google/wiki40b huggingface dataset:
Jiřího z Poděbrad (stanica pražského metra)

Charakteristika stanice

Stanica je razená, pilierová, s tromi loďami, pričom stredná loď ma skrátenú dĺžku 34 metrov so siedmimi pármi prestupov na nástupištia. Stanica má jeden výstup vedúci zo strednej lode eskalátorovým tunelom s dĺžkou 73 metrov, za ktorým sa napája podzemný vestibul. Existuje možnosť dostavať ďalší eskalátorový tunel. Stanica je 107 metrov dlhá a nachádza sa 45 metrov pod povrchom námestia Jiřího z Poděbrad.
Nástupišťa sú obložené hliníkovými výliskami s pologuľami v zlatavej a tyrkysovej farbe. Piliere stanice sú obložené hnedým juhoslovanským mramorom Kanfanar. Eskalátorový tunel je obložený hliníkovým prelamovaným plechom zlatej farby. V podchode sa nachádza reliéfny medailón s portrétom kráľa Jiřího z Poděbrad a ďalšie reliéfy s témou husitstva.
Celkové náklady na výstavbu stanice dosiahli 264 miliónov Kčs.
Pätnásťročný kapitán

Obsah románu

Román sa odohráva v roku 1873 a rozpráva dobrodružný príbeh o pätnásťročnom plavčíkovi americkej veľrybárskej lodi Pútnik Dickovi Sandovii. Dick bol ako nemluvňa nájdený na ulici v New Yorku a bol vychovaný majiteľom lode, sanfraciským lodiarom Weldonom, ktorý ho bral ako svoje vlastné dieťa.
Pútnik pod vedením kapitána Hulla plával z neúspešného lovu veľrýb z južných častí Tichého oceánu späť do San Francisca. V Aucklande na Novom Zélande vyzdvihol ešte pani Weldonovú, ženu majiteľa lode, a jeho syna Jacka (oboch tu musel pán Weldon pred časom zanechať kvôli Jackovej chorobe). Ďalšími cestujúcimi sa stali černoška Nan, opatrovateľka malého Jacka, bratranec Benedikt (čo bol vzdialený príbuzný Weldona a vášnivý entomológ) a Negoro, zamĺknutý portugalský lodný kuchár, o ktorom toho nikto veľa nevedel. Pri plavbe zachránil Pútnik z nájdeného vraku ešte päť černochov, medzi nimi siláka Herkula, a tiež psa Dinga, ktorý z neznámych dôvodov Negora nenávidel.
Po nejakom čase postihla loď Pútnik katastrofa. Celá posádka lode vrátane kapitána Hulla zahynula pri love na veľrybu, ktorá chránila svoje mláďa. Dick ako jediný zvyšný námorník, je nútený sa ujať riadenie lode. Netuší však, že majú na lodi zločinca. Jednej noci vloží Negoro tajne pod kompas magnet a ostatné navigačné prostriedky pokazí. Pretože je Dick Sand príliš mladý na výpočty podľa hviezd, pláva loď zlým smerom. Nakoniec je loď v hroznej búrke ťažko poškodená a cestujúci sú nútení pri neznámom brehu Pútnika opustiť. Druhý deň zistia, že Negoro zmizol, a stretávajú v džungli muža menom Harris. Ten sa im predstaví ako starší Američan a scestovaný lovec a oznámi im, že sú v Bolívii. Ďalej im sľúbi, že ich zavedie do haciendy San Felice svojich priateľov a poskytne im všetku pomoc,
Po niekoľkých dňoch pochodu do vnútrozemia, keď mali prejsť dlhú cestu k haciende, začínalo byť Dickovi divné, prečo v okolí Ánd, ako túto oblasť označil Harris, nerastú kaučukovníky a nevyskytujú sa tu kolibríky po ktorých toľko túžil malý Jack. Keď sa mu Harris snažil nahovoriť, že vidia pštrosa miesto žirafy, a keď zbadal hrochov a počul rev leva, začínalo mu pomaly dochádzať, že sú v Afrike, a že Harris musel byť s Negorom dohovorený. Iba bratranec Benedikt je nadšený objavom afrických druhov hmyzu v Južnej Amerike.
Potom čo Harris utečie sú všetci zajatí miestnymi domorodcami, rozdelení a odovzdaní do otrokárskej karavány. Úbohá Nan cestou zahynie (ako ostatne väčšina zajatých černochov). Jediný, komu sa podarí utiecť, je Herkules so psom Dingom. Keď dorazí do Kazondu, centra obchodu s otrokmi, dozvedá sa Dick od Harissa, že pani Weldonová a Jack sú mŕtvi. V hneve Harrisa zabije a je Negorom odsúdený na smrť. Pani Weldonová sa zatiaľ, spolu s bratrancom Benediktom a Jackom, schovávala v jednej osade, pretože Negoro chcel za nich získať od pána Weldona výkupné.
Jedného dňa, po dlhých a na to obdobie nezvyčajných dažďoch, dorazil do osady slávny šaman, aby tieto
Spikula (Slnko)

