google/wiki40b huggingface dataset:
Nokia 3100

Nokia 3100 je triband GSM mobilný telefón vyrábaný v rokoch 2003-2004 spoločnosťou Nokia.
Mobilný telefón má platformu Série 40, je jednoduchý a určený pre nenáročných užívateľov.
Pasívny displej Nokie 3100 dokáže zobraziť 4096 farieb a rozlíšenie 128x128 pix, ktorý nájdete aj v mnohých iných Nokia mobilných telefónoch. Ďalšie vybavenie telefónu je úplne základné, telefón nedisponuje prehrávačom hudby, rádiom alebo digitálnym fotoaparátom.
Rozmery telefónu sú malé a preto sa bez problémov tento telefón stratí aj vo vrecku košele.
Telefón je vyrobený z plastovej konštrukcie a priehľadných krytov ktoré je možné kedykoľvek vymeniť. Konštrukcia telefónu je dostatočne pevná nato aby vydržal napr. nešťastný pád na podlahu. Plastový materiál krytu je ľahko poškoditeľný a po krátkej dobe intenzívneho používania začnú kryty mierne "vŕzgať".

Firmvér a ovládanie

Nokia 3100 má štandardné menu, ktoré má 14 položiek, ovláda sa štvorsmerným klávesom a dvoma kontextovými klávesmi, pohyb v menu je rýchly a plynulý. Položky v menu sú znázornené veľkými farebnými ikonkami, v ďalších úrovniach je už menu len textové. Firmvér je vybavený manažárom obrázkov a MIDI polyfonických zvonení, textovým editorom a inštalátorom JAVA hier a programov. Tie je možné sťahovať cez WAP, alebo dátový kábel. Ďalšiu pripojiteľnosť Nokia 3100 nemá.
V súčasnej dobe sa už Nokia 3100 nevyrába, je však možné zakúpiť súčasne predávaný typ Nokia 2610 ktorý je Nokii 3100 veľmi podobný.
Moriat

Poloha

Obec má rozlohu 10,81 km². Najvyšší bod je položený 660 m n. m. a najnižší bod 419 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 378 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Car-puška

Car-puška (rus. Царь-пушка; puška znamená po rusky delo) je veľkokalibrové delo (bombarda) vyrobené v roku 1586 v Moskve zbrojmajstrom Andrejom Čochovom pre cára Fiodora I.. Svojim kalibrom je to najväčšie delo na svete. Kanón nikdy nevystrelil. Jeho dĺžka je 5,34 m, hmotnosť 39,312 ton a kaliber 890 mm. Vyrobené je z bronzu. Gule umiestnené okolo dela boli odliate v roku 1834, vážia 1,97 ton. Pôvodné gule o hmotnosti približne 800 kg sa nezachovali. Delo bolo istú dobu zapísané v Guinessovej knihe rekordov ako najväčšie delo na svete. Cez druhú svetovú vojnu ho prekonala iba dvojica nemeckých kanónov Schwerer Gustav a Dora, ktoré mali síce menší kaliber (800 mm) ale boli podstatne väčšie, každý vážil až 1 350 ton.
V súčasnosti je umiestnené na Ivanovskom námestí v Kremli v Moskve ako historická pamiatka a atrakcia pre turistov.
Delo je zdobené reliéfom a troma nápismi, na pravej strane je vyobrazený cár Fiodor I. na koni s korunou a žezlom. Od tohoto vyobrazenia sa odvodzuje aj pomenovanie kanóna - „Car-puška“.

História

Delo bolo uliate z bronzu v roku 1586 ruským majstrom Andrejom Čochovom v moskovskej manufaktúre na objednávku ruského cára Fiodora I.. Pôvodne malo delo slúžiť na obranu Moskvy pred votrelcami a bolo umiestnené ako súčasť opevnenia na Červenom námestí, na mieste zvanom v ruštine „Lobnoje mesto“. Do bojov však delo nikdy nezasiahlo. Dekoratívne lafety s ornamentami a delové gule boli vyrobené v roku 1835 v Petrohrade. V 18. storočí bola car-puška premiestnená do Moskovského kremľa, aby slúžilo ako vojenský historický pamätník. Najprv bolo delo umiestnené na dvore Arzenálu, počas sovietskej éry (v 60. rokoch 20. storočia) bolo premiestnené pri výstavbe Zjazdového paláca pred Kostol Dvanástich apoštolov.
V roku 1980 bolo delo reštaurované sovietskymi odborníkmi v meste Serpuchov a podrobené viacerým analýzam. Z výsledkov vyplynulo, že delo bolo určené pre kamenné gule s hmotnosťou okolo 800 kg a s najväčšou pravdepodobnosťou z neho vystrelili len jediný raz. Liatinové gule umiestnené pri dele by sa v dele nedali použiť.

