Kardiostimulátor

Kardiostimulátor (iné názvy: pacemaker [pejsmejk(e)r], srdcový stimulátor; staršie: (srdcový) krokovač, taktovač, posilňovač srdca)  je lekársky prístroj, slúžiaci hlavne na liečbu arytmií (porúch srdcového rytmu), spojených so spomalením činnosti srdca (bradykardiou). Niektoré kardiostimulátory sa používajú aj v diagnostike arytmii (pri elektrofyziologickom vyšetrení prevodového systému srdca). Sú to generátory elektrických pulzov v trvaní okolo 1 milisekundy, s napätím podľa určenia prístroja od desatín voltu až po niekoľko voltov, s nastaviteľnou frekvenciou v rozmedzí 1 – 5 Hz, ktoré vyvolávajú sťahy oddielov srdca, ku ktorým sú privedené cez pripojenú kardiostimulačnú elektródu.

Implantácia

Kardiostimulátor je implantovaný v miestnom znecitlivení. Stimulačné elektródy sú zavedené pomocou súpravy zavádzača cez podkľúčkovú žilu, komorová elektróda do hrotu pravej komory, predsieňová do uška pravej predsiene alebo do miesta, kde sú namerané správne parametre stimulácie. Niektoré elektródy sú vybavené fixačným zariadením na hrote, aby časom nedošlo k ich nežiaducemu pohybu. Keď sú elektródy bezpečne v správnych pozíciach, sú pripojené do konektora kardiostimulátora, ktorý je uložený do podkožia, alebo pod hrudný sval.

Život s kardiostimulátorom

Kardiostimulátor pacienta neobmedzuje v bežnej dennej aktivite a je do určitej miery odolný aj proti mechanickému poškodeniu. Obmedzenia vyplývajú skôr z ochorenia srdca. Moderné kardiostimulátory väčšinou dokážu zaistiť čo najfyziologickejší režim kardiostimulácie, teda riadia činnosť srdca spôsobom, ktorý sa v rámci možností čo najviac približuje normálnemu stavu a dokážu reagovať aj na zvýšenie fyzickej námahy.
Určitým obmedzením je hrozba rušenia činnosti kardiostimulátora silnými zdrojmi elektromagnetického poľa. Kardiostimulátory sú vybavované možnosťou núdzového uvedenia do základného pracovného režimu priložením permanentného magnetu na hrudnú stenu nad kardiostimulátor. Táto funkcia sa prvotne používala na kontrolu funkcie, v súčasnosti sa používa v situáciach, kedy kardiostimulátor v naprogramovanom režime nepracuje správne a sám vyvoláva nebezpečné poruchy rytmu alebo nesprávne aktivuje antitachykardické funkcie, do doby, kým je k dispozícii špecialista s programátorom, ktorý je schopný poruchu presne diagnostikovať a zariadenie preprogramovať. Citlivosť na vonkajšie magnetické polia obmedzuje pacientov pri vyšetrovaní pomocou magnetickej rezonancie (MRI), ale mnohé moderné kardiostimulátory toto vyšetrenie umožňujú, napríklad po dočasnom preprogramovaní.
Zvláštny prístup potrebujú pacienti s implantovaným kardiostimulátorom pri operáciach v súvislosti s možnosťou vzniku elektromagnetickej interferencie napríklad pri elektrokauterizácii, litotripsii, nervovosvalovej stimulácii. Niekedy musí byť zariadenie preprogramované alebo dočasne prevedené na základný pracovný režim.
Pri prípadne defibrilácii počas resuscitácie treba elektródy defibrilátora priložiť trochu ďalej – aspoň 10 centimetrov od implantovaného kardiostimulátora. Kardiostimulátory sú však konštruované tak, aby ich defibrilačný výboj nepoškodil.
Kardiostimulátory musia byť v pravidelných intervaloch preventívne kontrolované. Deje sa tak počas vyšetrení na špecializovanom kardiologickom pracovisku. Kontroluje sa najmä stav batérie, kontakt elektród (snímací a stimulačný prah), vhodnosť naprogramovaných parametrov a funkčnosť zariadenia.

Komplikácie

Včasné komplikácie súvisia s implantáciou – pneumotorax, hemotorax, vzduchová embólia, komplikácie s elektródou – perforácia oddielu srdca, chybná pozícia a dislokácia, ďalej krvácanie alebo infekcia v mieste uloženia kardiostimulátora.
Neskoré komplikácie súvisia s elektródovým systémom – porucha izolácie, fraktúra elektródy, infekcia, trombóza, syndróm hornej dutej žily, zriedkavejšie súvisia s generátorom a jeho funciou (pacing/senzing, over/under senzing, crosstalk), pacemakerová tachykardia, pacemakerový syndróm). Moderné kardiostimulátory sú vybavené algoritmami na vlastnú kontrolu správnej funkcie.