google/wiki40b huggingface dataset:
Dromaeosaurus

Opis

Dromaeosaurus bol malý mäsožravec veľkosti dnešného vlka, dlhý asi 2 metre a vážiaci zhruba 15 kg. V čeľustiach pretiahnutej papule Dromaeosaura sa nachádzalo množstvo ostrých zahnutých zubov. Podobne ako iné dromaeosauridy, aj Dromaeosaurus mal silne vyvinuté predné končatiny, ktoré vybiehali do dlhých prstov s pazúrmi. Jeho najvýraznejšou črtou bol však kosákovitý pazúr na druhom prste chodidla. Žil vo vrchnokriedovej perióde kampán, hoci nálezy jeho zubov zo súvrstvia Lance alebo Hell Creek sú dôkazom toho, že žil vo vrchnokriedovom mástrichte, asi pred 65,5 miliónmi rokov.

Dejiny

Prvé pozostatky Dromaeosaura objavil v roku 1914 paleontológ Barnum Brown počas expedície pri rieke Red Deer. Oblasť, v ktorej pozostatky našiel, je dnes súčasťou Parku dinosaurov v kanadskej Alberte. Holotyp s označením AMNH 5356, pozostáva z neúplnej lebky dlhej 24 cm (mandibula, jazylka), prvej záprstnej kosti a zopár kostí končatín. Z Alberty a Montany sú známe aj nálezy niekoľkých ďalších fragmentov lebky a 30 izolovaných zubov.
William Diller Matthew a Barnum Brown v roku 1922 pomenovali a opísali typový druh rodu Dromaeosaurus - Dromaeosaurus albertensis. Rodové meno pochádza z gréckych slov δρομεύς/dromeus („bežec“) a σαύρος/saurus („jašter“). Druhové meno, albertensis, sa vzťahuje k miestu, kde boli ako prvé nájdené jeho fosílie - Alberta.
Do rodu Dromaeosaurus bolo v priebehu rokov priradených celkom sedem druhov: Dromaeosaurus laevifrons (Cope, 1876); Dromaeosaurus? cristatus (Cope, 1876); Dromaeosaurus? gracilis (Marsh, 1888); Dromaeosaurus explanatus (Cope, 1876); Dromaeosaurus minutus (Marsh, 1892); Dromaeosaurus falculus (Cope, 1876) a Dromaeosaurus mongoliensis (Barsbold, 1983). Ani jeden z nich však dnes nie je považovaný za platný. Väčšina z nich je totiž založená na neúplných pozostatkoch, ktoré pravdepodobne patria iným rodom a ktoré sú oveľa menej kompletné než pozostatky druhu Dromaeosaurus albertensis.

Paleobiológia

Dromaeosaurus sa od svojich blízkych príbuzných odlišuje vysokou, širokou lebkou a širokými koncami zubov v hornej čeľusti. Aj spodná čeľusť bola v porovnaní so spodnou čeľusťou iných dromaeosauridov (napr. Velociraptor) vysoká a robustná. Tieto znaky naznačujú, že Dromaeosaurus hrýzol omnoho silnejšie, než iné dromaeosauridy. Podľa štúdie Therriena a jeho kolegov z roku 2005 je zrejmé, že Dromaeosaurus mal asi trikrát silnejší zhryz, než slávny Velociraptor a navrhli, že k zabitiu svojej koristi sa skôr spoliehal na svoje čeľuste ako na svoj veľký kosákovitý pazúr.

