Étienne Marcel

Feudálna spoločnosť a kríza

Étienne Marcel podobne ako Jacob van Artevelde vo Flámsku bol osobnosťou pochádzajúcou z vysokého patriciátu Paríža blízkeho dvoru, ktorá sa  preslávila obranou malých remeselníkov tvoriacich jadro mestského obyvateľstva. Títo mešťania boli katalyzátorom hnutia hlbokej reformy v kríze feudálneho systému. V XIV. a XV. storočí šľachta a cirkev neudržali úlohu, ktorá im patrila v spoločnosti troch stavov. Ekonomické a kultúrne zmeny spôsobovali diferenciáciu v treťom stave medzi buržoáziou, ktorá mala nezvrátiteľnú moc v stavovskej spoločnosti. Nespokojnosť s krízou a príklad flámskych mešťanov, talianskej a nemeckej hanzy jej dávali príležitosť skúsiť ukázať, že mestá boli schopnejšie spravovať spoločnosť a zodpovedať za nové hospodárske potreby čoraz viac sústredené na obchod a menej na vlastníctvo pôdy.

Nástup buržoázie k moci

Stredoveká spoločnosť sa počas renesancie významne rozvinula. Európa napredovala technicky, umelecky aj demograficky. Mestá sa rozvinuli vytvoriac novú sociálnu vrstvu sústredenú na remeslá a obchod. Feudálny a náboženský systém s tromi stavmi sa prispôsobil agrárnej decentralizovanej spoločnosti. Šľachta chránila územia a vykonávala spravodlivosť. Katolícke kňazstvo bolo duchovným sprievodcom komunít. Zaoberalo sa sociálnou prácou a rozvíjalo kultúru. Sedliaci svojou prácou zabezpečovali výrobu potravín.
Počnúc koncom 13. storočia sa rovnováha medzi tromi stavmi narušila. Rozvoj miest potreboval centralizovaný štát riadiaci justíciu, zjednocujúci menu a chrániaci ho pred možnými vojenskými útokmi. Taká štruktúra musela byť financovaná a štát potreboval finančné zdroje, ktoré feudálny systém získaval redistribúciou bohatstva smerom k vazalom kráľa. Vysoký patriciát obchodníkov vlastnil tieto zdroje a preto sa stal nepochybným aktérom v spoločenských procesoch.
Keďže Kapetovci nedisponovali dostatočnou administráciou a boli obmedzovaní mocou feudálov, delegovali čím ďalej tým viac politických právomocí na buržoáziu. To isté sa dialo aj v daňových a justičných záležitostiach, čo vytváralo zóny moci na veľkých obchodných križovatkách krajiny. Rast problémov v riadení spôsobil, že kráľ a šľachta museli delegovať časť právomocí na parlament a justičný dvor. V danej dobe mali suverénni panovníci zvyk prenajímať právo vyberania daní súkromným osobám, čo im zabezpečilo pohodlné príjmy.
V Anglicku konanie Jána Bezzemka proti Filipovi II. Augustovi vyvolalo v roku 1215 uzákonenie Magny Charty anglickými lordmi, ktorá inštitucionalizovala okrem iného slobodu miest a kontrolovanie daní parlamentom.
Vo Francúzsku, Filip IV. Pekný vytvoril Generálne stavy, v ktorých šľachta, cirkev a mešťania tvorili tripartitný parlamentný systém. Tento mechanizmus mal legitimizovať rast daní, čo malo platiť i pre majetky cirkvi. Zároveň tým vytvoril opozičný blok z rodiaceho sa národa proti pápežovi, ktorý nesúhlasil so zdanením cirkevných príjmov a vyhlásil nadradenosť duchovenstva pápežskou bulou „Unam Sanctam“ v roku 1302. Pápež Bonifác VIII. tým inštaloval teokraciu.
Iná časť mestskej šľachty cítila zodpovednosť za kultúru vytvoriac laické školy, ktoré financovala. Toto vyvolali potreby obchodu a remesiel v mestách. Tým istým spôsobom sa financovali aj iné sociálne potreby. Väčšina technických inovácií bola vytvorená laickými inžiniermi, architektmi (napr. Villard de Honnecourt), remeselníkmi (napr. Jacopo Dondi a jeho syn Giovanni, vynálezcovia orloja). Cirkev stratila v mestskom prostredí časť svojho kultúrneho a sociálneho poslania.
Mnohí mešťania kvôli zachovaniu svojej politickej úlohy v spoločnosti si ponechali svoj nešľachtický stav. To bola cesta, ktorú si vybral napríklad Robert de Lorris, ktorý sa stal blízkym radcom Jána Dobrého, využívajúc jeho podporu alebo manželské zmluvy na umiestnenie svojich blízkych. Vysoká buržoázia prijala zvyky pripomínajúce šľachtické. Napríklad, parížsky magistrát organizoval v roku 1330 turnaj, na ktorom mešťania bojovali proti rytierom. Podobne konal aj Étienne Marcel, keď odmietol povýšenie do šľachtického stavu. Jeho sociálne postavenie bolo blokované odporcami sociálnej reformy, ktorá mala záujem prebrať kontrolu v monarchii prostredníctvom stavov.