Spikula je v astronómii jasný lúčovitý útvar na povrchu Slnka, ktorý začína vo fotosfére a siaha cez chromosféru až do koróny. Spikuly sú dlhé a široké výtrysky plazmy z fotosféry. Sú pokračovaním granúl.
Najľahšie sa spikuly pozorujú na okraji slnečného disku, ale nachádzajú sa rovnomerne po celom disku. Plazma v spikule prúdi rýchlosťou 20 až 30 km/s. Steny spikuly sú tvorené magnetickými poľami. Dosahujú výšku 10 až 16 tisíc kilometrov a ich životnosť je len 5 až 10 minút. Po ich zániku pravdepodobne 1/3 až 1/2 hmoty dopadne naspäť na povrch Slnka. Zvyšok hmoty sa rozplýva v koróne. Spikuly teda výrazne pomáhajú prenosu hmoty z fotosféry do koróny. Medzi spikulami sa občas objavia asi štyrikrát väčšie útvary – makrospikuly. Vyskytujú sa hlavne v blízkosti slnečných pólov. Predpokladá sa, že makrospikuly sú predĺženým prejavom malých erupcií.
Metod (svätec)

Pôvod

Pozri článok Cyril a Metod.

Život

O mladosti Metoda, známeho len pod jeho mníšskym menom, sa vie málo. Absolvoval štúdiá práva v Konštantínopole. Jeho pôvod a (právnické) schopnosti primäli byzantského cisára dať mu približne v rokoch 843 – 856 funkciu správcu (polo-)slovanského kniežatstva niekde severne od Solúna. V tomto prostredí sa pripravoval na svoju budúcu osvietenskú činnosť. Metod sa funkcie vzdal, lebo ho nenapĺňala, a okolo r. 856 sa utiahol do monastiera na maloázijskom vrchu Olymp (v blízkosti dnešného mesta Bursa v Turecku). Tu prijal mníšske meno Metod (gr. Methodios) a neskôr bol zvolený aj za igumena (predstaveného).
V roku 860 možno sprevádzal brata Konštantína do Kozárskeho kaganátu. V roku 863 ho už jednoznačne sprevádzal k veľkomoravskému kniežaťu Rastislavovi. V roku 867 bol vysvätený v Ríme za kňaza, v roku 869 vymenovaný za veľkomoravsko-panónskeho arcibiskupa a pápežského legáta, v rokoch 870 – 73 väznený bavorským klérom, od roku 873 bol aj správca veľkomoravského učilišťa. 
Podrobnosti od roku 860 pozri v článku Cyril a Metod.

