Sudetonemecký zbor dobrovoľníkov

História

V máji 1938 došlo k ďalšiemu dramatickému vývoju v stále sa zhoršujúcom vzťahu vlády ČSR a sudetonemeckého hnutia reprezentovaného Sudetonemeckou stranou (SdP) a jej predsedom Konrádom Henleinom. Už v marci 1938 dostal od Hitlera rozkaz klásť česko-slovenskej vláde také požiadavky, ktoré nebude môcť alebo nebude ochotná splniť. Preto 24. apríla 1938 v Karlových Varoch zverejnil tzv. 8 karlovarských bodov; v nich sa sudetonemecké hnutie prihlásilo k nacionálnemu socializmu, požadoval pre Sudety samostatnosť v podobe vlastnej správy a samostatného územia a odškodnenie za príkoria spáchané na Nemcoch v roku 1918, čo boli požiadavky už rozpustenej Nemeckej národno socialistickej strany robotníckej (Deutsche Nationalsocialistische Arbeiterpartei, DNSAP). To však československá vláda odmietla. 17. mája boli SdP založené podľa vzoru SA Freiwilliger Schutzdienst (Ochranné oddiely), (FS), následne česko-slovenskou vládou povolené.

Povolanie záložníkov

K ďalšiemu zdramatizovaniu situácie prispelo rozhodnutie česko-slovenskej vlády o povolávaní záložníkov a následnom vyhlásení ostrahy hraníc 20. mája večer. Zároveň bola ministerstvom vnútra nariadená pohotovosť práporov Stráže obrany štátu (SOŠ). Družstvá SOŠ, posilnené o povolané vojenské zálohy začali obsadzovať pohraničie vrátane objektov ľahkého opevnenia. Dôvodom bola obava vlády z vpádu vojenských jednotiek nacistického Nemecka do Česko-Slovenska. Po upokojení situácie bola 13. júna ostraha hraníc zrušená, jednotky SOŠ sa začali sťahovať späť a armádni záložníci boli prepustení domov. To však malo za následok ďalší nárast aktivity príslušníkov sudetonemeckého hnutia: vo veľkom množstve sa z Nemecka do Česko-Sovenska pašovali zbrane a propagandistický materiál a vykonávala sa výzvedná činnosť. Pohraničná služba nebola schopná tento nával zvládať, pretože sa tak dialo na území s veľkou prevahou sudetonemeckého obyvateľstva, ktoré z veľkej väčšiny túto činnosť považovalo za službu svojej pravej vlasti, Nemecku.
3. augusta začala svoju činnosť Runcimanova komisia, ktorá bola zavŕšením snahy Veľkej Británie a Francúzska o diplomatické riešenie sudetonemeckého problému. Komisia bola do Česko-Slovenska vyslaná s úmyslom získať všeobecný prehľad o krízovej situácii.

Sudetonemecké povstanie

12. septembra 1938 predniesol na zjazde NSDAP v Norimbergu Adolf Hitler očakávaný prejav, v ktorom okrem iného. Vyhlásil, že Nemci v Česko-Slovensku nie sú ani bezbranní ani opustení. Tento prejav sa stal v Sudetoch signálom k povstaniu (od 10. septembra ale už prebiehali masové demonštrácie sudetských Nemcov, na ktorých bolo otvorene deklarované želanie po samostatnosti Sudet). FS začali organizovať prvé teroristické a sabotážne akcie proti objektom štátnej správy na území Česko-Slovenska. Útoky neboli nijako koordinované a boli vedené proti policajným staniciam, colným úradom a vojenským objektom. Cieľom bolo získavanie zbraní a snaha o ďalšiu destabilizáciu situácie v čs. pohraničí. Česko-slovenská vláda reagovala 13. septembra vyhlásením stanného práva pre zločin vzbury v 22 pohraničných okresoch a vyslaním vojska. Tomu sa podarilo situáciu upokojiť.
Dňa 16. septembra česko-slovenská vláda rozpustila SdP. Mnohí funkcionári preto ušli do Nemecka. Ten istý deň vznikol návrh na založenie organizácie podľa vzoru nemeckých Freikorps. 16. septembra s týmto návrhom zoznámil Hitlera Karl Hermann Frank, v ten istý deň bola aj velením práporov SOŠ vyhlásená pohotovosť. Hitler Frankov návrh už 17. septembra ráno podporil svojím podpisom (ešte pod názvom Ochranné zbory v tieto dni uskutočnili skupiny sudetonemeckých ozbrojencov ďalšie útoky proti čs. Inštitúciám), čím Sudetonemecký Freikorps vznikol oficiálne (pôvodný názov, ktorý niesol Henleinovo meno (Freikorps Henlein) ale Hitler zakázal). Následne začali Česko-Slovensko opúšťať tisíce sudetských Nemcov (dôvodom bolo jednak stanné právo a tiež snaha vyhnúť sa nástupu do česko-slovenskej armády). Tí sa potom v Nemecku začali podrobovať bojovému výcviku pod dohľadom inštruktorov z Wehrmachtu, SA a SS. 17. septembra v rozhlasovom prejave K. Henlein už otvorene vyzval k zničeniu Česko-Slovenska.
Dňa 18. septembra Hitler ďalekopisom vrchnému veleniu armády jasne určil účel SdFK: ochrana sudetských Nemcov a vyvolávanie nepokojov v československom pohraničí. Ten deň vydal aj K. Henlein ako vodca SdFK rozkaz č. 1, v ktorom oznámil vznik zboru a určil záväzné podmienky pre vstup.