Situácia v Paríži

Vo vyššie opísanom kontexte krízy kráľovstva, kedy sa mestá stali hlavnou politickou silou a najviac Paríž, najväčšia mestská aglomerácia vtedajšej Európy, vstúpil do diania Étienne Marcel. Okolo roku 1328 mala populácia Paríža asi 200 tisíc obyvateľov, čo ju robilo najľudnatejším mestom Európy až do roku 1348, kedy ju zdecimovala epidémia moru. Určitú časť obyvateľov tvorila šľachta a štátni úradníci. Veľkú časť tvorila vrstva remeselníkov. Mesto bolo tiež sídlom významnej univerzity Sorbonne. Paríž bol veľkým centrom spotreby tovarov, ktoré po rieke Seine dopravovali z trhov v kraji Champagne, z bohatých regiónov Normandie a z Flámska, Brabantu a kraja Artois. V 14. storočí hradby Karola V.(1364 – 1380) zahŕňali 3. a 4. obvod Paríža a rozkladali sa po most Pont Royal pri bráne Saint-Denis. Paríž bol sídlom kráľovského dvora a štátnej administrácie v Palais de la Cité a centrom veľkého obchodu a remesiel. Väčšina členov generálnych stavov sa kumulovala práve tam.

Rodinné korene

Rodina Étienna Marcela bola jednou z najmocnejších vo francúzskom meštianstve. Pierre Marcel bol familiárom Svätého Ľudovíta, ktorého sprevádzal na krížovú výpravu. Bola to rodina remeselníkov-súkenníkov veľmi rozšírená a tvoriaca solidárne spojenectvo. Marcelovci dovážali látky z Flámska a Brabantska, boli zásobovatelia kráľovského dvora a kráľa, ktorému požičiavali aj peniaze. Zbohatli vďaka špekuláciám s nehnuteľnosťami a inými vecami, vďaka čomu získali prístup na dvor. Napríklad, predali kráľovi blízko stojace domy pri paláci, aby sa tak dal rozšíriť. Táto rodina vedela rozširovať okruh svojich spojencov politickými manželstvami. Étienne Marcel pochádzal po matke z rodu úradníkov kráľovského dvora a po otcovi z rodiny súkenníkov-dodávateľov dvora.

Začiatky

Étienne Marcel bol synom Simona Marcela, súkenníka, a Isabelle Barbou zvanej La Délice. Okolo roku 1330 sa dal na obchodovanie s látkami. Spojil sa so Jeanom de Saint Benoît a predával dvoru látky. Oženil sa so Jeanne de Dammartin, dcérou bohatého parížskeho konšela, druhýkrát s Marguerite des Essarts, dcérou bankára Pierra des Essarts. Kontakty tejto rodiny mu pomohli vstúpiť do politiky a vytvárať nové vzťahy s bohatými obchodníkmi vo Flámsku. Bol vlastníkom početných parížskych budov, býval na ulici Vieille-Draperie v L’Île de la Cité.

Konflikt s Robertom de Lorris

Spojenci Étienna Marcela Pierre des Essarts a Jean Poilevillain boli pravidelne využívaní kráľom na monetárnu politiku znehodnucujúcu menu. Znižovali obsah vzácneho kovu v minciach, čo bolo negatívne prijímané meštianstvom aj šľachtou, lebo devalvácia znižovala hodnotu príjmov z ich lénnych majetkov.
Po bitke pri Kreščaku boli vzatí kráľom na zodpovednosť za zlé spravovanie štátu a daní do väzenia. Marcel sa pokúsil intervenovať za nich u grófa de Flandre aby oslobodil Pierra des Essarts, ktorý bol hodený do šatlavy bez súdu, čo sa mu nepodarilo, des Essarts umrel vo väzení v roku 1349. Tým sa stal Marcel jedným z jeho dedičov, ale snažiac sa vyhnúť pokutám, ktoré by mohli vyplynúť jedného dňa z procesu proti des Essartsovi, odmietol dedičstvo a následníctvo trónu.
. 
Robert de Lorris, tiež mocný mešťan, bol jedným zo zaťov Pierra des Essarts. Dokázal sa vrátiť do kráľovej družiny v roku 1347 a stať sa jedným z blízkych poradcov Jána Dobrého. Tam dosiahol 7. februára 1352 rehabilitáciu in memoriam svojho svokra. Toto však neoznámil verejne a stal sa sám dedičom des Essartsa aj jeho 50 tisíc libier. Étienne Marcel to považoval za podvod, ktorý mu spôsobil výdavky. Jeho zášť sa otočila proti špekulantom, ktorí sa sústreďovali okolo Jána Dobrého. Kráľovský pokladník sa rozhodol obísť parížskych súkenníkov a robiť priamo objednávky v Ženeve, Louvaine a Bruseli. Toto spôsobilo, že Étienne Marcel bol vytlačený von z patriciátu a následne sa ocitol v úlohe vodcu ulice – nižších stavov.

Mocenské pozície

Étienne Marcel bol členom dvoch najprestížnejších parížskych bratstiev Veľké bratstvo pri Notre-Dame kňazov a mešťanov Paríža a Bratstvo Saint-Jacques-aux-Pelérins. Členovia druhého bratstva skladali prísahu putovania do Compostelly, ktorého Navarra bola po ceste a ktorého Karol V. Múdry bol tiež členom. Marcel prevzal úlohu vodcu v týchto združeniach a v roku 1350 bol menovaný za prepošta Veľkého bratstva pri Notre-Dame. Vďaka svojmu rastúcemu vplyvu nahradil v roku 1354 aj cechmajstra cechu obchodníkov Jeana de Pacy.
Étienne Marcel nebol zo začiatku v opozícii voči Valoisovcom. Naopak, záujmy kráľa a jeho družiny a mestských záujmov spolu ladili. Vojna s Anglickom spôsobila blokádu obchodných ciest a prosperita Paríža závisela od bezpečnosti plavby po Seine a prístupu do Flámska. Na zasadnutí generálnych stavov 8. mája 1355 bola snaha zjednodušiť výpočet daní, aby sa tým dosiahla ich širšia výťažnosť. Ale dane sa nezväčšili. Kráľ povolal Jeana Poilevillaina a Nicolasa Braqua a menoval ich ministrami. Mena bola devalvovaná opäť. Dôchodky a nájmy sa znehodnotili znova. Nespokojnosť stúpla.

Politicko-vojenská a ekonomická situácia

Konfrontovaný s anglickou hrozbou, Ján Dobrý (Jean le Bon) zvolal generálne stavy do Paríža do veľkej sály v Palais de la Cité na 2. decembra 1355, aby mu pomohli postaviť armádu o 30 000 mužoch, ktorú potreboval ihneď. Étienne Marcel a jeho príbuzní a partneri (bratanec Imbert de Lyon, Jean de Saint-Benoit, predošlý cechmajster obchodníkov Jean de Pacy, konšeli Pierre Bourdon, Bernard Cocatrix, Charles Toussac a Jean Belot) tam boli hlavnými predstaviteľmi mesta. Stavy boli v nepriateľskej nálade, čo sa týkalo verejných financií, lebo mena bola do toho momentu devalvovaná až o 82% medziročne. Šľachta cítila súrnu potrebu posilniť menu. Obchodníci mali hlavne potrebu stabilnej meny. Po nájazdoch Čierneho princa Eduarda v Languedocu a vojvodu z Lancastru v kraji Artois stavy zistili potrebu postaviť novú armádu namiesto tej zničenej pri Crécy. Ešte viac však mali potrebu financovať garnizóny na obranu Paríža. Prijali opätovné zvýšenie daní z obchodných transakcií o 8 denárov z jednej libry „za podmienky, že budú kontrolovať tvorbu a použitie fondov tvorených z preddavkov daní a že bude emitovaná silná mena“. Generálne stavy menovali kolégium 9 úradníkov, ktorí mali vyberať preddavky.
Dane sa vyberali zle a nová mena rýchlo devalvovala. Stavy sa stretli znovu v marci 1356 a rozhodli rozšíriť výnos z daní vyrúbením taxy z príjmov z pozemkov. Toto sa činilo ťažko, pretože bolo treba schopnú administráciu, ktorá by určila príjmy daňovníkov. 
Kráľ s novou silnou armádou financovanou stavmi začal prenasledovať anglického Čierneho princa novými nájazdmi. Zahnal ho na juh kraja Poitiers. Cieľ nebol len vojenský, ale aj morálny: bolo treba očistiť erby šľachty a kráľa poškvrnené v bitke pri Crécy. Ďalším dôvodom boja bolo ochrániť obyvateľstvo pred lúpežnými nájazdmi, čo bolo pôvodným poslaním šľachtického stavu. To bola príčina, prečo kráľ dal stiahnuť vojenské jednotky vyslané jednotlivými mestami proti Angličanom do Poitiers: pretože to bola kráľova úloha chrániť monarchiu. Bitka pri Poitiers sa konala 19. septembra 1356. Kráľ Ján Dobrý sa bil hrdinsky, pretože nechcel opakovať útek svojho otca z bitky pri Crécy. Angličania ho zajali, ale so cťou a zachránil korunu. Počas svojho londýnskeho zajatia užíval všetky pocty zo strany Čierneho princa. Za jeho oslobodenie bolo podľa prvej Londýnskej zmluvy požadované „výkupné 4 milióny ecu“.
Kráľov syn následník Karol, ktorý mohol opustiť tábor po bitke, sa stal regentom a vyjednával s Anglickom počas toho, ako demobilizované kompánie žoldnierov plienili krajinu. Preto, aby sa vyhol takým neporiadkom, následník regent navrhol vytvoriť stálu armádu z 30 tisíc mužov. Toto boli príčiny extrémneho zvyšovania daní.

Následok pádu Étienna Marcela

Po páde Étienna Marcela boli právomoci parížskeho prepoštstva redukované. Bol nastolený zmier medzi tromi stavmi, no daňová záťaž nebola znížená. Rod Valoisovcov zvíťazil v tejto historickej potýčke o moc, kedy sa sám ocitol na určitú dobu bez vplyvu v monarchii. V roku 1382 vypukli opäť nepokoje vzburou remeselníkov v Rouene. Podobná vzbura sa udiala v Paríži 1. marca 1382, ktorá sa nazýva revoltou Maillotínov. Dav ukoristil 2-3 tisíc kladív a atakoval parížsku radnicu aby oslobodil vtedajšieho prepošta obchodníkov Huguesa Aubriota. Kvôli tomu bolo prepoštstvo obchodníkov v roku 1383 spojené s parížskym prepoštstvom a jeho súdny dvor rozpustený podľa nariadenia kráľa.
V roku 1413 sa opäť parížski obchodníci pokúsili nastoliť monarchiu riadenú stavmi: tzv. les cabochiens podporovaní Jánom Nebojácnym a univerzitou Sorbonne predložili kráľovi Karolovi VI. Nariadenie cabochienov, ktoré prevzalo princípy z Grande ordonnance v roku 1357. Táto vzbura však trvala krátko a bola prísne potlačená Armagnacovcami.
Prepoštstvo obchodníkov bolo čiastočne obnovené v 1409, no bolo podriadené kráľovi. Prepošti sa volili spomedzi kráľovských úradníkov. Definitívne bolo odstránené počas Francúzskej revolúcie. Centrálna moc ho konštantne podozrievala z pokusov o prevzatie moci v Paríži.