Svätec

Hneď po Metodovej smrti vznikol na Veľkej Morave jeho kult ako svätca. V starom Bulharsku uctievali jeho pamiatku okrem 6. apríla aj na sviatok svätých sedmopočetníkov (17. júla). O pozdvihnutie kultu sv. Metoda v katolíckej cirkvi sa zaslúžil český kráľ Karol IV. v polovici 14. storočia.
Philip Lamantia

Život

Básnik sa narodil v San Franciscu v rodine emigrantov zo Sicílie. Prvýkrát publikoval v newyorskom časopise „View“ v roku 1943, keď mal pätnásť. V nasledujúcom roku 1944 ho publikovali v surrealistickom časopise „VVV“. V roku 1944 prešiel zo školy „Balboa High School“ do New York City aby pokračoval v štúdiu poézie a redigovaní časopisu View. V tomto období sa mu dostalo uznania od surrealistu Andrého Bretona, žijúceho v tom čase v USA. V 1945 sa vrátil do San Francisco Bay Area, kde publikoval o rok svoju prvú básnickú zbierku „Erotic Poems“. 
Lamantia patril medzi najčastejšie zmieňovaných básnikov hnutia San Francisco Renaissance a neskôr bol ovplyvnený hnutím bítnikov. V počiatku tvorby sa inšpiroval surrealistami. Nachádza sa medzi básnikmi, ktorí sa zúčastnili čítania poézie 7. októbra 1955 v „Six Gallery“, keď Ginsberg čítal svoju poému „Howl“ (Vytie) po prvýkrát. Pri tejto príležitosti si Lamantia vybral na prednes poémy od Johna Hoffmana, priateľa, ktorý práve zomrel. Hoffmanova zbierka poézie „Journey to the End“, ktorá bola čítaná, bola publikovaná vo vydavateľstve City Lights Books v roku 2008. Čítaná bola spolu s  Lamantiovou básňou Tau, čo bola poéma-cyklus napísaná v polovici 50. rokov 20. storočia. Báseň „Tau“ zostávala nezverejnená počas celého Lamantiovho života.
Manželka Philipa Lamantiu Nancy Peters, literárna editorka vo vydavateľstve City Lights Books, o ňom povedala: „V narkotickom nočnom svete našiel akýsi moderný náprotivok gotického hradu - nebezpečné pásmo, ktoré treba symbolicky alebo existenciálne prekročiť.“
V 50. rokoch básnik trávil čas s blízkymi ľuďmi v USA a tri roky v Mexiku, tiež sa zúčastňoval peyotových rituálov indiánskeho kmeňa Washo v Nevade. V tomto období prežil tvorivú krízu a všetky svoje dovtedajšie práce zničil. V roku 1962 sa ich podarilo kompletizovať a vydať ako súčasť diela Zničené diela: Podkožné svetlo, Prorocký zápisník, Tiché básne, Kapsula.
Väčšinu 60. rokov strávil vo Francúzsku, Španielsku a severnej Afrike.
Lamantia vyučoval na San Francisco State University a San Francisco Art Institute a bol ženatý len jedenkrát, s Nancy Peters, svojou editorkou vo vydavateľstve City Lights Books.
Ku koncu života  sa obrátil ku katolicizmu, vyznaniu svojej mladosti a napísal viaceré nábožensky ladené básne. Zomrel V San Franciscu na srdcový infarkt.
Saint-Jean-de-Duras

Poloha

Obec má rozlohu 16,56 km². Najvyšší bod je položený 173 m n. m. a najnižší bod 60 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 243 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Cefeus (súhvezdie)

Legenda

Je to starobylé súhvezdie opradené jednou z bájí o etiópskej kráľovskej rodine, ktorá sa dostala na jesennú oblohu. Uprostred kráľovskej rodiny je kráľovná Kasiopeja a ostatní členovia sú okolo nej. Kéfeus bol manžel Kasiopeji a otec Andromédy. Kasiopeja sa vychvaľovala, že je ešte krajšia ako vodné nymfy nereidy. To nahnevalo boha mora Poseidóna, lebo jeho manželka bola tiež nereida. Na jej radu poslal morskú obludu, aby Kéfeovo kráľovstvo spustošila. Aby svoju ríšu zachránili, museli nešťastní rodičia dať svoju dcéru, princeznú Andromédu, prikovať ku skalnému útesu nad morom ako korisť obludy. Andromédu vyslobodil hrdina Perzeus, ktorý sa náhodou stal svedkom jej nešťastia, a okúzlený jej krásou sa s ňou oženil. Kéfeus nebol v tejto povesti príliš dôležitý a údajne preto súhvezdie nie je ani veľmi nápadné.