Začatie činnosti

Svoje prvé akcie začala SdFK 19. septembra útokom v Ašskom výbežku. Pôvodný zámer, masové útoky ale neboli uskutočňované najmä z nedostatočného vyzbrojenia príslušníkov SdFK (do konca činnosti SdFK sa podarilo vyzbrojiť iba polovicu ich členov, na čo si vedenie SdFK v hláseniach opakovane sťažovalo) a ďalej kvôli nesúhlasu velenia nemeckej armády s masovými a nekoordinovanými akciami proti územiu Česko-Slovenska, ktoré mohli vyvolať nežiaduce reakcie z česko-slovenskej strany i zo strany mocností. Na žiadosť velenia Hitler nariadil 20. septembra dokonca obmedzenie počtu akcií. Útoky mali byť naďalej vedené iba proti presne určeným cieľom a len skupinami s maximálnym počtom 12 členov. Existencia SdFK mala byť, opäť s ohľadom na mocnosti, utajená. Naproti tomu nemecká pronacistická tlač začala protičesko-slovenskú kampaň, v ktorej obviňovala čs. ozbrojené sily z vrážd nemeckých žien a detí či organizovaného podpaľačstva.
Tieto útoky sa pre Československú armádu, SOŠ a finančné stráže stali nepríjemnými. Po mobilizácii sa čs. armáda navyše stiahla od hraníc na strategickú obrannú líniu, čo v dôsledku viedlo k tomu, že česko-slovenská vláda stratila v niektorých obciach svoju moc. Svoju úlohu zohrala aj obava čs. úradov z toho, že by tvrdšie postup proti útočníkom mohol byť zneužitý ako zámienka pre nemecký útok; zajatí ozbrojení príslušníci SdFK boli obratom prepúšťaní, platil zákaz používania zbraní proti útočníkom, obsadené objekty čs. moci nemali byť dobývané späť atď.
Dňa 21. septembra sa Hodžova vláda podvolila britsko-francúzskym požiadavkám na odstúpenie časti českého pohraničia a prijala podmienky tzv. Mníchovskej dohody. 22. septembra prebehol po celom Česko-Slovensku generálny štrajk vyjadrujúci nesúhlas občanov s prijatím podmienok zmluvy, na čo vláda reagovala podaním demisie. Ten istý deň bola vymenovaná úradnícka vláda gen. Surového (tzv. Vláda obrany republiky). V priebehu dňa bola tiež vyhlásená úplná bojová pohotovosť opevnenia a jednotky SOŠ boli podriadené armádnemu veleniu. Už v noci z 22. na 23. septembra uskutočnili oddiely SdFK spoločne s príslušníkmi SA a SS veľký prepad česko-slovenského územia a obsadili Ašský výbežok vrátane Ašu. Toto územie získalo Česko-Slovensko späť až v roku 1945. 23. septembra o 22.50 vyhlásila Surového vláda mobilizáciu česko-slovenskej brannej moci. K 28. septembru už bolo v zbrani 1,25 milióna česko-slovenských vojakov, ktorí postupne obsadzovali pohraničnej opevnenia a pozície na čs.-nemeckých hraniciach. Nemecké obyvateľstvo (najmä muži, ktorí sa odmietali podrobiť brannej povinnosti) začali na rozhlasovú výzvu z Ríše hromadne utekať do Nemecka, juhomoravania do Ost Marky-bývalého Rakúska. Vo svojich spomienkach, uverejnených v sudetonemeckých tlačovinách, uvádzajú, že niektorí nakoniec skončili vo viedenských kasárňach, kde si s nimi nevedeli rady, pretože Wehrmacht ich nepotreboval, všetko už bolo presne naplánované. Tešili sa, že do svojich dedín vpochodujú spoločne s Wehrmachtom ako hrdinovia, ale aj z toho zišlo: svoju úlohu už splnili, a Hitler sa nechcel o svoje víťazstvo s nikým deliť. Domov sa vracali až po obsadení svojich dedín Wehrmachtom. Oslobodením a pripojením k Ríši získali ríšske občianstvo s povinnosťou narukovať do Wehrmachtu, čo vzápätí nasledovalo. („Víťazstvo“ začalo dostávať horkú príchuť).
Proti vyzbrojenej a početne silnej armáde nemali zle vyzbrojené a vycvičené oddiely SdFK veľké šance. Armádnym oddielom, jednotkám SOŠ a oddielom sudetských Nemcov, ktorí bojovali na strane ČSR (išlo o sudetonemeckých sociálnych demokratov a komunistov, ktorí jediní tvorili v Sudetoch opozíciu voči Henleinovej SdP) sa podarilo v Sudetoch čiastočne upokojiť situáciu. Velenie SdFK sa preto rozhodlo zmeniť taktiku. Začali prevládať prieskumné akcie, teroristické a sabotážne úlohy pokračovali v menšej miere. S blížiacim sa dátumom platnosti Mníchovskej dohody (1. október 1938) sa ale armáda opäť začala sťahovať na líniu opevnení a vypratané územie začali obsadzovať príslušníci SdFK, ktorí pritom útočili na pozície oddielov SOŠ, ktoré museli zostať na svojich miestach.