Fylogenéza

Dromaeosaurus bol spočiatku zaradený do rovnomennej podčeľade Dromaeosaurinae v čeľadi „Deinodontidae“ (dnes Tyrannosauridae) na základe určitých podobností lebky. V roku 1969 však paleontológ John H. Ostrom zistil, že Dromaeosaurus zdieľa omnoho viac charakteristík s rodom Velociraptor a Deinonychus a preto ich zaradil do novej čeľade: Dromaeosauridae. V rámci tejto čeľade sa za jeho najbližších príbuzných považujú rody Utahraptor, Achillobator a Adasaurus.
Saint-Aignan (Ardennes)

Poloha

Obec má rozlohu 7,74 km². Najvyšší bod je položený 268 m n. m. a najnižší bod 148 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 140 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE
Montberaud

Poloha

Obec má rozlohu 15,87 km². Najvyšší bod je položený 474 m n. m. a najnižší bod 265 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 213 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Dejiny Bieloruska

Osídľovanie Bieloruska

V 7. – 6. storočí pred Kr. sa z južnej oblasti Európy na územie Bieloruska presunuli staroslovanské kmene, prívrženci tzv. milohradskej kultúry. V 1. storočí pred Kr. sa na tomto území objavili predstavitelia druhej slovanskej skupiny – tzv. Zarubineckej kultúry. Slovanské kmene, ktoré sem v tomto období prišli postupne asimilovali  susedné baltské. V 9. storočí sa Polacké, Turovo-Pinské, a Smolenské kniežatstvo stali súčasťou Kyjevskej Rusi.

Predčasné voľby

Opoziční poslanci Bieloruského národného frontu nástojili na rozpustenie bieloruského parlamentu a organizáciu nových volieb. Po krajine sa rozbehli petície za rozpustenie parlamentu a bez ohľadu na podpisy zozbierané v priebehu troch mesiacov (vyše 442 000) a nespočetné mítingy, Najvyššia rada republiky ich vyvrátila a spochybnila. Napriek tomu bola za skrátenie volebného obdobia z piatich na štyri roky a vyhlásenie predčasných volieb v roku 1994.
Z predčasných volieb vyšla víťazne strana premiéra Vjačeslava Kebiča, ktorá sa skladala z bývalých členov komunistickej strany. Počas nasledujúceho obdobia sa pokúšalo viesť tradičnú politiku vzdialenú extrémizmu aká bola dovtedy známa obyvateľom krajiny. V roku 1993 preto prijali Zákon o privatizácii, ktorý zabezpečil ochranu kolchozov a štátnych sovchozov. Navyše sa Stanislav Šuškevič snažil zrýchliť privatizáciu štátnych podnikov, v týchto krokoch však nebol úspešný a v auguste 1994 bol na poste predsedu parlamentu nahradený Mjačeslavom Gribom.

Prvé prezidentské voľby v Bielorusku

Dňa 30. marca 1994 bola Najvyššou radou Bieloruska prijatá nová ústava, ktorá v krajine zabezpečila post prezidenta republiky so širokými právomocami. Prvé prezidentské voľby v histórii Bieloruska sa konali 10. augusta 1994. Viačeslav Kebič v nich prehral. Prezidentom Bieloruska sa stal Alexandr Lukašenko, ktorý bol proti rozpusteniu Sovietskeho zväzu. Po nástupe do funkcie začal rozvíjať aktívnu kampaň, aby odhalil korupciu v krajine a počas svojej vlády upevnil vzťahy s Ruskom.
Ratajské rybníky

Ochrana

Predmetom pre osobitne chránené územie je spoločenstvo troch kaskádovito vybudovaných rybníkov, mokradí a vlhkých slatinných lúk v ich okolí s cenným biotopom chránených a ohrozených druhov rastlín a živočíchov.

Vodstvo

Sústava troch ratajských rybníkov je prietoková, najvyššie položený je Horný Ratajský rybník, do ktorého sa sťahuje voda z mokradí a rašelinových lúk nad ním a tiež ho napája niekoľko bezmenných potokov stekajúcich po svahu vrchu Čertovina (655 m n. m.).
V kaskáde pod Horným ratajským rybníkom je zemepisne nepomenovaný a najmenší z rybníkov, ktorý je osadený leknami a priamo pod hrádzou je vyvedený prepad vody z neďalekého vodného zdroja. Voda z neho a z odtoku rybníka napája najnižšie položený Dolný Ratajský rybník. Z územia prírodnej pamiatky Ratajské rybníky odvádza vodu bezmenný vodný tok do zhruba sto metrov vzdialeného Blatenského potoka, ktorý je pravostranným prítokom neďalekej rieky Chrudimky.

Flóra a fauna

Pobrežné porasty rybníkov s hustými skupinami drevín aj solitérnych stromov prechádzajú do druhovo pestrých rašelinových až slatinných lúk a vytvárajú tak priaznivé stanovištia pre hniezdenie vtáctva, bohatú populáciu obojživelníkov a hmyzu, ktorých život je spätý s vodou. Zo žiab je silne zastúpený skokan hnedý, ktorý sa tu rozmnožuje a v jarných mesiacoch sa objavuje v silnom počte.
Na území prírodnej pamiatky žije aj mnoho druhov motýľov, vyskytuje sa tu modráčik bahniskový aj vzácny motýľ vlhkých lúk modráčik krvavcový.
V trvalo zamokrených priehlbinách sa darí ohrozeným druhom machorastov a v lúčnych porastoch za Horným ratajským rybníkom koncom leta rozkvitá vzácny horec pľúcny. Ide o jedinú lokalitu jeho výskytu v CHKO Žďárské vrchy.
Geomorfologicky je územie prírodnej pamiatky súčasťou Českomoravskej vrchoviny.
Mauvezin-d’Armagnac

Poloha

Obec má rozlohu 4,68 km². Najvyšší bod je položený 132 m n. m. a najnižší bod 82 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 109 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Bouisse

Poloha

Obec má rozlohu 25,44 km². Najvyšší bod je položený 926 m n. m. a najnižší bod 472 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 93 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Villiers-sur-Tholon

Poloha

Obec má rozlohu 15,5 km². Najvyšší bod je položený 236 m n. m. a najnižší bod 104 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 473 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Orlov

Polohopis

Podhorská obec Orlov leží vo východnej časti Ľubovnianskej vrchoviny, v údolí rieky Poprad, tesne pred tým, než opúšťa územie Slovenska.
Najvyššie položeným bodom v katastrálnom území obce je Kurčínska magura s výškou 894 m n. m. Najnižšie položeným bodom v katastrálnom území obce je sútok Smrečanského potoka a rieky Poprad, 460 m n. m.

Časti obce

K obci Orlov patria ako miestné časti, osada Andrejovka a osada Kurčín.

Erb

Erb zobrazuje bieleho orla v zelenom poli. Erb obce je spracovaný podľa historickej pečate obce z roku 1787.

Dejiny

Orlov bol založený pravdepodobne okolo roku 1330, prvá písomná zmienka je z roku 1349. Vtedy patril pod panstvo neďalekého hradu Plaveč. Obyvatelia obce sa živili predovšetkým prácou v lese a poľnohospodárstvom, k rozmachu došlo po roku 1873, keď 1. mája bola daná do prevádzky železnica z Prešova (od roku 1969 existuje spojenie po koľajniciach aj s Podolíncom).

Osobnosti

Dita Gabajová (23. 06. 1914 Orlov – † 23. 01. 2000 Bratislava) – operná speváčka, učiteľka

Aktivity

Hlavnou aktivitou v obci je priemysel stavebných hmôt, perspektívny je aj cestovný ruch najmä v náväznosti s blízkymi regiónmi Poľska. K Orlovu patrí ako miestna časť aj osada Andrejovka a Kurčín kde bol v minulosti železný hámor a vodná píla.

Farský úrad

Chrám sv. Paraskevy (gréckokatolícky), jednoloďový s predstavanou vežou a pristavanou sakristiou, postavený v roku 1864, obnovený v rokoch 1913 a 1970.

Staré a inojazyčné názvy obce

1349 Orlou, 1773 Orlow, Orló, 1786  Orló, 1808 Orló, Orlow, Orluw, 1863 Orló, 1920 Orlov, maď. Orló.
Titus Kolník

Životopis

Narodil sa v roku 1932 v Hrachovišti a v rokoch 1942-50 študoval na gymnáziu v Novom Meste nad Váhom. Následne absolvoval štúdium archeológie a národopisu na Filozofickej fakulte UK v Bratislave (1950-55). Už pred skončením štúdia sa v roku 1954 stal pracovníkom Archeologického ústavu SAV. Počas kariéry absolvoval viaceré študijné pobyty v Maďarsku (1957 a 1982), v Rakúsku (1962) a v Nemecku (1964-65, 1990-91). Tiež bol členom viacerých vedeckých organizácii. 
Svojimi terénnymi aktivitami a výskumami položil základy bádania o dobe rímskej na Slovensku, bol uznávaným odborníkom i na germánsku a rímsku problematiku. Rozsiahlou výskumnou a publikačnou činnosťou vytvoril chronologickú i historicko-interpretačnú štruktúru tejto časti dejín, čím sa vypracoval na medzinárodne uznávaného vedca.
Veľkú pozornosť venoval hodnoteniu archeologických nálezov, s dôrazom na výtvarný prejav a umenie. Výsledky bádania publikoval v mnohých domácich i zahraničných časopisoch a zborníkoch. Bol hlavným redaktorom periodika Slovenská archeológia (1991-99) a v rokoch 1966-69 zastával funkciu vedúceho oddelenia v Archeologickom ústave SAV.
Les Loges-en-Josas

Poloha

Obec má rozlohu 2,48 km². Najvyšší bod je položený 159 m n. m. a najnižší bod 91 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1 521 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Maing

Poloha

Obec má rozlohu 11,68 km². Najvyšší bod je položený 90 m n. m. a najnižší bod 24 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 4 010 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Strieborný kríž Žilinskej diecézy

Strieborný kríž Žilinskej diecézy je vyznamenanie Žilinskej diecézy založené Tomášom Galisom, diecéznym biskupom v roku 2018 pri príležitosti 10. výročia zriadenia diecézy. Vyznamenanie je zriadené v jedinej triede a všetci laureáti sú zapísaní do osobitnej matriky. Prvý krát bolo vyznamenanie udelené 9. februára 2018.
Soboš

Erb

V zelenom štíte zlaté mlynské koleso, spodnou lopatkou prekrývajúce modrú pažiť, v horných rohoch štítu po trie malé zlaté bezostene klasy na listnatých steblách.
Tento erb bol prijatý  uznesením obecného zastupiteľstva v roku 2006 a je zapísaný v heraldickom registri Slovenskej republiky pod signatúrou S – 368/2006. 
Nový erb, čiastočne sa inšpirujúci obsahom odtlačku pečatidla obce z polovice 19. storočia, doplnený o motív mlynárstva ktorého existencia je v obci doložená už v 15. storočí.
Autormi erbu sú  Leon Sokolovský a Sergej Pančák.

Vlajka

Vlajka obce pozostáva zo šiestich  pozdĺžnych pruhov vo farbách žltej (1/6), zelenej (1/6),  modrej (1/6), žltej (1/6), zelenej (1/6) a modrej (1/6).  Vlajka má pomer strán 2 : 3 a ukončená je tromi cípmi, t. j. dvoma zostrihmi, siahajúcimi do tretiny jej listu.
Literatúra: Heraldický register Slovenskej republiky VIII., Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky, Matica slovenská 2009, str. 44 - 45.
Cleuville

Poloha

Obec má rozlohu 4,1 km². Najvyšší bod je položený 142 m n. m. a najnižší bod 85 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 159 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Heda Bartíková

Životopis

Jej otcom bol spisovateľ Alois Hříbal. Po základnej škole absolvovala Strednú priemyselnú školu poľnohospodársku, ale poľnohospodárstvu sa nevenovala. Pracovala ako novinárka, v Kartografii bola techničkou, na telovýchovnej škole ČUV ČSTV pôsobila v úlohe odbornej referentky. V roku 1985 sa stala redaktorkou nakladateľstva Olympia. Veľa písala, používala tiež pseudonym Hedy Bartley.

Dielo

Písala poéziu, detektívky, biografiu o Páralovi, hororové a sci-fi poviedky. Poviedky jej vytlačili časopisy Květy, Maska, Magazín Co vás zajímá a ďalšie.
Erbéviller-sur-Amezule

Poloha

Obec má rozlohu 4,45 km². Najvyšší bod je položený 305 m n. m. a najnižší bod 238 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 87 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Vauthiermont

Poloha

Obec má rozlohu 4,74 km². Najvyšší bod je položený 412 m n. m. a najnižší bod 354 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 232 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Tretia česko-slovenská republika

Územie a obyvateľstvo

Po skončení vojny v máji 1945 bolo Česko-Slovensko obnovené. Bolo síce garantované, že táto obnova bude vykonaná v tzv. predmníchovských hraniciach, t.j. v podobe z augusta 1938, Podkarpatskú Rus však republika odstúpila Sovietskemu zväzu. Tri milióny obyvateľov nemeckej národnosti bolo odsunutých z krajiny do Nemecka a Rakúska na základe Benešových dekrétov so súhlasom Spojencov.
Nikšić

Nikšić je s takmer 60 000 obyvateľmi druhé najväčšie mesto Čiernej Hory. Nachádza sa asi 50 km severne od čiernohorského hlavného mesta Podgorice, v centrálnej časti krajiny pod vrcholom Trebjesa. Mesto je centrom rovnomennej občiny.

Kultúra

Nikšić je mesto s bohatým kultúrnym a historickým dedičstvom, nachádza sa tu mnoho pamiatok z Ilýrie a doby Rímskej. Mnoho dokumentov historických artefaktov je vystavaných v miestnom múzeu, ktoré tvoria spolu s archívom a knižnicou, ktorá je súčasťou Kultúrneho centra. Okrem Kultúrneho centra sa v meste nachádza aj miestne divadlo, verejné inštitúcie Zahumlje, a Centrum pre informačnú činnosť - TV Nikšić, Rádio Nikšić, TV Montena atď.

Vzdelanie

V Nikšič sa nachádza 11 materských, 24 základných a 4 stredné školy. Ďalej je tu jedna hudobná a umelecká škola a Filozofická fakulta.

Hospodárstvo

Nikšić je po Podgorice druhé najväčšie priemyselné centrum Čiernej Hory.
V meste je výrazné zastúpený drevársky priemysel a produkuje sa tu jedna z najznámejších značiek piva bývalej Juhoslávie Nikšićko Pivo. Ďalšími významnými závodmi sú Nikšićká železiareň (Nikšićka Željezara), bauxitová baňa a ďalšie. Nikšićské železiarne boli založené nedlho potom, čo juhoslovanskí komunisti prevzali moc. Niesli meno Borisa Kidriča a patrili k najväčším zamestnávateľom v regióne. Boli však dlhodobo veľmi stratové a stali sa symbolom problematického ekonomického plánovania socialistickej Juhoslávie.
Tieto veľké priemyselné podniky sa usilovne snažia prežiť rozpad socialistického hospodárstva a od tej doby tiež zažili väčší ekonomický rast. Proces privatizácie už u týchto firiem prebehol alebo stále prebieha.

Doprava

Mesto spája so zvyškom Čiernej Hory predovšetkým cesta E762. Nikšić je tiež hlavnou križovatkou ciest smerom do Bosny a Hercegoviny. Je možné sa dostať do Foče na sever a do Trebinje na juhovýchod. Je tu tiež cesta do Risanu v Boke Kotorskej. Mesto má ďalej spojenie do Zabljaku a Šavniku.
Nikšić má železničné spojenie iba do čiernohorskej metropoly Podgorica. Jednokoľajová elektrifikovaná trať bola modernizovaná v prvej polovici druhej dekády 21. storočia. Úzkorozchodná trať smerom do Bosny a Hercegoviny nie je v prevádzke od roku 1965.
Nikšićké letisko je pre lety uzavreté. Medzinárodné letisko Golubovci v Podgorici je vzdialené asi 70 km a vedie pravidelné lety do Belehradu, Sarajeva, Budapešti, Zürichu, Frankfurtu, Ľubľany, Paríža, Ríma, Viedne, Istanbulu, Dubrovníka, Bruselu, Kodane, Mníchova, Záhrebu, Moskvy, Londýna a ďalších lokalít.
Štátny znak Čiernej Hory

Súčasný štátny znak Čiernej Hory, ktorý je takisto súčasťou štátnej vlajky, bol oficiálne prijatý zákonom dňa 13. júla 2004. Ide o zlatú korunovanú dvojhlavú orlicu s krídlami za letu, so žezlom v pravom drápe a jablkom v ľavom. Na hrudi má srdcový štítok so zlatým levom na zelenom poli s modrým pozadím. Zlatá koruna nad orlicou, zlaté žezlo a jablko sú doplnené krížikom – predstavujú čiernohorské korunovačné klenoty. Znak predstavuje zlatý vek Čiernej Hory za vlády dynastie Petrović-Njegoš, ktorá tu vládla do roku 1918.
Columbia Accident Investigation Board

Columbia Accident Investigation Board (v preklade komisia pre vyšetrovanie nehody Columbie, skrátene CAIB) bola komisia, ktorá vyšetrovala príčiny havárie raketoplánu Columbia. Táto komisia bola zostavená 2. februára 2003 (druhý deň po katastrofe) a vypracovala plán možných dôvodov a príčin havárie raketoplánu obsahujúci takmer 3 200 bodov. Na čele komisie stál Harold W. Gehram, admirál námorníctva, ktorý viedol už niekoľko vyšetrovaní.
Prví členovia komisie boli vymenovaní už v deň havárie. Komisia sa spočiatku nazývala International Space Station and Space Shuttle Mishap Interagency Investigation Board, Mezirezortná vyšetrovacia komisia pre havárie Medzinárodnej kozmickej stanice a raketoplánov. Admirál Gehman navrhol, aby sa jeho komisia premenovala na Columbia Accident Investigation Board, skrátene CAIB. 2. februára členovia komisie prilietali súkromnými lietadlami na základňu letectva Barksdale v Louisiane. V tento deň sa uskutočnilo tiež prvé zasadanie komisie. Vyšetrovanie sa začalo 3. februára. 6. februára sa komisia premiestnila do Johnsonovho kozmického strediska v Houstone.

Skupiny

Počas prvého týždňa rozdelil Gehman členov CAIB do štyroch pracovných skupín, ktoré poveril špecifickými úlohami. Prvá skupina sa zaberala organizáciou NASA, postupmi manažérov, organizáciou údržby a internými bezpečnostnými postupmi. Druhá mala skúmať prípravu astronautov na let a činnosť pracovníkov riadiaceho strediska a podporných expertných skupín v priebehu letu. Tretia skupina mala na starosti vyhodnocovanie nájdených trosiek Columbie. Štvrtá skupina sa zaoberala históriou NASA, vnútornou štruktúrou agentúry, jej zvykmi a dopadmi týchto okolností na udalosti okolo havárie Columbie. Gehram tiež vytvoril vlastnú nezávislú expertnú technickú skupinu, ktorá skúmala údaje kozmickej agentúry NASA, pretože nemohol úplne dôverovať internej pracovnej skupine MIT agentúry.

Vyšetrovanie

Vyšetrovacia komisia sa sústredila na dva kľúčové zdroje informácií: Údaje v počítačoch riadiaceho strediska a skúmanie zhromaždených trosiek. Komisia študovala tiež záznam rádiolokačných sledovaní, záznamy telemetrie a záznamy hovorov s posádkou. Na základe údajov z telemetrie sa pátranie na troskách postupne zúžilo na hľadanie poškodenia na nábežnej hrane krídla. Po nájdení dátového záznamníku OEX (Orbiter Experiment Support System), ktorý sa nachádzal na palube orbitera a zaznamenával niektoré údaje až do okamihu katastrofy, sa expertom podarilo lokalizovať presné miesto prvotného poškodenia. Technici NASA na žiadosť CAIB vyrobili model nábežnej hrany zo skutočných panelov RCC odmontovaných z iného raketoplánu a odoslali ho v júni do Severozápadného výskumného ústavu (SWRI – Southwest Research Institute). Tam prebiehali pokusy s ostreľovaním panelov RCC kusmi izolačnej peny z nádrže ET. 7. júla prišiel presvedčivý dôkaz o tom, že poškodenie tepelnej ochrany Columbie skutočne spôsobil náraz izolačnej peny z ET, čo potvrdil aj S. Hubbard. 26. augusta 2003 vydala komisia záverečnú správu.
Sarrey

Poloha

Obec má rozlohu 14,21 km². Najvyšší bod je položený 489 m n. m. a najnižší bod 339 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 385 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Faye

Poloha

Obec má rozlohu 8,7 km². Najvyšší bod je položený 133 m n. m. a najnižší bod 98 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 224 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Ural (pohorie)

Geológia

Ural patrí medzi najstaršie pohoria. Najstaršie horniny oblasti pochádzajú z prekambria. Počas rífeja (vrchné proterozoikum) vznikol medzi oblasťami Baltiky (Baltský štít) a Sibíri (sibírsky alebo angarský štít) oceán, ktorý oba kontinenty oddialil, v dôsledku svojho rozchádzania. Tento proces trval mnoho miliónov rokov až do silúru, kedy začal oceán kolabovať. Na západe sibírskej platne sa začala subdukcia, keď sa jeho oceánska kôra pod pod ňu začala podsúvať. Pred asi 250 až 300 miliónmi rokov počas karbónu začala Sibír kolidovať s východnou časťou Laurentie. Došlo k orogenéze, ktorá je dnes označovaná ako uralská, no v staršej literatúre bola často priraďovaná k hercýnskej. Približne v tom istom období sa Sibír zrazila aj s kazachstanským blokom, čo umožnilo vznik veľkej pevniny Laurázie. V dôsledku zrážky došlo v oblasti Uralu okrem významných intrúzií granitoidných hornín a vulkanizmu a metamorfóze, ktorá postihla rovnako horniny dávneho oceánskeho dna. Pri zrážke došlo aj k zachyteniu častí ultrabázických hornín oceánskeho dna, ktoré sa tak vyhli subdukcii. Rozsiahle telesá peridotitov (dunitov a harzburgitov) dnes vytvárajú dôležité ekonomické akumulácie rudných minerálov.
Ako zrážka pokračovala na západe (v predpolí) orogénu vznikla vo vrchnom karbóne veľká panva, ktorá sa postupne do triasu zaplnila až 5 000 m hrubými vrstvami sedimentov. Panva prepájala oceánske priestory tethýdy s arktickými vodami na severe. Formovanie samotného Uralu sa tým skončilo. V dobe svojho vzniku bol Ural niekoľkokrát vyšší než je dnes. Sedimentárna okrajová panva predpolia, ktorá na západ od neho vznikla sa čoskoro začala plniť úlomkami hornín, ktoré vznikli pri jeho erózií. Dnes je táto oblasť označovaná ako Priuralie. Usadzovali sa v nej vápence a evapority. Najvýznamnejšie ložiská solí z tohto obdobia sa nachádzajú pri meste Solikamsk. Východne od Uralu sa začala významnejšia sedimentácia až v terciéri.

História geologického výskumu pohoria

Prvým ruským geológom, ktorý venoval zvlášť pozornosť Uralu bol Ernst Karlovič Hofmann z Petrohradskej univerzity. Jeho výskum sa začal v roku 1828, počas tohto obdobia nazbieral rozsiahly študijný materiál a prešiel pohorím stovky kilometrov. Ural skúmali aj viacerí západoeurópski geológovia, Škót Roderick Murchison v roku 1841 na základe výskumu hornín v oblasti mesta Perm vyčlenil geochronologickú jednotku perm.
Na Urale sa nachádzajú významné ložiská zlata, platiny, uhlia, železa, niklu, striebra, ropy a mnohých ďalších nerastných surovín.
Jaulnes

Poloha

Obec má rozlohu 15,84 km². Najvyšší bod je položený 122 m n. m. a najnižší bod 54 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 357 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE