Pracovný čas

Pracovný čas je časový úsek, ktorý osoba strávi vo svojom platenom zamestnaní. 
Stanovenie pracovného času a jeho rozvrhnutie znamená vymedzenie doby, v ktorej sa uskutočňuje výkon základnej povinností zamestnanca – vykonávať v priebehu tohto časového úseku pre zamestnávateľa podľa jeho pokynov pracovné úlohy, ku ktorým sa zmluvne zaviazal. Na druhej strane zamestnávateľ, ako druhý účastník pracovnoprávneho vzťahu, je povinný plniť svoje povinnosti, a to najmä prideľovať zamestnancovi prácu a za vykonanú prácu mu poskytovať mzdu. Pracovný čas strávený výkonom závislej práce sa strieda s mimopracovnými aktivitami subjektov, a preto sa vymedzením pracovného času zároveň nepriamo určuje rozsah tejto mimopracovnej doby – času odpočinku.

Organizácie

Jednou z najvýznamnejších udalostí medzivojnového obdobia z pohľadu pracovného práva bolo založenie Medzinárodnej organizácie práce (ILO, International Labour Organization), ktorá vznikla 28. júna 1919 na parížskej mierovej konferencii ako autonómna organizácia pričlenená k Spoločnosti národov. Jej stanovy, nazvané Ústava, tvorili XIII. časť Versaillskej zmluvy a boli zahrnuté aj do ostatných mierových zmlúv uzavretých po prvej svetovej vojne. Prvýkrát v histórii vznikla medzinárodná organizácia, ktorej úlohou bolo prijímanie dohovorov a odporúčaní týkajúcich sa výhradne pracovného práva.
Po zániku Spoločnosti národov sa Medzinárodná organizácia práce stala autonómnou súčasťou Organizácie Spojených národov. Určitú úlohu vo vývoji pracovného práva zohrali aj ďalšie medzinárodné organizácie, ktoré vznikli po druhej svetovej vojne – vo svetovom meradle a v Európe hlavne Rada Európy.
V neskoršom období získavalo čoraz väčší vplyv na úpravu pracovného času na európskom kontinente Európske hospodárske spoločenstvo (neskôr Európske spoločenstvo, resp. Európska únia). Prvým významným aktom Európskeho hospodárskeho spoločenstva v tejto oblasti bolo Odporúčanie Rady 75/457/EHS o  40-hodinovom pracovnom týždni a štvortýždňovej ročnej platenej dovolenke z 22. júla 1975. Neskôr (v roku 1993) nasledovala smernica Rady 93/104/ES o niektorých aspektoch organizácie pracovného času, novelizovaná smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2000/34/ES a napokon v roku 2003 nahradená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES o niektorých aspektoch organizácie pracovného času.

Pracovný čas v medzinárodnom práve

V medzinárodnom práve rozoznávame najmä tri základné formy prameňov práva - medzinárodné zmluvy, medzinárodné obyčaje a všeobecné právne zásady. Pre oblasť pracovného práva majú význam predovšetkým medzinárodné zmluvy (je pritom vedľajšie, či sú nazvané ako zmluva, dohovor, dohoda alebo inak), a to najmä multilaterálne dohody prijímané na pôde medzinárodných organizácií. Ide hlavne o Organizáciu Spojených národov, Radu Európy a Medzinárodnú organizáciu práce.

Pracovný čas v európskom práve

Európska únia (European Union, EU) je politické a ekonomické spoločenstvo 27 európskych štátov s nadnárodnými a medzivládnymi prvkami. Slovensko je členom Európskej únie od 1. mája 2004. Právne normy komunitárneho práva majú svoje špecifiká, ktoré ich odlišujú tak od noriem medzinárodného, ako aj od noriem vnútroštátneho práva. Komunitárne právo tvorí samostatný právny poriadok, zároveň je však integrálnou súčasťou právneho poriadku použiteľného na území každého členského štátu. Právo Európskej únie delíme predovšetkým (podľa pôvodu právnych noriem) na právo primárne a právo sekundárne.

Primárne právo a Charta základných práv Európskej únie

Primárne právo tvoria všetky zakladajúce zmluvy vrátane príloh, dodatkov, protokolov a ich doplnkov a zmien a zmluvy o pristúpení nových členských štátov. Primárne právo Európskej únie samotné nepriznáva priamo žiadne práva (súvisiace s pracovným časom), ani konkrétne neupravuje problematiku pracovného času, pre túto oblasť majú však význam ustanovenia, ktoré zmocňujú orgány Európskej únie na vydávanie takýchto právnych predpisov. 
Ďalším dokumentom Európskej únie, ktorý má určitý význam pre pracovné právo, hoci ho nemožno (aspoň zatiaľ) zaradiť medzi primárne ani sekundárne pramene komunitárneho práva, je Charta základných práv Európskej únie. Charta základných práv Európskej únie zatiaľ nie je právne záväzná. Má len povahu nezáväznej deklarácie, podobne ako Všeobecná deklarácia ľudských práv. Pôvodne mala byť súčasťou Európskej ústavnej zmluvy ako jej druhá časť. Európska ústavná zmluva však neprešla ratifikačným procesom. V súčasnosti je Charta priložená ako protokol k tzv. "Lisabonskej zmluve". Ak vstúpi Lisabonská zmluva do platnosti, stane sa Charta právne záväznou a bude fakticky súčasťou vnútroštátneho práva členských štátov Európskej únie.
Pre pracovné právo majú význam najmä čl. 5 (zákaz otroctva a nútených prác), čl. 12 (právo zakladať odbory alebo vstupovať do nich), čl. 15 (slobodná voľba povolania a právo na prácu), čl. 16 (sloboda podnikania), čl. 20, 21 a 23 (zákaz diskriminácie), čl. 27 (právo pracovníkov na informácie a konzultácie v rámci podniku), čl. 28 (právo na kolektívne vyjednávanie a kolektívne akcie), čl. 29 (právo na prístup k službám zamestnanosti), čl. 30 (ochrana v prípade bezdôvodného prepustenia), čl. 31 (spravodlivé a primerané pracovné podmienky) a čl. 32 (zákaz detskej práce a ochrana mladistvých pri práci). Z pohľadu problematiky pracovného času má z týchto najvýznamnejšie postavenie čl. 31, ktorý okrem iného výslovne ustanovuje, že „každý pracovník má právo na stanovenie najvyššej prípustnej dĺžky pracovného času, denný a týždenný odpočinok, ako aj každoročnú platenú dovolenku“.

Sekundárne právo

Sekundárne právo tvoria právne normy orgánov Európskej únie (predovšetkým Európsky parlament, Rada a Komisia) vydávané na základe primárneho práva. Nezanedbateľný význam pre výklad, aplikáciu a ďalšiu normotvorbu majú aj rozhodnutia Európskeho súdneho dvora.
Pre právnu úpravu pracovného času má primárny význam smernica Rady 93/104/ES o niektorých aspektoch organizácie pracovného času, ktorá bola novelizovaná smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2000/34/ES a napokon nahradená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES o niektorých aspektoch organizácie pracovného času. 
Smernica 2003/88/ES stanovuje minimálne požiadavky bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci pre organizáciu pracovného času. Samotná smernica pozostáva zo šiestich kapitol, a to: (1) rozsah pôsobnosti smernice, (2) minimálne doby odpočinku a iné aspekty organizácie pracovného času, (3) nočná práca, práca na zmeny, rozvrhnutie práce, (4) rôzne ustanovenia, (5) odchýlky a výnimky a (6) záverečné ustanovenia.
Okrem smernice 2003/88/ES upravujú problematiku pracovného času aj smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/95/ES týkajúca sa pracovného času námorníkov a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/15/ES o organizácii pracovného času osôb vykonávajúcich činnosti v cestnej doprave. Pri riešení problematiky organizácie pracovného času zamestnancov nie je možné opomenúť ani ďalšie predpisy, najmä smernicu Rady 89/391/EHS o zavádzaní opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov pri práci, smernicu Rady 92/85/EHS o zavedení opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok a smernicu Rady 94/33/ES o ochrane mladistvých pracovníkov.
V právnej úprave pracovného času na území Európskej únie sa v posledných rokoch presadzuje proces smerujúci k deregulácii práva a flexibilite pracovného času.