Hviezdy

Najjasnejšia hviezda je alfa, Alderamin. Beta sa nazýva Alfirk a gama Alrai. Alphirk je dvojhviezda a zároveň pulzujúca premenná hviezda. Je to nadobor a bol jednou z prvých objavených premenných hviezd. Zmeny jeho jasnosti a farby sú spôsobené pulzovaním vonkajších vrstiev hviezdy, preto ju radíme medzi puplzujúce premenné. Najznámejšou hviezdou súhvezdia je však delta Cephei, ktorá nemá nijaké meno. Je prototypom pulzujúcich premenných hviezd známych ako cefeidy. Zmeny jej jasnosti a farby sú spôsobené pulzovaním vonkajších vrstiev hviezdy.
Ďalšia jasná premenná hviezda je mí Erakis. Pre svoju jasnú červenú farbu sa nazýva aj Granátová hviezda či Garnetová hviezda. Patrí medzi najjasnejšie polopravidelné premenné hviezdy. Ďalšou premennou hviezdou je VV Cephei, ktorá patrí medzi najväčšie a najhmotnejšie známe hviezdy.
V súhvezdí sa nachádza ešte niekoľko ľahko pozorovateľných dvojhviezd, napríklad Chí Cephei a Kruger 60, ktorá voľným okom nie je pozorovateľná.

Objekty

Súhvezdím prechádza malá časť Mliečnej cesty, ktorá nemá príliš veľkú jasnosť a hustotu hviezd. Najjasnejšie objekty sú otvorené hviezdokopy NGC 188, NGC 6939, NGC 7380 a hmloviny IC 1397 a IC 1396. V tomto súhvezdí sa, podobne ako v Kasiopeji, nachádza množstvo slabších hviezdokôp a hmlovín, ktoré je najlepšie zachytiť na fotografii. Jedným z nich je napríklad veľká emisná hmlovina IC 1396. Nachádza sa pod spojnicou hviezd alfa a zéta a j v nej aj hviezda Erakis. Na nočnej oblohe je zdanlivý priemer tejto hmloviny desaťkrát väčší, ako priemer Mesiaca v splne. Známou časťou hmloviny je obrovský tmavý molekulárny mrak pomenovaný hmlovina Sloní chobot.
Reflexná hmlovina NGC 7023 s menom Iris patrí medzi najjasnejšie reflexné hmloviny vôbec.
Morre

Poloha

Obec má rozlohu 5,27 km². Najvyšší bod je položený 490 m n. m. a najnižší bod 245 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 296 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Rostovská operácia (1941)

Donbassko-rostovská strategická obranná operácia

Po katastrofálnej porážke Červenej armády v Kyjevskom kotli pokračovalo ťaženie nemeckej armádnej skupiny Juh ďalej na východ. Časť vojsk pod velením Ericha von Mansteina zaútočila na Krym, ostatné armády útočili na územie medzi Dneprom a Donom. Tu ich čakala skonsolidovaná ruská obrana, ktorá spôsobila nemeckým jednotkám veľké straty. V období od 29. septembra do 16. novembra 1941 sa nemeckým vojskám podarilo postupovať na juhovýchodnú Ukrajinu a obsadiť Donbas. Po ťažkých a urputných bojoch padol 17. októbra 1941 do nemeckých rúk prístav Taganrog pri Azovskom mori. 17. novembra začali nemecké sily útok na Rostov nad Donom, ktorý dobyli o štyri dni neskôr 21. novembra. Nemecké jednotky prenikli až ku rieke Don a obsadili tu jeden neporušený most. To znamenalo pre ruské vedenie katastrofu, pretože okrem toho, že Nemcom padlo do rúk priemyselné mesto, dostala sa im do rúk križovatka dopravných tepien smerom na Kubáň, ku Stalingradu a naftovým poliam na Kaukaze. Preto Stalin nariadil mesto dobyť späť.

Rostovská útočná operácia

25. novembra 1941 začal ruský protiútok, v ktorom si dokázala Červená armáda vytvoriť miestnu početnú prevahu. Začiatočné útoky však boli neúspešné, vojenské šťastie sa priklonilo k sovietskym vojskám až 27. novembra, kedy prelomili nepriateľskú obranu. Tvrdé boje pokračovali ďalšie dva dni a jednotkám Červenej armády sa podarilo Rostov 29. novembra oslobodiť. Útok proti Nemcom ďalej pokračoval a ich jednotkám začalo hroziť úplné zničenie alebo obkľúčenie. Veliteľ skupiny armád Juh maršal Gerd von Rundstedt chcel nemecké sily stiahnuť, ale Hitler to zamietol a kvôli ďalšiemu naliehaniu na stiahnutie, Rundstedta odvolal z funkcie. Velenie skupiny armád Juh prevzal poľný maršal Walter von Reichenau, ktorý tiež rýchlo pochopil situáciu a žiadal Hitlera o ústup. 29. novembra 1941 sovietske sily vytlačili jednotky 1. divízie SS Leibstandarte Adolf Hitler z Rostova. Hitler nakoniec ústup jednotiek celého pravého krídla skupiny armád Juh 1. decembra povolil. Zvyšky nemeckých síl sa preto organizovane stiahli ďaleko na západ za rieku Mius.

Výsledok

Bitka o Rostov nad Donom znamenala pre Červenú armádu jedno z prvých víťazstiev vo Veľkej vlasteneckej vojne. Bola prvým rozsiahlym ústupom nacistických síl na území Sovietskeho zväzu. Sovietsky zväz utrpel počas bojov ťažké straty, pri defenzívnej fáze bojov stratil 143 313 mužov, ďalších 17 263 bolo ranených. Počas ofenzívnej fázy utrpeli sovietske jednotky menšie straty, keď mali 15 264 padlých a 17 847 ranených.
Front zostal stabilizovaný v oblasti Miusu až do júla 1942.
Joze

Poloha

Obec má rozlohu 19,35 km². Najvyšší bod je položený 342 m n. m. a najnižší bod 288 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 052 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Voľby do Slovenskej národnej rady v roku 1990

Predvolebná kampaň

Šlo o prvé slobodné voľby v krajine od roku 1946, komentátori označovali volebnú kampaň za amatérsku a nedomyslenú. Strany stavali kampaň na heslách na plagátoch a pozývali ľudí na volebné mítingy, avšak programovo si bolo mnohé strany veľmi podobné a v mesiacoch pred voľbami chýbali početnejšie predvolebné diskusie. Kandidovalo spolu 21 politických strán, no ich volebné programy boli takmer identické. Politológ Oskar Krejčí videl odlišnosti v rozsahu, jazyku a štýle avšak nie v hlavných programových tézach. Na Slovensku sa za favorita volieb považovalo KDH, za najväčší ideologický súboj sa považoval stret medzi VPN a KSČ. Program smerujúci k nezávislosti Slovenska od ČSFR mala SNS.
Prognostik Miloš Zeman odhadoval, že ak by Komunistická strana Československa získala vo voľbách 30 % hlasov, viedlo by to v priebehu dvoch rokov k zániku demokracie a opätovnému nastoleniu komunistického režimu.

Priebeh volieb

Voľby sa začali v piatok 8. mája 1990 o 14:00. Väčšina voličov prišla odvoliť už v piatok. V sobotu boli volebné miestnosti otvorené od 7:00. Prvé odhady výsledkov sa objavili v televíznom programe Ako sme volili v sobotu o 14:30. Pri voľbách bolo prítomných tiež 80 zahraničných pozorovateľov, najväčšia časť z nich z Kongresu USA.
V novinách sa definitívne výsledky volieb objavili 12. júna 1990.
Emanuel Lehocký

Profesionálna kariéra

Narodil sa v rodine remeselníka Jozefa Lehockého a jeho manželky Anny Lacóovej. Vyučil sa za krajčíra a v roku 1892 odišiel pracovať do Budapešti. V roku 1896 sa vrátil na Slovensko. V roku 1902 sa stal úradníkom nemocenskej pokladnice v Bratislave. Po vzniku ČSR bol členom revolučného Národného zhromaždenia a pracoval ako referent sociálnej spravodlivosti na Ministerstve s plnou mocou pre správu Slovenska. Pôsobil aj ako riaditeľ Robotníckej sociálnej poisťovne a riaditeľ Okresnej nemocenskej poisťovne v Bratislave.

