Suchoj Su-25

Vznik a vývoj

V polovici 60. rokov 20. storočia sa vojenská doktrína Spojených štátov a Sovietskeho zväzu od základu zmenila. V predošlom období tieto svetové veľmoci plánovali použitie jadrových zbraní aj pri taktických bojových úderoch, to sa však po kubánskej kríze zmenilo. Úloha dobyť územie nepriateľa pripadla pozemným vojskám, ktoré to mali dosiahnuť s pomocou klasickej výzbroje. Zvlášť dôležitá úloha bola pritom kladená na letectvo, ktoré malo efektívne podporovať pozemné vojská v podmienkach silnej protivzdušnej obrany protivníka.
Lietadlá Su-7B, MiG-19, MiG-21 a Jak-28 nevyhovovali požiadavkám, ktoré na nich kládol nový charakter vedenia vojny. Kvôli veľkej operačnej rýchlosti a nedostatočnej obratnosti nemohli tieto stroje efektívne útočiť na malé pozemné ciele. Keďže nemali pancierovú ochranu kabíny a dôležitých prístrojov, boli ľahko zraniteľné paľbou z protilietadlových guľometov a iným prostriedkom protivzdušnej obrany. Počas vojenského cvičenia „Dneper“ v septembri 1967 sa ako najefektívnejšie bojové lietadlá ukázali upravené stíhačky MiG-17, ktoré tento úspech dosiahli vďaka výbornej manévrovateľnosti a nízkej rýchlosti, čo im umožnilo nestrácať vizuálny kontakt s cieľom a viesť na neho účinnú paľbu. Vtedy sa v kruhoch sovietskych leteckých konštruktérov začalo diskutovať o návrhoch možných koncepcií lietadla, určeného na priamu podporu pozemných vojsk. Aj napriek tomu, že nie všetky zapojené organizácie prijali myšlienku na znovuzrodenie bojového letectva, hlavný veliteľ pozemných vojsk, armádny generál I. G. Pavlovskij, bol horlivým zástancom tejto myšlienky a presvedčil ministra obrany ZSSR – maršala A. A. Grečka – o nevyhnutnosti vývoja bojového lietadla novej generácie.
Sovietske ministerstvo letectva vyhlásilo v marci 1969 súťaž na návrh bojového lietadla, ktorý by bol protiváhou amerického stroja A-10 Thunderbolt II a ktorý by implementoval riešenia získané analýzou bojov na Strednom východe počas Šesťdňovej vojny z roku 1967. Zúčastnili sa ho štyri konštrukčné kancelárie: A.I. Mikojan a A.S. Jakovlev ponúkli modifikácie lietadiel MiG-21 a Jak-28; S.V.Iľjušin a P.O. Suchoj predložili nové projekty: Il-102 a T-8. Vtedajším požiadavkám na bojové lietadlo vyhovovali len projekty Il-102 a T-8. Projekt Il-102 predstavoval ďalší vývoj prúdového lietadla Il-40. Hlavnou zmenou, ktorou sa stroje odlišovali, bolo úplné zjednodušenie stroja Il-102. Naopak Pavel Suchoj predstavil úplné nový projekt T-8, ktorý bol v tom čase už rok vo vývoji, vedenom z vlastnej iniciatívy. Vďaka inštalácii lepšieho zameriavacieho systému, menšími rozmermi a hmotnosťou oproti Il-102 sa na jeseň 1969 stal projekt T-8 víťazom tendra na nové bojové lietadlo. 
Začiatkom marca 1968 sa I. Savčenko, učiteľ na akadémii vzdušných síl, obrátil k známym odborníkom z konštrukčnej kancelárie Pavla O. Suchoja s ponukou spoločného vypracovania projektu na nové lietadlo pre priamu podporu pozemných vojsk. Zanedlho sa vytvorila skupina, ktorú tvorili zamestnanci kancelárie Pavla Suchoja: O.S. Samojlovič, D.N. Gorbačev, V.M. Lebedeb, J.B. Ivašečkin a A. Monachov. Vývoj lietadla označeného ako „SPB“ bolo rozhodnuté začať v domácich podmienkach, a zoznámiť generálneho konštruktéra s ich projektom až po ukončení konštrukčných návrhov celého lietadla. V tom čase ešte budúci zákazník nesformuloval takticko-technické požiadavky na nové lietadlo tejto kategórie, ale boli začaté práce na návrhu koncepcie bojového lietadla a jeho pozícii v systéme vzdušných síl ZSSR, na vyhodnotení potrebných letových charakteristík a charakteristík zbraňových systémov. Zároveň sa konštruktéri vzdali vtedy módnej koncepcie viacúčelového lietadla, ktoré by mohlo plniť bojové úlohy, rovnako ako viesť vzdušný boj. Podľa prvých konštrukčných návrhov projektu „SPB“ sa predpokladala inštalácia dvojice dvojprúdových motorov AI-25T, z ktorých každý mal ťah 1 750 kg. Okrem palubného kanónu sa predpokladalo použitie iba neriadenej munície – bômb do hmotnosti 500 kg a neriadených raketových striel. Zameriavací systém lietadla mal byť veľmi jednoduchý: len laserový diaľkomer a optický zbraňový zameriavač. 
Tento projekt vyústil do stroja Su-25 a objednávka na 2 prototypy bola vydaná 6. mája 1974. Po úspešnom zvládnutí bojových skúšok v Afganistane bol Su-25 v marci 1981 objednaný pre letectvo ZSSR. Americké špionážne satelity ho po prvýkrát zaznamenali vo výskumnom stredisku Ramenskoje v roku 1977 a získal dočasné kódové označenie "RAM-J". Hlavnou úlohou lietadla Su-25 je priama podpora pozemným vojskám, pre ktorú je výborne uspôsobený.