Kópie „Car-pušky“

V roku 2001 bola na objednávku moskovskej radnice v strojárskej továrni v ruskom meste Iževsk vyrobená kópia Car-pušky z liatiny (hmotnosť 42 ton, kaliber 890 mm), ktorá bola darovaná ukrajinskému mestu Doneck. Delo bolo v máji 2001 umiestnené pred tamojšiu radnicu.
Druhá kópia cárskeho dela bola zhotovená v roku 2007 pre mesto Joškar-Ola, hlavné mesto Marijska (jedna z republík Ruskej federácie). Pri príležitosti 87. výročia vzniku republiky bola vzácna replika dela umiestnená na novom námestí pred budovou národnej galérie.
Esquéhéries

Poloha

Obec má rozlohu 16,21 km². Najvyšší bod je položený 199 m n. m. a najnižší bod 144 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 851 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Digitálny fotoaparát

Dejiny

Prvým fotoaparátom, ktorý zaznamenával snímky do počítačových súborov, bol v roku 1988 Fuji DS-1P, používajúci 16 MB internej pamäti. V roku 1991 bola uvedená prvá digitálna zrkadlovka, Kodak DCS-100. Mala 1,3 Mpix senzor a stála 13 000 USD.
Zabudovaný displej prišiel s prístrojom Casio QV-10 (1995), prvým fotoaparátom zapisujúcim na karty CompactFlash bol Kodak DC-25 o rok neskôr.
Digitálne fotoaparáty cielené na bežných spotrebiteľov mali najskôr pomerne nízke rozlíšenie. V tejto triede bola hranica jedného megapixelu prelomená až v roku 1997. Pravdepodobne prvým prístrojom schopným nahrávať video bol Ricoh RDC-1, predávaný od roku 1995.

Zrkadlovky

V oblasti digitálnych zrkadloviek bol zlomový rok 1999, keď Nikon uviedol model D1. Bola to prvá digitálna zrkadlovka vyvinutá samostatne tradičným výrobcom s cenou pod 6 000 USD, čo už bolo dosiahnuteľné pre profesionálnych fotografov a ďalších náročných používateľov. Zrkadlovka používala objektívy s bajonetom Nikon F, takže vtedajší zákazníci Nikonu mohli využiť objektívy, ktoré už vlastnili.
V roku 2003 Canon predstavil šesťmegapixelový EOS 300D, prvú digitálnu zrkadlovku s cenou pod 1 000 USD, určenú hlavne pre amatérov.
Vďaka zlacňovaniu naďalej stúpala ich popularita, no od roku 2013 postupne ich predaje klesajú, zrejme vďaka nedostatku vylepšení (posledné zásadné vylepšenie bola od roku 2008 možnosť nahrávať video: prvý model s videom bol Nikon D90) a konkurencii skladnejších a stále sa zlepšujúcich bezzrkadloviek. 
Profesionálne zrkadlovky sú kráľovskou triedou digitálnej fotografie. Obsahujú optický systém klasickej konštrukcie, teda so zrkadlom, matnicou a pentagonálnym hranolom. Implementovaný snímací čip je obyčajne typu APS-C alebo full-frame. Profesionálne zrkadlovky súčasnosti sú dvojaké: všetko v jednom, teda telo je napevno spojené s objektívom; druhý typ tvorí značne väčšia skupina prístrojov s vymeniteľnými objektívmi. Funkčná výbava je prispôsobená potrebám profesionálnych fotografov, prioritou sú manuálne režimy. Rovnako je prispôsobené aj ovládanie a široká ponuka príslušenstva.
Grécka gréckokatolícka cirkev