Mníchovská dohoda

Mníchovská dohoda, podpísaná z 29. na 30. septembra, vstúpila 1. októbra do platnosti a Wehrmacht začal obsadzovať územie Sudet, ktoré bolo ČSR nútené odstúpiť Nemecku. SdFK bolo vrchným velením podriadené jednotkám Wehrmachtu s tým, že na území Sudet budú príslušníci SdFK vykonávať funkciu policajtov.
Po obsadení Sudet nemeckou armádou sa ďalšia existencia SdFK ale stala bezpredmetnou a nebola jej zverená žiadna činnosť po tom, čo starosť o bezpečnostnú situáciu prevzala nemecká polícia. 2. októbra síce prebehlo rokovanie medzi náčelníkom štábu SdFK Pfrognerom a generálom polície Kurtom Daluegem o ďalšom využití SdFK, ale to skončilo bez výsledku. Ďalším problémom sa stalo nezákonné konanie príslušníkov SdFK: rabovania, konfiškácie majetku či zatýkanie. Prietrž tomuto jednaniu musel urobiť Henlein vo zvláštnom rozkaze. Hoci územie Sudet bolo Česko-Slovenskom odstúpené, útoky oddielov SdFK na mnohých miestach pokračovali ďalej.
Začiatkom októbra začalo viaznuť zásobovanie SdFK zo strany Wehrmachtu a SS. Príslušníci SdFK preto začali byť postupne odosielaní domov. Rozkazom K. Henleina z 9. októbra 1938 bol SdFK oficiálne rozpustený.

Po rozpustení

Bolo stanovené, že tí členovia SdFK, ktorí počas bojov medzi 20. a 30. septembrom utrpeli zranenia, budú odškodnení. Dlhy vyplývajúce z činnosti SdFK (t. j. dodávkami zo strany predajcov) mali byť kompenzované nemeckou armádou, čo sa nikdy nestalo.
Všetci bývalí príslušníci SdFK dostali pamätnú medailu k 1. októbru 1938.
Kapitáni SdFK boli neskôr začlenení do vojenských či civilných štruktúr Ríše: K. Henlein dosiahol hodnosť generála SS a až do konca vojny pôsobil ako Gauleiter Sudet. K. H. Frank dosiahol hodnosť generála SS. Po okupácii zvyšku Čiech a Moravy 15. marca 1939 sa stal štátnym tajomníkom ríšskeho protektora pre Čechy a Moravu a neskôr ríšskym ministrom pre Čechy a Moravu v Hitlerovom kabinete.