Občianska vojna v Angole

Začiatkom roka 1988 bola medzi ZSSR a Angolou podpísaná dohoda o predaji bojových lietadiel Su-25. Išlo o 12 ks jednomiestnych Su-25K a 2 ks dvojmiestnych Su-25UBK. V tom čase v Angole zúrila už štrnásty rok občianska vojna. Krajina bola prakticky rozdelená na 2 časti, kontrolované pro-komunistickým režimom Jose Eduarda dos Santosa a jednotkami UNITA, vedenými Jonasom Samvimbim. S pomocou zbraní sovietskej výroby a kubánskych vojsk sa vládnym vojskám darilo ovládať strednú časť krajiny a jednotky UNITA sa rozmiestnili v provinciách, kde viedli partizánsku vojnu. Boj s týmito jednotkami v teréne savany s vysokou trávou a kríkmi vyžadoval neustálu leteckú podporu, ktorá zabezpečovala prieskum, sprievod konvojov a preventívne údery na nepriateľské jednotky a tábory nepriateľa. Sovietsky hlavný vojenský poradca v Angole, generálporučík Peter Gusev, označil rok 1989 zlomovým rokom v tejto vojne. Víťaznými zbraňami sa spolu s obrnenou technikou stali vrtuľníky Mi-24 a Su-25. Dodávky nových bojových lietadiel netrvali dlho –  závod v Tbilisi vtedy vyrábal 6 – 8 ks strojov za mesiac a už v marci 1988 bolo všetkých 14 lietadiel v kontajneroch po mori z Novosibirska dopravené do Luandy. Lietadlá vo verzii Su-25K mali agregáty prispôsobené na prevádzku v tropických oblastiach a nemohli niesť riadené protizemné rakety a riadené bomby. Na pomoc Angolčanom pri osvojovaní si nového lietadla boli vytvorené tímy špecialistov z 80. samostatného bitevného pluku a 90. leteckého pluku. Do skupiny špecialistov z radu sovietskeho letectva boli okrem iných vybraní aj piloti mjr. Rafis Gumerov, mjr. Leonid Černov a kpt. Vladimír Kornev. Po príchode do Angoly zistili, že aj partizánske jednotky si už osvojili protilietadlový prenosný systém Stinger. Jednou z týchto rakiet bol v lete 1988 zasiahnutý aj Il-76, prevážajúci zásoby do odľahlejších častí Angoly, našťastie sa mu však podarilo pristáť aj s horiacim motorom. Hlavnými príčinami strát vládnych vojsk na leteckej technike v tom čase boli chyby pilotáže a zlý výcvik, než nepriateľská činnosť. Hlavné letecké sily boli dislokované na bezpečných letiskách pri oceáne a odtiaľ lietali na predsunuté letiská do bojových akcií.
 
Základňou angolských Su-25 sa stalo prístavné mesto Namibe, 170 km od hraníc s Namíbiou. Na základni už bol umiestnený angolský 26. stíhací-bombardovací letecký pluk s lietadlami MiG-21MF a Su-22. Nové Su-25 mali vytvoriť 3. eskadru pluku.  Pri začiatku bojových operácií sa prejavila nízka úroveň pilotáže angolských pilotov, kedy boli zničené 3 ks Su-25 v dôsledku chýb pilotáže. Nehľadiac na to, boli angolskí piloti zaškolení a začali sa bojové misie s použitím Su-25. Celkovo nalietala angolská eskadra Su-25 do októbra 1990 viac než 1 500 hodín. Pri útokoch na pozemné ciele používali bomby OFAB-100-120, OFAB-250-270 a raketové bloky UB-32-57. Vidiac chaotický spôsob nasadenia Su-25 angolským letectvom, jeden z sovietskych poradcov konštatoval, že „Su-25 je stvorený pre vojnu a nie túto pantomímu“. Po rozpačitom nasadení pri Luande boli prakticky odstavené z bojových operácií a piloti na nich lietali čoraz menej, ešte viac si tak znižujúc svoje schopnosti. Do marca 1991 boli lety na Su-25 takmer raritou a lietadlá sa nepoužívali.

Vojna o Náhorný Karabach

Po rozpade ZSSR v decembri 1991 boli zbrane z bývalého Zakaukazského vojenského okruhu sovietskej armády distribuované do krajín, ktoré práve získali nezávislosť a týmto spôsobom boli vyzbrojené aj Arménsko a Azerbajdžan a ďalšia technika bola získaná aj od jednotiek sovietskej armády, ktorá mala byť z ich území odsunutá. Obe strany získali mnoho ťažkej vojenskej techniky, vrátane lietadiel a vrtuľníkov.
 
Ťažké straty Azerbajdžanských vzdušných síl počas prvých troch mesiacov konvenčného boja prinútili Azerbajdžancov použiť nekonvenčné metódy. Dňa 8. apríla 1992 získali azerbajdžanské vzdušné sily svoje prvé bojové lietadlo, keď 25 ročný nadporučík Vagif Kurbanov uniesol lietadlo Su-25 patriace 80. stíhaciemu-bombardovaciemu pluku ruských vzdušných síl zo základne Sital-Tčaj a preletel s ním do Azerbajdžanu. Pomáhali mu pri tom dvaja krajania. Rusi boli z únosu prekvapení, ale neočakávali, že by s týmto lietadlom boli Azerbajdžanci schopní podniknúť bojové misie. O to bolo väčšie ich prekvapenie, keď zistili, že toto lietadlo lieta na bojové misie proti mestu Stepanakert.  Väčšina útokov ktoré Kurbanov podnikol mala za následok zničenie civilných objektov a zabitie civilistov. Ale je možné, že bol zodpovedný za zostrelenie dvoch ruských vrtuľníkov Mi-8 zo 17. apríla nad Náhorným Karabachom. Dňa 9. mája zaútočil na civilný Jak-40, ktorý prevážal utečencov z Stepanakertu do Jerevanu a poškodil ho kanónovou paľbou tak, že lietadlo sa počas pristávania zrútilo. Jeho kontroverzná kariéra sa skončila 13. júna 1992, keď bol jeho Su-25 zasiahnutý  arménskou protilietadlovou strelou nad Mkhrdagom. Naopak Azerbajdžanci si nárokujú na zostrel Su-25 nad mestom Novyj Afon z 15. októbra 1992, ale v tomto prípade išlo o ruský stroj.

Vojna medzi Gruzínskom a Abcházskom

Suchoj Su-25 bol aktívnym účastníkom tejto vojny. Desaťročia sporov medzi Gruzínskom a jeho regiónom Abcházskom vyústili do vojny trvajúcej 412 dní, končiacej sa v roku 1994 prímerím, ktoré sprostredkovalo OSN. Gruzínske Su-25 v tejto vojne operovali zo základne Kopitnari v blízkosti mesta Tbilisi. Odtiaľ útočili na abcházske vojenské objekty, zoskupenia vojsk a tiež na mestá Suchumi a Gagry. V tejto vojne bolo spolu zničených 9 ks Su-25, z ktorých 7 patrilo Gruzínsku. Prvý gruzínsky Su-25 bol zničený 6. februára 1993 nad ruským seizmologickým laboratóriom v meste Nižnyje Ešery, pričom pilot sa katapultoval. Ďalší gruzínsky Su-25 bol zostrelený 1. mája 1993 abcházskou prenosnou protilietadlovou strelou Strela-2M a 6. júla Gruzínci zničili omylom jeden z vlastných Su-25. Neskôr, medzi júnom a septembrom 1993 boli zničené ďalšie Su-25, v ktorých zahynuli 3 piloti. Abcházska strana priznáva stratu Su-25, pilotovaného mjr. O. Čambom. Dňa 10. októbra 1994 dvojica gruzínskych Su-25 omylom zaútočila na ruský pohraničný post, pričom ich cieľom boli nepriateľské ozbrojené separatistické skupiny. Gruzínsko sa Rusku okamžite za incident ospravedlnilo.

Občianska vojna v Tadžikistane

Počas občianskej vojny v Tadžikistane bol zo začiatku nasadený uzbeckými vzdušnými silami na podporu vládnych vojsk. Po tom, čo bol 12. pohraničný post obsadený tadžickými povstalcami a afganskými mudžahedínmi sa Rusko rozhodlo posilniť svoju prítomnosť v tomto regióne. Dňa 24. júla 1993 bol 186. bitevný výcvikový letecký pluk presunutý na letisko Kokaïdy, v blízkosti uzbeckého mesta Karši. Odtiaľ Su-25 útočili na nepriateľské zoskupenia, mosty cez rieku Pjandž ktorá tvorila hranicu s Afganistanom a proti nepriateľským palebným postaveniam na brehoch tejto rieky. Pri týchto operáciách nebol zničený ani jeden ruský Su-25, predovšetkým kvôli absencii adekvátnej protivzdušnej obrany tadžických povstalcov.

Prvá vojna v Čečensku

Po rozpade ZSSR vyhlásil generál Džochar Dudajev nezávislosť Čečenska. Na tieto udalosti Rusko odpovedalo vyhlásením vojny. Dňa 29. novembra 1994 bola preto zorganizovaná útočná skupina pozostávajúca z lietadiel Su-17M4, Su-24M a Su-25. Aj napriek tomu, že čečenské vzdušné sily boli schopné proti Rusom nasadiť len neriadené zbrane, predstavovali hrozbu pre vojenské základne, veliteľstvá ozbrojených síl a ruské jednotky. Preto bolo rozhodnuté vykonať preventívny úder na čečenské letiská, s cieľom zničiť na zemi lietadlá pod čečenskou kontrolou. Skoro ráno 1. decembra 1994 ruské Su-25 vykonali prvý útok, zameraný na letisko Kalinovskaja a Chankala v blízkosti mesta Groznyj. Na tamojších letiskách sa nachádzali lietadlá L-29, L-39C a cvičné MiG-15UTI. Protivzdušná obrana týchto letísk bola zaskočená a nepodarilo sa zostreliť ani jedno z útočiacich lietadiel. V poobedňajších hodinách toho istého dňa ruské lietadlá zaútočili na letiská Severnyj, kde sa nachádzali všetky zvyšné čečenské lietadlá, vrátane celého leteckého parku čečenských aerolínií "Stigl". Zničené boli stroje Tu-134, An-2 a niekoľko vrtuľníkov. Tu sa stretli so silnou protivzdušnou obranou, ale nebolo stratené ani jedno ruské lietadlo. Ruské letectvo začalo používať Su-25 pri útokoch na Groznyj od 3. januára 1995. Z vojenského hľadiska bolo najväčšie víťazstvo dosiahnuté začiatkom roka 1995, kedy Su-25 zničili veliteľstvo separatistov sídliace v bývalej budove výboru komunistickej strany mesta Groznyj. Od 17. – 18. januára 1995 na túto budovu útočili Su-25 s použitím 240 mm neriadených rakiet S-24B a 500 kg bômb BetAB-500. Len v podzemnej časti budovy prišlo o život 130 povstalcov. Ale nasadenie Su-25 sa neobmedzovalo len na okolie Grozného. Dňa 25. januára 1995 sa 18 lietadiel Su-25 zúčastnilo útoku na podzemné sklady zbraní a vojenského vybavenia používaného povstalcami, severozápadne od mesta Bamut. V ten istý deň zničili Su-25 iný veľký sklad zbraní v blízkosti dediny Aršty a zaútočili na niekoľko zhromažďovacích bodov povstalcov.
Do februára 1995 Rusi nestratili ani jedno lietadlo, aj keď 12 strojov Su-25 bolo poškodených protilietadlovou paľbou. Dňa 4. februára 1995 bol jeden Su-25 zostrelený za pomoci troch samohybných protilietadlových komplexov Šilka. Pilot sa katapultoval, ale predpokladá sa, že bol zavraždený povstalcami. Celkovo od decembra 1994 do marca 1995 zničili ruské vzdušné sily celé Dudajevovo letectvo, 20 tankov, 25 obrnených vozidiel pechoty, 6 samohybných protilietadlových kanónov a najmenej 130 vozidiel. Okrem toho zničili 7 mostov, niekoľko čerpacích staníc, skladov zbraní a iných dôležitých objektov. Počas apríla 1995 sa počasie v Čečensku výrazne zlepšilo, čo umožnilo širšie nasadenie Su-25 a bojových vrtuľníkov. Dňa 5. mája 1995 bol zostrelený Su-25 po tom, čo bol jeho pilot zabitý paľbou z guľometu kalibru 12,7 mm. Strely prerazili sklo, zasiahli pilota do hlavy a stroj sa rozbil o skaly. Dňa 28. mája bombardovali Su-25 čečenské pozície vo Vedene a Argungorges. Od marca do júla 1995 stratili ruské vzdušné sily 2 ks Su-25 a jeden Su-24M v dôsledku nasadenia samohybného protilietadlového kompletu „Šilka“. 21. apríla 1996 sa jeden Su-25 a Su-24MR podieľali na útoku na automobil s čečenským vodcom separatistov Dudajevom, ktorý pri útoku zahynul.

Druhá vojna v Čečensku (1999 – 2000)

V porovnaní s predošlou vojnou v Čečensku sa letecký park nasadených lietadiel veľmi nezmenil. Bojové lietadlá Su-25 sa v predošlom konflikte výborne osvedčili a tak boli nasadené znova. Tentoraz to boli verzie Su-25, Su-25UB a najmodernejšie Su-25T. Staršie Su-25 však už nutne potrebovali modernizáciu a inštaláciu navigácie GPS, čo bolo dokázané pri chybnom útoku jedného z Su-25 na gruzínsku dedinu Zelo Omalo, ku ktorému došlo práve kvôli strate orientácie. Pri útokoch na pozemné ciele bola vypracovaná taktika proti prítomným protilietadlovým navádzaným strelám „Stinger“ a „Igla“, ktorá  spočívala vo vystreľovaní klamných cieľov pri útoku a aj pri stúpaní po jeho ukončení. Prvý Su-25 bol zostrelený v Dagestane dňa 9. septembra 1999. Lietadlo bolo zasiahnuté do protilietadlovou strelou do palivových nádrží, ale pilotovi sa podarilo katapultovať a bol zachránený. Druhý Su-25 bol zničený v dôsledku nárazu do hory počas veľkej oblačnosti a pilot zahynul. Modernizovaný Su-25T bol vybavený automatickým navigačno-zbraňovým systémom „Škval“,ktorý bol okrem iného navrhnutý na navedenie protitankových rakiet 9M120 „Vichr“ (AT-12 Swinger). Dňa 23. septembra 1999 zničil Su-25T dvojplošník An-2 na letisku Groznyj-Severnyj, ktorý bol používaný na operácie proti ruským jednotkám. Celkovo vykonali Su-25 vyše 1 000 vzletov.

Konflikt v Macedónsku

Prvé 2 ks Su-25 z Ukrajiny boli doručené 7. júna 2001 a ďalšie nasledovali medzi 12. a 15. júnom 2001. Spolu získalo macedónske letectvo 3 ks Su-25 a jeden Su-25UB. Pôvodne mali byť doručené v apríli alebo máji 2001, ale dodávky Mi-24 boli považované za efektívnejšie pre vtedajšie bojové podmienky. Prvý Su-25 niesol palubné číslo „121“. Po júnových bojoch sa ukázalo, že nákup Suchojov nebol zlým nápadom, pričom v tom čase už 8 pilotov a niekoľko mechanikov ukončilo na Ukrajine dvojmesačný výcvik. S príchodom Su-25 sa Macedónci cítili dostatočne silní na rozhodujúci úder. Dňa 23. júna v skorých ranných hodinách začala macedónska armáda novú ofenzívu proti mestu Aracinovo. Na bombardovaní tohoto mesta sa podieľali aj Su-25. Nálety Su-25 boli veľmi intenzívne; jeden z Su-25 vzlietol z letiska Petrovec len minútu pred pristátím lietadla s sekretárom zahraničných vecí EÚ Javierom Solanom na palube. Suchoj preletel pod jeho lietadlom tak nízko, že sa dostalo do tlakovej vlny. O 2 minúty neskôr už tento stroj bombardoval Aracinovo. Pri bojovom nasadení niesli macedónske Su-25 zvyčajne 2 raketomety UB-32-57 na vnútorných podvesoch na každej strane a 2 bomby FAB-250 na vonkajších dvoch podvesoch na každej strane. Menšie podvesy zostávali prázdne, alebo na nich boli nesené rakety R-60.