História

Grécka gréckokatolícka cirkev vznikla vďaka činnosti katolíckych misionárov v 19. a 20. storočí medzi duchovenstvom a veriacimi gréckych pravoslávnych cirkví, najmä Konštantínopolskej pravoslávnej cirkvi. Podarilo sa vytvoriť niekoľko malých gréckokatolíckych komunít napr. v Istanbule, východnej Thrákii (dnes európska časť Turecka) i na území dnešného Grécka. Pre týchto veriacich vytvoril pápež sv. Pius X. v roku 1911 apoštolský exarchát so sídlom v Istanbule. Prvým apoštolským exarchom sa v roku 1911 stal biskup Isaisas Papadopulos. V rámci výmeny obyvateľstva medzi Gréckom a Tureckom po grécko-tureckej vojne začiatkom dvadsiatych rokov 20. storočia sa väčšina gréckych gréckokatolíckych veriacich vysťahovala z Turecka. Gréckokatolíci z Istanbulu sa usadili v Aténach a veriaci z východnej Thrákie v severogréckom meste Giannitsa, kde už predtým vznikla malá gréckokatolícka komunita. V roku 1932 sa exarchát rozdelil na dva nové apoštolské exarcháty: jeden v Grécku (so sídlom v Aténach) a druhý v Turecku (so sídlom v Istanbule).

Počet členov a geografické rozšírenie

V súčasnosti má Grécka gréckokatolícka cirkev 2 330 členov (2006). Väčšina z nich žije v Grécku (2300), najmä v Aténach. Mimo Atén existujú grécke gréckokatolícke komunity v severogréckej Giannitse a v Nea Makri blízko Atén. Gréckokatolícka kaplnka sa nachádza aj na ostrove Syros v Egejskom mori (Syros je najkatolíckejšou časťou Grécka - až 40% obyvateľov ostrova je rímskokatolíckeho vyznania). V Turecku žije len 30 gréckych gréckokatolíckych veriacich.

Hierarchia

Apoštolským exarchom katolíkov gréckeho obradu v Grécku so sídlom v Aténach je biskup Dimitrios Salachas (nar. 1939). Do funkcie exarchu ho pápež Benedikt XVI. vymenoval 23. apríla 2008. Za biskupa bol vysvätený 24. mája 2008. Na čele apoštolského exarchátu v Aténach nahradil biskupa Anargyrosa Printezisa (1937 - 2012), ktorý ho viedol v rokoch 1975 - 2008. V pastorácii mu pomáha niekoľko kňazov. V rámci exarchátu fungujú 3 gréckokatolícke farnosti. Apoštolský exarchát v Turecku je nielen bez exarchu ale jeho 30 veriacich nemá k dispozícii ani kňaza.
Střední škola Waldorfské lýceum

Štúdium

Škola je príspevková organizácia hlavného mesta Praha, založená bola 1. septembra 2005.
Škola ponúka štvorročné denné štúdium v odbore Kombinované lyceum, v školskom roku 2011/2012 a 2012/2013 dobiehalo štúdium v odbore Waldorfské lyceum (staršia podoba odboru Kombinované lyceum). Štúdium je zakončené maturitou. Škola otvára každý rok jednu triedu s približne 30 žiakmi. Žiaci sú k štúdiu prijatí na základe výsledkov jednotnej štátnej z matematiky a českého jazyka (váha 60%) a z pohovoru resp. slohovej práce. Štúdium je v 1. a 2. ročníku jednotné pre všetkých žiakov, od 3. ročníku sa delí na humanitné a prírodovednú špecializáciu.
Škola dosiahla v prvých nových štátnych maturitách 2011 najlepšie výsledky zo všetkých stredných odborných škôl v Česku.
Focke-Wulf Ta 283

História lietadla

V júni v roku 1944 vznikol vo firme Focke-Wulf návrh stíhačky so zmiešaným pohonom označený ako Ta 283. Stroj mal byť poháňaný jedným raketovým motorom Walter HWK umiestneným v zadnej časti trupu a dvomi náporovými motormi Lorin, ktoré boli namontované na koncoch výškoviek aby sa predišlo akémukoľvek narušeniu prúdenia vzduchu. Išlo o dolnoplošník, ktorého krídla mali šípovitosť 45°. Stroj bol vybavený pretlakovou kabínou.

Výkony a výzbroj

Výzbroj mali tvoriť dva kanóny MK 108 kalibru 30 mm. Výkonný Strahlrohrjäger („prúdová stíhačka“) by sa s najvyššou rýchlosťou 1 100 km/h pravdepodobne stal nástupcom stíhačky Messerschmitt Me 262, ale kvôli prebiehajúcim prácam na návrhu Ta 183 bol projekt prerušený a lietadlo zostalo iba na rysovacích doskách.