Po druhej svetovej vojne

Odsun sudetských Nemcov z Česko-Slovenska po druhej svetovej vojne je stále vnímaný ako priamy dôsledok teroristických aktivít SdFK. Podľa obežníka MV ČSR k ústavnému dekrétu prezidenta republiky zo dňa 2. augusta 1945 o úprave československého štátneho občianstva osôb nemeckej a maďarskej národnosti boli medzi osoby, ktoré československé občianstvo strácajú automaticky, zahrnutí aj príslušníci SdFK.
Právnym podkladom pre stíhanie príslušníkov SdFK v povojnovom Česko-Slovensku bol dekrét prezidenta republiky č. 16/1945 Zb. (Tzv. Veľký retribučný dekrét) o potrestaní zločincov, zradcov a ich pomáhačov, ďalej dekrét č. 17/1945 Zb. (O Národnom súde) a dekrét č. 138/1945 Zb. (Tzv. Malý retribučný dekrét) o potrestaní niektorých previnení proti národnej cti. Ako trestná činnosť bola vnímaná už samotná príslušnosť k SdFK. Súdy totiž nepovažovali vstup do SdFK za dobový omyl (čím sa obvinení hájili), ale za ich postoj. Príslušnosť k SdFK bola v mnohých prípadoch len začiatkom aktívnej činnosti, ktorá pokračovala príslušnosťou k ďalším organizáciám vyhláseným za zločinecké (SS, SA, atď.).
Niektorí príslušníci SdFK boli za svoju činnosť mimoriadnymi súdmi po vojne odsúdení k strate občianskych práv a prepadnutie majetku a vo zvlášť závažných prípadoch i k trestu smrti (napr. KH Frank), príslušnosť k SdFK však dôvodom pre vynesenie absolútneho trestu nebola. Súdy skúmali predložené dôkazy a svedecké výpovede a v niektorých prípadoch vyniesli oslobodzujúce rozsudky (ak neboli dôkazy dostatočne preukazné, súdy sa riadili podľa zásady in dubio mitius, v pochybnostiach miernejšie) alebo mierne tresty odňatia slobody v prípadoch, že konali s úmyslom prospieť českému či slovenskému národu, či sa preukázala zmena postojov obvinených (v neskorších rokoch aktívne pomáhali Židom, zajatcom, nútene nasadeným). Naopak pri preukázanom podiele na zločinoch proti štátu, osobám či majetku boli ukladané vysoké tresty v podobe ťažkého žalára, straty občianskej cti a straty majetku (o občianstvo a o všetok majetok boli pripravení prakticky všetci Nemci). Mimoriadne súdy nespĺňali obvyklé štandardy, napr. Trest smrti bol vykonávaný počas 3 hodín po vynesení rozsudku, žiadosť o milosť nemala odkladný účinok, postupovalo sa "čo možno urýchlene", vyšetrovanie sa nekonalo. Vyhľadávanie bolo obmedzené na "skutočnosti zásadnej dôležitosti", vykonával ich národný prokurátor.
Z výkonu trestu boli odsúdení prepustení po jeho odpykaní a ďalej potom pri prezidentskej amnestii v roku 1953. Zvyšok odsúdených (vrátane odsúdených na viac ako 20 rokov alebo na doživotný trest) bol prepústený v roku 1955. Všetci odsúdení boli po svojom prepustení odovzdaní na odsun a vysídlení do SRN.

Hodnotenie činnosti

SdFK bola organizácia zostavená narýchlo s cieľom destabilizovať situáciu v česko-slovenskom pohraničí a vytvoriť vhodné podmienky pre jeho obsadenie nemeckými ozbrojenými zložkami. Po počiatočných úspechoch SdFK a územných ziskoch nariadil Hitler utlmenie činnosti a obmedzenie sa na vyvolávanie chaosu. Hoci príslušníci SdFK boli zle vyzbrojení a nedisciplinovaní, ich oddiely mali predovšetkým politickú hodnotu, pretože budili zdanie, že ide o národno-oslobodzovací boj.
Skľučujúci koniec Freikorpsu v porovnaní s patetickými výzvami k sebaobrane na začiatku ukázal naplno degradáciu sudetonemeckého dobrovoľníckeho zboru. Presvedčenie príslušníkov SdFK o boji za sebaurčenie sa ukázalo ako mylné, boli púhymi nástrojmi, Konrád Henlein iba vykonával Hitlerove rozkazy, ktorými Hitler sledoval zničenie Česko-Slovenska, a nie oslobodenie sudetských Nemcov. Rad bývalých príslušníkov SdFK bola po rozpustení organizácie sklamaná, pretože nedošlo k naplneniu sľubov o miestach u polície či obdržaní penzie. Dátum začiatku teroristickej kampane vedenej Freikorpsom (17. septembra 1938) bol neskoršou česko-slovenskou exilovou vládou v Londýne určený ako dátum, kedy Česko-Slovensko vstúpilo do vojnového stavu s Nemeckom. Tohto dňa Nemecko porušilo medzinárodné dohovory tým, že povolilo na svojom území organizovanie a vyzbrojovania SdFK a podporilo ich v ich útokoch proti česko-slovenskému územiu.

Počet členov

V deklarovanom počte príslušníkov sa rôzne zdroje líšia. 18. septembra mal SdFK 10 – 15 tis. členov a ďalší sa hlásili. 19. septembra Henlein stanovil ako hornú hranicu počtu členov SdFK 40 tisíc. K 22. septembru počet príslušníkov predstavoval 26 tisíc a po 23. septembri po vyhlásení mobilizácie v ČSR sa vďaka zvýšenému prílevu utečencov počet členov opäť zväčšil. K 1. októbru predstavoval počet členov 34 500 (iný zdroj uvádza 40 884).

Ďalšie súčasti SdFK

Okrem pozemných jednotiek bolo súčasťou SdFK aj letectvo. Jednotka sudetonemeckého letectva sídlila v Alt Lönnewitzu a skladala sa z dvoch pilotov a 42 mužov pozemného personálu, pričom vo výcviku bolo ďalších 28 pilotov.
SdFK malo svoju vlastnú spravodajskú službu. Riadil ju Richard Lammel. Táto služba sídlila v Selbe a jej úlohou bolo koordinovať činnosť SdFK a vykonávať vyhodnocovanie jej akcií. Ďalej sa potom zaoberala spravodajským vyťažovaním utečencov a zhromažďovaním informácií potrebných pre vojenský útok proti Česko-Slovensku. Pre plnenie týchto úloh spolupracovala Sudetonemecká ZS so spravodajskými službami Ríše.

Výzbroj a výstroj

SdFK bolo financované z rozpočtu Wehrmachtu. Časť prostriedkov ale pochádzala aj od SS, NSDAP a sudetonemeckých organizácií.
Uniforma príslušníka SdFK bola tvorená zvyčajne civilnom oblečením, v niektorých prípadoch doplneným výstrojovými súčasťami SA alebo ukoristenými z výstroja česko-slovenských bezpečnostných zložiek (napr. česko-slovenskej prilby vz. 32, tzv. Hríbik). Pre identifikáciu používali príslušníci SdFK čiernu čiapku s odznakom, na ktorom bol hákový kríž v bielom poli a ďalej potom pásku s hákovým krížom navlečenú na ľavej ruke (ale iba pri akciách).
Vyzbrojení boli predovšetkým zbraňami rakúskeho pôvodu. Išlo o pušky Mannlincher 1895, vz. 98 a samopalmi Bergmann. Z nemeckej výzbroje to boli guľomety Schwarzlose a granáty. Okrem toho sa používali aj ukoristné zbrane čs. výroby: pušky vz. 24 a ľahké guľomety vz. 26.

Straty

Ako vlastné straty udával SdFK k 24. septembra 1938 32 padlých, 61 zranených a 3 nezvestných Celkové straty SdFK predstavovali 52 padlých, 65 zranených a 19 nezvestných.

Akcie SdFK

Oddiely SdFK podnikli 164 – 200 akcií teroristického charakteru, pri ktorých bolo viac ako 110 príslušníkov čs. štátnej moci, civilistov a sudetských Nemcov, ktorí zostali čs. republike lojálni, zabitých, 50 zranili a 2029 česko-slovenských občanov zavliekli do Ríše (rokovalo sa o príslušníkov SOŠ, armády a civilistov z radov ich rodinných príslušníkov či sudetonemeckých odporcov nacizmu, väčšina z nich sa domov vrátila v rámci repatriácie do konca roka 1938). Zničili a vyplienili rad čs. štátnych úradov (colnice, úradovne finančnej stráže, staničné budovy, budovy pošty), ale aj obchody patriace Čechom či Židom. Pri obsadení Varnsdorfu z budovy Česko-slovenskej národnej banky ulúpili 18 miliónov korún.
K prvému stretnutiu SdFK s ozbrojenou čs. mocou došlo v poludňajších hodinách pri hraničnom priechode vo Varnsdorfe, kedy bola streľbou napadnutá dvojčlenná česko-slovenská hliadka, keď bola na možnosť útoku upozornená nemeckým antifašistom. Príslušníci hliadky paľbu (napriek zákazu úradných miest) opätovali. Útočníci tým boli zaskočení a rýchlo sa stiahli.