicu a začali plánovanú činnosť. Garriott mal na programe deväť experimentov, z toho dva pre Európsku vesmírnu agentúru (ESA) a tri pre NASA.
Dvojica pokusov pripravená spoločne s ESA boli experimenty ILO-G (skúmanie adaptácie vestibulárneho systému kozmonautov na stav beztiaže) a Muscle-G (štúdium atrofie vnútorných svalov ľudského tela v beztiažovom stave).
Na americkom segmente stanice Garriott vykonával hodnotenie kvality videnie v podmienkach kozmického letu v experimente CORNEA-G, sledovanie imunitného systému v experimente IMMUNO-G a sledovanie pohybov kozmonauta v spánku v experimente SLEEP-G.
Ďalej sa venoval experimentu PCG (porovnanie procesov kryštalizácie bielkovín na obežnej dráhe a na Zemi), demonštroval platnosť zákona zachovania energie v experimente DHL-G, namaľoval obraz v experimente Picture a pohovoril so študentmi škôl v Spojených štátoch, Spojenom kráľovstve a Malajzii.
Experimenty zabrali americkému turistovi 33 hodín, 5 hodinami práce pomohli aj ruskí kozmonauti; vyžiadali si dodávku 16,78 kg vybavenia na stanicu a návrat na Zem 5,51 kg materiálu s výsledkami.
Po týždennom pobyte na ISS sa 24. októbra 2008 o 0:16 UTC Garriott a vracajúca sa posádka Expedície 17 v Sojuze TMA-12 odpútali od stanice a v ten istý deň o 3:37 UTC pristáli v severnom Kazachstane, 89 km severne od Arkalyku.
Castex-d’Armagnac

Poloha

Obec má rozlohu 12,26 km². Najvyšší bod je položený 124 m n. m. a najnižší bod 65 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 95 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Príbeh hračiek 4

Príbeh hračiek 4 (ang. Toy Story 4) je americký animovaný film z roku 2019 režiséra Josha Cooleya, produkovaný spoločnosťami Walt Disney Pictures a Pixar Animation Studios.