Zrušenie projektu

Kvôli prácam na Focke-Wulf Ta 183 musel byť projekt prerušený. Focke-Wulf Ta 283 by ale s najväčšou pravdepodobnosťou nemal dostatočné manévrovateľné schopnosti. Ako skoro všetky nerealizované nemecké projekty by bol dosť drahý, hlavne kvôli motorom čo si už Nemecko nemohlo v rokoch 1944 – 1945 dovoliť.

Nájdenie prototypu

Prototyp stroja Ta 283 bol postavený v marci 1945. Nemecko ale už nemalo peniaze na testovanie tohto stroja. Prototyp bol uložený v Pennemude na pobreží Baltského mora, kde ho hneď po dobytí Berlína našli Rusi v perfektnom stave a odvliekli ho do ZSSR. Ďalšie osudy tohto prototypu nie sú známe.

Odvodené stroje

Keďže Ta 283 mal špic z lietadla Messerschmitt Me 262, aj do lietadla Me 262 sa dali nové uplatnenia, a to na dva kusy Me 262 boli pridané namiesto prúdových motorov raketové motory. Stroje ale neboli bojovo nasadené.
Ta 283 sa dá kvôli svojej nerealizácii zaradiť do lietadiel typu „Luftwaffe 1946“ čiže najzvláštnejšie nemecké projekty. Ale vďaka svojmu jedinečnému dizajnu určite nezapadne niekde medzi bláznivými nemeckými projektami.
1. slovenská futbalová liga 1993/1994

Systém súťaže

V súťaži štartovalo 12 družstiev, ktoré sa stretli systémom doma - vonku. Po odohraní základnej časti sa súťaž rozdelila na dve skupiny, prvých 6 družstiev hralo o titul a zvyšných 6 o záchranu. V oboch skupinách sa opäť hralo systémom doma - vonku, pričom výsledky zo základnej skupiny sa započítavali. Za víťazstvo sa naposledy udeľovali 2 body.
Jan Hromádka

Profesijný život profesora Hromádku

Ján Hromádka po ukončení maturity pôsobil ako učiteľ na vidieckych školách pri Klatovoch. Po vojne, ktorej následky musel prekonávať v nemocnici, ho školská správa poslala na učiteľský ústav do Spišskej Novej Vsi, kde pôsobil do r. 1925 ako hlavný učiteľ. Taktiež pôsobil ako vychovávateľ a kultúrny pracovník. V roku 1925 sa dostal na učiteľský ústav do Bratislavy a potom na prvé reálne gymnázium, kde absolvovalo štúdium najviac príslušníkov slovenskej inteligencie. 
Hromádka bol v roku 1938 menovaný mimoriadnym profesorom fyzického zemepisu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského, kde ho r. 1939 menovali riadnym profesorom všeobecného zemepisu.
Po zriadení Prírodovedeckej fakulty Univerzity Komenského prešiel na ňu, pričom prednášal aj kurz hospodárskej geografie na novozaloženej Vysokej škole obchodnej. Keď vypuklo Slovenské národné povstanie, bratislavská vláda ho prepustila zo služieb, ale po oslobodení sa vrátil a v rokoch 1945 – 1946 bol prvým voleným dekanom Prírodovedeckej fakulty UK.

1. Riešenie otázok geomorfologického vývoja Slovenska

Na riešenie týchto otázok sa podujal pod vplyvom významného geografa J. V. Daneša. Spadajú do obdobia 1928 – 1933. V nich riešil otázku vývoj reliéfu Slovenska. V tých časoch sa väčšinou hľadali na obvodoch Podunajských panví stopy po abrázii neogénnych morí a jazier. Túto otázku už študoval v južnej časti Malých Karpát, teda mu nerobilo problém tento problém s určitosťou objasniť. Taktiež skúmal aj riečne terasy.