Politická kariéra

Počas pobytu v Budapešti vstúpil do do Sociálnodemokratickej strany Uhorska. Po jeho návrate na Slovensko bola v roku 1905 založená Slovenská sociálnodemokratická strana. Emanuel Lehocký bol zvolený za predsedu Výkonného výboru strany. Po nútenom začlenení ústrednej Sociálnodemokratickej strany Uhorska bol až do roku 1918 na čele Slovenského výkonného výboru.
Emanuel Lehocký sa podieľal na príprave Deklarácie slovenského národa, ktorá bola vyhlásená 30. októbra 1918 v Martine a bol zvolený za člena Výkonného výboru Slovenskej národnej rady. Po martinskom zhromaždení pripravoval zjazdSSDS, ktorý sa zišiel 25. decembra 1918 v Liptovskom Mikuláši a bola na ňom prijatá deklarácia vernosti Československej republike. Bezprostredne po skončení zjazdu odcestoval spolu s ďalšími 23 delegátmi na XII. zjazd sociálnej demokracie do Prahy. Na tomto zjazde, ktorý sa uskutočnil v decembri 1918 sa zlúčila slovenská a česká sociálna demokracia do jednotnej Československej sociálnodemokratickej strany robotníckej. Emanuel Lehocký sa stal členom jej Ústredného výboru a predsedom Slovenského výkonného výboru. V rokoch 1920 až 1925 vykonával funkciu senátora Národného zhromaždenia.

Novinárska činnosť

Emanuel Lehocký sa zaslúžil o založenie Slovenských robotníckych novín, ktoré vyšli s finančným prispením českých sociálnych demokratov vo Viedni prvýkrát 1. októbra 1904 ako mesačník. V roku 1906 založil aj druhý mesačník Napred, ktorý sa objavoval vždy medzi dvoma číslami Slovenských robotníckych novín. Obidva mesačníky zanikli roku v 1909, keď namiesto nich začal vychádzať týždenník Robotnícke noviny. Pre svoju novinársku činnosť bol Lehocký niekoľkokrát policajne prenasledovaný a v roku 1907 bol odsúdený na dva mesiace väzenia a pokutu 600 korún.
Emanuel Lehocký je pochovaný na Ondrejskom cintoríne v Bratislave. Martin Rázus o ňom v roku 1934 napísal, že „nebol ani o mak menším národovcom, než ktorýkoľvek z našich najprvších“.
Poštová známka

Poštová známka je cenina, ktorá slúži ako doklad o zaplatení poštového poplatku. Dnes väčšinou malý papierový štvorček prilepený na obálke.

Dejiny poštových známok

Ľudia odpradávna používali rozličné spôsoby úhrady za poštové služby, kým vývin dospel k dnešnej forme. Do prvej polovice 19. storočia sa poštovné vyberalo rôznymi spôsobmi. Napríklad v Nemecku chodili uniformovaní úradníci (tzv. postilióni), ktorí zvončekmi dávali na známosť, že sa prijíma pošta, pričom sa hneď na mieste platili poplatky a zásielky sa vhadzovali do uzavretých schránok. V Anglicku hradili poštovné nie odosielatelia, ale adresáti.
V Paríži už roku 1653 používali ceduľku s nápisom o zaplatení poštovného, na Sardínii sa roku 1818 objavila obálka s vytlačenou pečiatkou, na území bývalej Juhoslávie navrhol roku 1835 Laurenc Košir používať nalepený obrazec s výškou poplatku a podobne. Prvenstvo však získalo Anglicko vydaním prvej známky sveta 6. mája 1840, bola to Black Penny podľa návrhu poštového reformátora Rowlanda Hilla. Anglický vzor prebrali postupne vo všetkých krajinách. Na Slovensku, ktoré bolo do konca prvej svetovej vojny súčasťou Rakúskej (resp. Rakúsko-uhorskej) monarchie, začali prvé známky platiť v roku 1850. Prvé česko-slovenské známky vyšli 18. decembra 1918, navrhol ich známy secesný umelec Alfons Mucha. Prvé slovenské známky vyšli v marci 1939, krátko po vyhlásení nezávislosti vojnovej Slovenskej republiky 14. marca 1939. Obnovenie nezávislej poštovej a filatelistickej činnosti na Slovensku nastalo po vyhlásení nezávislosti Slovenskej republiky dňa 1. januára 1993.
Známky sa tlačia troma technikami (tlač z plochy, z výšky a z hĺbky, resp. ich kombináciami). Oddeľovanie známok sa robí strihaním alebo trhaním v miestach perforácie.
Lavault-de-Frétoy

Poloha

Obec má rozlohu 15,27 km². Najvyšší bod je položený 767 m n. m. a najnižší bod 440 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 72 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Courcelles (Doubs)

Poloha

Obec má rozlohu 3,61 km². Najvyšší bod je položený 416 m n. m. a najnižší bod 280 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 83 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Chartrettes

Poloha

Obec má rozlohu 10,1 km². Najvyšší bod je položený 94 m n. m. a najnižší bod 37 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 529 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Mankala

Mankala (angl. Mancala) je súhrnný názov doskových hier pochádzajúcich z Afriky a niektorých oblastí Ázie. V histórii týchto oblastí zohrali porovnateľnú ulohu, ako napr. šach v Európe.

Pravidlá

Základom všetkých mankalových hier je doska obvykle tvorená 14 jamkami. Na každej strane je 6 menších jamiek a po krajoch sa nachádzajú 2 veľké jamky. Na začiatku sa do každej jamky umiestni určitý počet kameňov. Hráči sa v ťahaní striedajú a ťahajú tak, že zoberú všetky kamene z niektorej jamky a rozsypú ich po jednom v protismere hodinových ručičiek. Úlohou je spravidla nazbierať viac kameňov ako súper.
William A. Nosik

Životopis

Narodil sa v rodine slovenských imigrantov pochádzajúcich z Trenčianskych Teplíc a k svojmu slovenskému pôvodu sa verejne hlásil. Štúdium medicíny absolvoval na University of Wisconsin School of Medicine and Public Health („Fakulta medicíny a verejného zdravotníctva Wisconsinskej univerzity“) v roku 1935. Po ukončení štúdia sa zaoberal neuropsychiatriou a neskôr neurochirurgiou. Pôsobil ako prednosta neurochirurgického oddelenia Huron Road Hospital („Nemocnica Huron Road“) v Clevelande a ako konzultujúci neurochirurg miestnej univerzity i viacerých nemocníc. Bol súčasťou tímu lekárov záložnej jednotky United States Navy („Vojenské námorníctvo Spojených štátov“), ktorí v roku 1942, počas vojny v Pacifiku, založili Mobile Hospital No. 4 („Mobilná nemocnica č. 4“), prvú svojho druhu v južnom Pacifiku.
Nosik bol aktívnym členom American Medical Association („Americká lekárska asociácia“), Cleveland Academy of Medicíne („Clevelandská akadémia medicíny“; v nej zastával funkciu redaktora bulletinu), American College of Surgeons („Americká asociácia chirurgov“), Harvey Cushing Society („Spoločnosť Harveyho Cushinga“; dnes American Association of Neurological Surgeons, „Americká asociácia neurochirurgov“), Neurosurgical Society of America („Neurochirurgická spoločnosť Ameriky“) a i. Uverejnil vyše 40 vedeckých prác. Najvýznamnejšie boli jeho príspevky o ventrikulomastoidostómii v liečbe hydrocefalu, torotraste pri myelografii, rotačnom operačnom stole pre röntgenové vyšetrenie a ošetrenie hlavy, subdurálnom hematóme pri blast syndróme a o liečbe bulóznej keratitídy tómiou nervus petrosus superficialis majus. Bol tiež spoluautorom štyroch učebníc.
Breitenbach (Bas-Rhin)

Poloha

Obec má rozlohu 11,73 km². Najvyšší bod je položený 1 073 m n. m. a najnižší bod 304 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 696 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE