Trest smrti

Trest smrti je právoplatné zbavenie života, najčastejšie za obzvlášť závažné trestné činy. V Česko-Slovensku bol zrušený v roku 1990.

Dejiny

Trest smrti bol po tisícročia najvyšším trestom. Bol základným prvkom represívnych systémov, trestom v pravom zmysle slova exemplárnym, ktorý mal jedinov pokladaných za nenapraviteľných a nebezpečných definitívne vyradiť zo spoločnosti.
Na počiatku bola pravdepodobne osobná pomsta. Zabitie páchateľa bolo morálnym a spravodlivým činom odplaty a zárukou udržania poriadku. S postupným upevňovaním, centralizáciou autority dochádzalo k čoraz väčšiemu obmedzovaniu súkromnej pomsty a toto právo prináleží dnes skoro výlučne štátu pretransformované do podoby zákonného trestu.

Starovek

Trest smrti sa od najstarších čias používal ako trest za široké spektrum priestupkov. Aj v staroveku však existoval veľký kontrast medzi jednotlivými zákonníkmi.
Egyptské, židovské, asýrske alebo babylonské sa vyznačovali najprísnejšími trestami – napríklad v tridsiatich štyroch trestnoprávnych prípadoch ustanovení Chammurapiho kódexu sa stereotypne opakuje bude usmrtený.
Trestné sankcie chetitského zákonníka sú, aspoň pre slobodné obyvateľstvo, neobyčajne mierne. A čo je na ňom priam moderné: Rozlišuje, či vinník spáchal trestný čin úmyselne, alebo nie – napríklad vražda, t. j. usmrtenie človeka s vopred uváženým úmyslom sa trestá dvojnásobným trestom než prosté zabitie, keď hreší len ruka vinníkova.

Trest smrti v starovekom Ríme

Vývin najvyššieho trestu v rímskom práve vzbudzuje sústredený záujem historikov, právnikov i sociológov.
V prvých storočiach rímskej kultúry bol trest smrti – najmä však poprava – náboženským činom a pripomínal obetný rituál. Tento hlboký náboženský vplyv sa udržiava ešte v Zákone Dvanástich tabúľ (Lex Duodecim Tabularum) z roku 450 pred Kr., ktorý znamenal prechod od posvätného práva k právu svetskému. Vyskytuje sa v ňom starobylé ustanovenie, podľa ktorého bol páchateľ, vinný z neodčiniteľného skutku zasvätený božstvu, ktoré urazil. Takýto homo sacer bol postavený mimo zákona a každý občan ho smel usmrtiť – stal sa vlastne obetinou.
Zákon Dvanástich tabúľ tiež rozlišoval medzi úmyselným a neúmyselným skutkom, trest smrti – na rozdiel od ostatných civilizácii – postihol len samotného vinníka, nikdy nie jeho rodinu. Ani v starom Ríme nebol vinník vystavený vôli jedinca, ale na smrť ho mohol odsúdiť len zhromaždený ľud (provocatio ad populum).
Po upevnení republiky sa v Ríme prejavuje odpor k najvyššiemu rozsudku a napriek veľkému množstvu historických prameňov nenachádzame stopy po poprave – toto potrestanie sa v tichosti vytratilo. Leges Corneliae (82 pred Kr. – 79 pred Kr.) netrestali smrťou ani násilné zabitie, ani lúpež na verejnej ceste, za ktoré sa ukladalo vyhnanstvo mimo Itálie.
Tiež Pompeius (Lex Pompeia) inicioval zákon, odstraňujúci trest smrti, ktorý sa dovtedy ukladal vrahovi najbližších príbuzných, a nahradil ho zákazom poskytnúť jedlo a prístrešie. Samotné súdne konanie viedlo k de facto zániku najvyššieho trestu: Každý obvinený mal právo ostať dočasne na slobode a teda vyhnúť sa očakávanému rozsudku útekom. Takto bol dobrovoľný exil faktickou náhradou za smrť a Comices centuriates, poverené riešením dotyčného prípadu sa obmedzovali na potvrdenie vyhnanstva.
Cisárstvo, pravdepodobne z dôvodu upevnenia moci, sa vrátilo k najvyššiemu trestu. Trest smrti za vraždu najbližších príbuzných zrušený Pompeiom bol znovu zavedený cisárom Augustom. Zaviedla sa neľútostná prísnosť, napríklad voči kresťanstvu, ktoré sa previnilo proti tradičnej morálke (mos maiorum) a malo za následok celú sériu náboženských prenasledovaní.
Táto prísnosť sa dodržiavala ako v Západorímskej, tak aj vo Východorímskej ríši. Každý kto sa previnil proti životu inej osoby, manželskému zväzku, peniazom, lodnej doprave alebo proti náboženstvu – capite punietur – bude potrestaný hrdelným trestom. Vinníci mali v takomto prípade jedinú nádej: Panovník, neobmedzený vládca, mohol použiť prostriedok zvaný indulgentia – zmierniť alebo úplne zrušiť následky vyplývajúce z vynesenia najvyššieho trestu. Toto právo udelenia milosti časom zaniklo a európskym panovníkom sa navrátilo až v 12. storočí, po renesancii rímskeho práva.

Novovek – boj za zrušenie trestu smrti

Reforma trestu smrti sa v Európe začala v päťdesiatych rokoch 18. storočia za podpory mysliteľov ako boli taliansky právnik Cesare Bonesana markíz de Beccaria, francúzsky filozof François Voltaire a anglický právny reformátor Jeremy Bentham.

Abolicionizmus 19. storočia

Prvá abolicionistická kampaň markíza de Beccariu bola zaštítená humanistickou filozofiou, ktorá ožila v 19. storočí – o sto rokov neskôr. Abolicionizmus sa však nestal literárnou debatou, ale hnutie nadobúdalo konkrétnu podobu. Okolo päťdesiatych rokov reformné snahy začali prinášať prvé plody. V roku 1845 bola v Spojených štátoch založená Americká spoločnosť za zrušenie trestu smrti a prvým štátom ktorý odstránil trest smrti bol štát Michigan (1847). Prvé krajiny ktoré úplne odstránili najvyšší trest boli Venezuela (1853) a Portugalsko (1867).

Recidíva 20. storočia do roku 1945

Reálne úspechy abolicionistického hnutia v 19. storočí sa v čase pred druhou svetovou vojnou týkali jedine Španielska, ktoré zrušilo najvyšší trest 8. septembra 1932. V krajinách, kde si trest smrti ponechali (napr. Veľká Británia, Francúzsko) počet popráv mierne klesal. K návratu však viedli jednak vojny a jednak nastolenie totalitných diktatúr. Cez vojnu narastal počet príležitostných (vojenských, mimoriadnych) súdov a došlo k rozšíreniu počtu zločinov trestaných najvyšším trestom. Španielsko obnovilo tento trest 10. októbra 1934 a Nemecko ho opäť začalo široko používať. Tak isto trestná politika Sovietskeho zväzu ilustrovala náchylnosť diktatúr k tomuto prostriedku – aj keď sa nazýval výnimočné obranné opatrenie štátu pracujúcich.

Medzinárodné záväzky po roku 1945

Široký vývin medzinárodných vzťahov po druhej svetovej vojne viedol k vyhláseniam s celosvetovým alebo regionálnym dosahom, ktoré sa priamo alebo nepriamo dotýkajú problému najvyššieho trestu. Trest smrti sa stal predmetom medzinárodnej diskusie, najmä na pôde OSN. Ide o snahu vypracovať medzinárodné štandardy, ktoré majú byť recipované do národných legislatív signatárskych štátov a ktoré sa opierajú o liberálne ponímanie postavenia jedinca a jeho vrodených, nezastupiteľných a neodňateľných práv.

Posledné popravy v Československu

Poslednou ženou, ktorá bola popravená na území Československa bola Olga Hepnarová. Poprava bola vykonaná v Prahe na Pankráci 12. marca 1975. Hepnarovú odsúdili na smrť za masovú vraždu, ktorú vykonala v lete 1973. Požičaným nákladným autom vrazila do čakajúcich ľudí na električkovej zastávke na Strossmayerovom námestí v pražských Holešoviciach; zabila 8 ľudí a mnohí boli zranení. Po Hepnarovej smrti boli popravovaní už iba muži.
Posledným mužom, ktorý v Československu zomrel na šibenici (a teda posledným popraveným vôbec) bol Štefan Svitek, ktorý bol odsúdený za mimoriadne brutálne vyvraždenie svojej rodiny (tehotná manželka a dve dcéry). Popravený bol 8. júna 1989 v Bratislave.

Súčasný stav

K dnešnému dňu (2015) bolo na svete 96 krajín, ktoré úplne, teda de iure aj de facto odstránili trest smrti zo svojich právnych úprav pre všetky trestné činy. Trest smrti však dlhšie ako 10 rokov nepraktikovalo ďalších 34 krajín a v 9 krajinách je povolený len za zvláštnych okolností. V 58 krajinách sa trest smrti používa.