2. Riešenie regionalizačných otázok

Hromádka vnášal do snáh o osvetlenie otázok geomorfologického vývoja aj regionalizačné hľadisko. Tieto snahy sa objavovali po študijnom pobyte v Paríži. Prebojoval orografickú koncepciu a podľa jeho členenia Karpát prerábali ostatní autori svoje členenia.
K horopisnej regionalizácii sa vrátil opäť vo vysokom veku. Podnikal cesty do rozličných častí Českej vysočiny a vypracoval jej orografické členenie povrchu. Oboje členenia uložil do práce Orografické třídení Československé republiky.

3. Riešenie otázok vzťahov medzi štruktúrou prírodnej a kultúrnej zložky krajiny

Jan Hromádka bol hlavne terénnym geografom a odtiaľ čerpal skúsenosti pre riešenie vzťahov medzi osobitosťami prírodnej a kultúrnej zložky krajiny.
Jeho obľúbenou témou bolo aj hľadanie vzťahov medzi tvárnosťou povrchu, osídlením a hospodárskym využitím krajiny. Túto otázku riešil na území niekdajšej Podkarpatskej Rusi a upútala ho aj na Orave.
Vyjadril názor, že Bratislava má najväčšie oprávnenie, aby bolo kultúrnym, hospodárskym a politickým strediskom, hlavným mestom Slovenska.

4. Tvorba regionálne zemepisných syntéz určených na široké použitie (vlastiveda, encyklopédie) a ako príručky pre vysoké a stredné školy

V jeho regionálne zemepisných monografiách možno badať najmä vplyv francúzskej regionálnej geografie, ktorá v čase jeho pobytu vo Francúzsku bola na svetovej úrovni. Je autorom prvých regionálno-zemepisných monografií menších území Slovenska. Sú to Zemepis Oravy (1934) a Zemepis okresu Bratislavského a Malackého (1933 a 1935).
Severný Málosmadulu

Severný Málosmadulu prírodný atol. Nachádza sa na Maldivách. Severný Málosmadulu sa nachádza na severe Maldív. Administratívne je celý atol súčasťou atolu Rá. Nad Severným Málosmadulu sa nachádza ešte jeden malý bezmenný atolček, ktorý je považovaný jeho za súčasť (aj administratívne spadá pod Rá.)
Nachádza sa v severozápadnej časti Maldív pod atolom Thiladunmathí-Miladunmadulu vo vzdialenosti 14 km, a 5 km severne od Južného Málosmadulu. Medzi Severným a Južným Málosmadulu sa nachádza ešte jeden bezmenný atol (je považovaný za súčasť Južného Málosmadulu, administratívne atol Bá.).
Dĺžka atola je 71 km v severojužnom smere a šírka 28 km. Má skoro 40 plytčín, pričom najväčšia sa netradične nachádza práve v lagúne atola. Na atole je 86 ostrovov navyše sa započítavajú aj dva ostrovy na bezmennom atole na severe, takže oficiálne až 88, z ktorých je 15 obývaných.
Obývané ostrovy:Alifusi (na severnom bezmennom atole), Angolitímu, Fainu, Huluduffáru, Inguraidú, Innamádú, Kandoludú, Kinolas, Mákuratu, Maduvvarí, Mídú, Rasgetímu, Rasmádú, Ungúfáru, Vádú
Peyrissac

Poloha

Obec má rozlohu 5,89 km². Najvyšší bod je položený 442 m n. m. a najnižší bod 331 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 138 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Juraj Sýkora

Klubový hokej

Je odchovancom bratislavského Slovana. V sezóne 2001/02 pôsobil v juniorskom zámorskom klube Rouyn Noranda Huskies v QMJHL, odkiaľ sa vrátil do Bratislavy a v nasledujúcich rokoch zbieral extraligové skúsenosti v Slovane, ale i v Skalici. Svoje doposiaľ dve najlepšie extraligovú sezóny slovenský útočník zažil v ročníku 2006/07, kedy za belasých odohral 51 zápasov s bilanciou jedenásť gólov a desať asistencií. Sezónu 2008/2009 strávil v klube HC Košice, kde nastúpil celkovo na 71 stretnutí, v ktorých strelil osem gólov a pridal trinásť asistencií.V tejto sezóne získal titul Majstra Slovenska.
Nanotyrannus

Pozostatky

Nanotyrannus je známy z kompletnej lebky, pôvodne opísanej ako Albertosaurus lancensis už v roku 1946. Neskôr však upadla na dlhé desaťročia do zabudnutia, až kým nebola koncom osemdesiatych rokov minulého storočia znova „objavená“ a opísaná pod novým rodovým menom. Lebka samotná svojou stavbou mimoriadne pripomínala lebku tyranosaura, umožňovala dokonca binokulárne videnie. Nedávno nájdená kostra, pôvodne pripísaná rodu Nanotyrannus, patrila v skutočnosti mladému jedincovi tyranosaura.

