Konštantín VIII.

Raný život a rodina

Konštantín VIII. sa narodil okolo roku 960 ako druhorodený syn byzantského cisára Romana II. a cisárovnej Theofánie. Mal najmenej dvoch súrodencov – predchádzajúceho cisára Basileia II. a Annu Porfyrogennétu, ženu ruského kniežaťa Vladimíra. Podľa niektorých historikov mohla jeho sestrou byť aj Theofánia, rímsko-nemecká cisárovná, žena cisára Ota II., avšak pravdepodobnejšie je, že šlo o príbuznú Jána Tzimiska. Podobne ako jeho brat (a predchodca) Basileios II. aj Konštantín ríši nedal mužského potomka, ale len tri dcéry – Eudokiu, Zoe a Theodoru. Ich matka sa volala Helena a bola dcérou konštatinopolského patricija Alypia. Zomrela po pôrode najmladšej dcéry. Všetky tri deti sa Konštantínovi narodili ešte počas obdobia spoluvlády s jeho bratom Basileiom II. Najstaršia dcéra Eudokia od detstva trpela akosi vadou krásy a ešte v mladosti vstúpila do kláštora a tak sa po Konštantínovej smrti k moci dostali manželia jeho dcéry Zoe a neskôr aj samotné Konštantínove dcéry.

Život v tieni Bazila II.

Keď v roku 963 zomrel Roman II. (bol pravdepodobne otrávený jeho manželkou Theofániou), prešiel už rok od korunovácie Konštantína a Basileia II. za spolucisárov ich otca. Regentkou krajiny sa stala ich matka Theofánia, ktorá sa spojila s vojenským veliteľom, vtedajším hrdinom ríše Nikeforom Fókom. Tri mesiace po Romanovej smrti Nikeforos na čele armády vpochodoval do Konštantínopola a vojensky zlomil moc mocného eunucha Jozefa Bringa, ktorý bol sa ujal moci v krajine. Krátko na to si Nikeforos vzal cisárovnú Theofániu za ženu a sám sa nechal korunovať za spolucisára. Nikeforos II. sa pri moci udržal šesť rokov, až kým ho v roku 969 cisárovná nechala odstrániť svojim novým milencom Jánom Tzimiskom. Ten si chcel Theofániu chcel vziať za ženu, avšak patriarcha Polyeuktos a manželstvom nesúhlasil. Označil Theofániu za necnostnú ženu a žiadal jej odchod z cisárskeho dvora. Aby sa Tzimiskes udržal pri moci, poslal Theofániu do exilu a sám sa nechal korunovať ako spolucisár mladých cisárov. Pre legitimáciu svojich činov si zobral za ženu tetu Konštantína a Baileia II. Theodoru.
Keď v roku 976 Ján Tzimiskes zomrel, moci sa konečne mohli ujať mladí cisári. Konštantín však po vláde netúžil, zmieril sa s postavením cisára-dvorana. O politiku sa vôbec nezaujímal a na čelo armády sa postavil len raz. Podľa dobového historika Michaela Psella sa radšej venoval  dvorským radovánkam, rád jazdieval na koňoch, súťažil v atletike – behu, hode oštepom a v zápasení. Veľa času trávil na hostinách a rád si užíval slasti života. Podobne ako jeho bratovi, ani Konštantínovi sa nedostalo príliš mnoho vzdelania, no údajne vynikal v rečníctve, na ktoré mal aj dobré hlasové predpoklady.

Konštantín VII. samovládcom

Keď 15. decembra 1025 zomrel Basileios II., Konštantín sa stal jediným vládcom (autokratorom). V tomto čase mal už 65 rokov a za sebou 63 rokov spoluvlády. Hoci by sa dalo predpokladať, že za tento čas sa Konštantín stal skúseným štátnikom, skôr opak bol pravdou, keďže počas jeho vlády neustále žil bohémskym životom - usporadúval ohromné hostiny a lovy, začal na starobu trpieť dnou, ktorá ho pripravila o chôdzu. To ho však neodradilo od ďalšieho hodovania. Podľa Michaela Psella bol zženštilý a zbabelý. Počas svojho panovania neváhať nechal prejaviť svoj hnev a krutosť, a to i proti aristokratom, hoci voči aristokracii ako celku presadzoval umiernenú politiku. Po tvrdom potrestaní ale zvykol prejaviť aj súcit. Maloázijskými šľachtickými veľkostatkármi, ktorí sa tiež začínali búriť bol prinútený odvolať pozemkové zákony na ochranu drobných roľníkov zavedené jeho bratom Basileiom II. a dal taktiež vyzbierať daňové nedoplatky, ktoré zostali z čias konca vlády Basileia II., keď bola Byzancia zasiahnutá obrovskými suchami. To krátko po jeho nástupe na trón vyvolalo niekoľko menších roľníckych vzbúr. Veľmi kruto (najmä oslepením) Konštantín trestal akékoľvek i najmenšie prehrešky a urážky voči svojej osobe. Hoci viaceré jeho činy neskôr podľa Psella ľutoval. Mnoho šľachticov, ktorí boli z Byzancie vyhnaní sa do ríše mohlo vrátiť až po jeho smrti.
Ako panovník bol Konštantín slabý, čo bolo obzvlášť vidieť v kontraste s jeho veľkým predchodcom. Aby sa vyhol preňho nepríjemným štátnickým povinnostiam, zveril veľkú časť svojej moci dvorským eunuchom Simeonovi, Nicolasovi a Eustatiovi. Sám sa zaoberal len formálnymi úkonmi. Na východe ríše navyše krátko po Basileiovej smrti začali bublať nepokoje v aleppskom emiráte, ktorý sa počas vlády Basileia II. podriadil zvrchovanosti Byzantskej ríše, takisto sa zrušila (resp. odložila) výprava na Sicíliu. V zahraničnej politike sa Konštantínovi podarilo v roku 1027 dohodnúť s Fátimovcami na obnove Chrámu Božieho hrobu v Jeruzaleme, výmenou za čo bola v Konštantínopole znovu otvorená moslimská mešita.

Hľadanie dediča a smrť

Krátko pred svojou smrťou chcel Konštantín správu ríše a ruku niektorej svojej dcéry zveriť mocnému  vplyvnému patricijovi, antiochijskému vojvodovi Konštantínovi Dalassenovi, ktorí bol verným prívržencom Macedónskej dynastie, avšak kým sa Dalassenos na cisárov pokyn dostavil do Konštantínopolu, cisárovi intrigujúci poradcovia zmenili cisárov názor naňho. Konštantín preto za svojho nástupcu zvolil konštatinopolského eparchu Romana Argyra, ktorý sa intrigujúcim úradníkom zdal ľahšie ovládateľný ako mocný šľachtic. Ten pretože bol už ženatý poslal svoju predchádzajúcu ženu do kláštora a tak zostávalo už len určiť, ktorú dcéru si má Roman vziať za ženu. Najmladšia dcéra Theodora starého Romana pre kánonické prekážky odmietla a tak si Roman za ženu vzal Konštantínovu prostrednú dcéru Zoe. 11. novembra 1028, deň po svadbe Zoe a Romana Argyra cisár Konštantín VIII. zomrel. Novým cisárom sa tak Konštantínov nový zať stal Roman III. Argyros.