Totožnosť

Napriek pôvodnému opisu, ktorý tvrdí, že lebečné kosti boli plne zrastené (a tak lebka patrila dospelému jedincovi), viacerí vedci nesúhlasia a považujú nanotyrana za mláďa tyranosaura. Ak išlo naozaj o samostatný rod, zrejme plnil úlohu obdobnú dnešným šakalom.
Kečup

Kečup je druh hustej zeleninovej omáčky. Jeho otcom je Henry Heinz (1844 – 1919). Je vyrobený z paradajkového pretlaku, korenia a ďalších prísad, preto má červené zafarbenie. Zvyčajne sa používa na ochutenie jedál. Kečup sa obvykle konzumuje s klobásami, hamburgermi, hranolčekmi, hotdogmi, s cestovinami, alebo so syrom.

História

Predchodca dnešného kečupu pochádza z Číny. Prvé zmienky pochádzajú až z roku 300 p. n. l. Tento kečup sa ale vôbec nepodobal nám známej paradajkovej omáčke. Skladal sa z kúskov rybieho mäsa a sóje a mal názov "ge-thcup", "koe-cheup" alebo "kê-tsiap" - pochádzajúce z čínštiny. Kečup sa rozšíril do sveta vďaka Bristkým obchodníkom, ktorí ho na začiatku 18. storočia priviezli do Európy. 
V Británii sa stal kečup veľmi obľúbeným dochucovadlom, ale vo väčšine receptov bola vymenená hlavná ingrediencia. Populárne boli kečupy z hríbov, vlašských orechov, ustríc alebo sardiniek. Tieto kečupy mali riedku konzistenciu a tmavú farbu, boli často pridávané do polievok alebo ako dochucovadlá na rôzne druhy mäsa.

Paradajkový kečup

Prvý recept na dnes známy paradajkový kečup bol publikovaný v roku 1812 Jamesom Measeom. 
Popularita kečupu v minulosti spočívala aj v tom, že mohol byť skladovaný až rok bez toho, aby sa pokazil. Aj napriek tomu sa na začiatku objavili mnohé problémy s konzervovaním kečupu - niektorí výrobcovia ho skladovali v takých zlých podmienkach, že sa v ňom často rozšírili baktérie, kvasinky a pleseň. 
Neskoršie výskumy ukázali, že komerčne vyrábané kečupy obsahovali nadmerné množstvo zdraviu škodlivých konzervantov (napríklad benzoan sodný alebo uhľový decht), ktoré boli používané aj na zvýraznenie červenej farby.

Kečup Heinz

Henry James Heinz a Dr. H. W. Wiley spolu začali v roku 1876 vyrábať kečup Heinz. Obaja boli presvedčení, že Američania nechcú konzervanty v kečupe. Heinz vytvoril nový recept, v ktorom používal zrelé paradajky - tie majú vysoký obsah prírodného konzervantu pektínu. Zároveň radikálne zvýšil množstvo octu, ktorý bráni skazeniu kečupu. Jeho kečup bez konzervantov sa stal veľmi obľúbeným a v roku 1905 firma predala 5 miliónov fliaš.
V dnešnej dobe je kečup Heinz svetovo najpredávanejší. Z celkového počtu predaného kečupu v Spojených štátoch je až 60% od značky Heinz, v Spojenom kráľovstve je to až 82%.
Hrachoviště (Brdy)

Hrachoviště bola obec v Vojenskom obvode Brdy asi 5km západne od Jince.

História

Prvá zmienka pochádza z roku 1331. Hrachoviště vtedy patrilo k blízkemu hradu Valdek. Obyvatelia mali prácu v baniach na Jedovej hore. V polovici 20. storočia mala obec 51 obyvateľov. Elektrina tu nebola zavedená. Koniec obce prišiel zo dňa na deň. V roku 1952 (presný dátum nie je známy) bolo vydané rozhodnutie, že tu bude cvičiť armáda na 3. svetovú vojnu. Už na druhý deň prišli buldozéry a z Hrachovišťa ostala jediná stodola.

Príroda

Hrachovišťě obklopuje niekoľko lúk a lesov. Žije tu veľmi vzácny listonoh letný, ktorý sa vyskytuje len na niekoľkých miestach v Čechách a ani inde v Európe nie je veľmi obvyklý. Možno tu nájsť aj ďalšie vzácne živočíchy, napríklad Kunku žltobruchú.
Ohlasovacia živnosť

Ohlasovacia živnosť bola na Slovensku do mája 2010 živnosť, ktorá sa pri splnení určených podmienok smela prevádzkovať na základe ohlásenia (príslušnému živnostenskému úradu). Dokladom takejto živnosti bol živnostenský list. Delila sa na tri typy: voľná živnosť, remeselná živnosť alebo viazaná živnosť. Opakom ohlasovacej živnosti bola koncesovaná živnosť.
V súčasnosti už koncesované živnosti neexistujú a všetky živnosti sú teda už len ohlasovacie živnosti (prívlastok "ohlasovacia" pred slovom živnosť sa teda stal nadbytočným).
Náležitosti ohlásenia živnosti (platné dnes a podobne aj do mája 2010) pozri v článku živnostenské podnikanie.
Cazaux-Fréchet-Anéran-Camors

Poloha

Obec má rozlohu 12,35 km². Najvyšší bod je položený 2 173 m n. m. a najnižší bod 908 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 55 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Serravalle

Serravalle je kastel (obec) San Marína. Má 8 700 obyvateľov (2005), čo je skoro dvakrát viac, ako má hlavné mesto San Marína San Marino. Sídli tu futbalový klub San Marino Calcio.

Geografia

Serravalle susedí so sanmarinskými obcami Domagnano, Borgo Maggiore a s talianskymi obcami Verucchio, Rimini a Coriano.

Dejiny

Prvá písomná zmienka pochádza z roku 962. V tejto dobe sa obec menovala Castrum Olnani (Dedina brestov). Serravalle sa pripojilo k republike San Marino v roku 1463, počas poslednej zmeny územia štátu. Aktuálny názov mesta je odvodený od talianskych slov serra (horský hrebeň) a valle (údolie). V meste stojí hrad postavený rodom Malatesta z Rimini.
Český teriér

História

Český teriér bol vyšľachtený v Klánoviciach pri Prahe Kynológom Františkom Horákom v roku 1948 krížením Sealyhamského a Škótskeho teriéra . Cieľom bolo získať teriéra vhodného pre lov v lese a nornické práce . Pán Horák pracoval po mnoho rokov ako asistent československej Akadémie vied a získané poznatky uplatnil v šľachtení psov. Horákove psy boli obľúbené po celom svete. A preto bol za minulého režimu podozrievaný kvôli množstvu pošty, ktorú dostával z cudziny.  
Český Teriér bol uznaný Medzinárodnou kynologickou federáciou v roku 1963 ako plemeno číslo 246, skupina 3, Teriéry.

Vzhľad

Toto plemeno má krátke nohy a stredne dlhé telo , podobne ako Škótsky či Sealyhamský teriér.  Hlava je dlhá s výraznými fúzami a obočím.  Telo je pevné, ale nie zavalité.  Jemná vlnitá srsť sa vyskytuje v niekoľkých farebných variantoch, v modrošedej, šedej, bielej alebo kávovo hnedej farbe. Šteňatá sa väčšinou rodia čierne alebo tmavo šedé.  Oči sú hnedé alebo žlté.  Nos a pysky sú čiernej alebo vínovej farby, všetko sa odvíja od farby srsti psa. Má uši v tvare trojuholníka, ktoré visia blízko pri hlave.  Hlava je dlhá, no nie príliš široká.

Starostlivosť

Srsť českých teriérov sa netrimuje , pre zachovanie výstavného vzhľadu je však potrebné ju pravidelne strihať.  Strihá sa telo, časť hlavy a chvost.  Na bruchu, hrudi a labkách sa necháva visieť dlhšia srsť, rovnako je tomu aj na hlave, kde fúzy a obočie dotvarovávajú masku.  Dlhšiu srsť je nutné často česať, aby nedochádzalo ku splstnateniu.

Zdravie

Toto plemeno môže výnimočne postihnúť kŕč v dolných končatinách, ktorý je inak typický pre škótske teriéry.