Februárový prevrat

Februárový prevrat (iné názvy: Február, Február 1948, Februárový puč, februárové udalosti roku 1948, Pražský prevrat (v roku 1948), Pražský puč (v roku 1948), z pohľadu komunistov: Víťazný február, Februárové víťazstvo pracujúceho ľudu, Víťazstvo česko-slovenského pracujúceho ľudu (1948)) je názov komunistického prevratu v Česko-Slovensku, ktorý sa uskutočnil medzi 17. februárom a 25. februárom 1948. Dnes je (nekomunistami) vnímaný ako prechod od demokracie k totalite, pripojenie k sovietskemu mocenskému bloku, začiatok útlaku obyvateľstva a ekonomického úpadku. V období socializmu bol 25. február oslavovaný ako významný deň Česko-Slovenska.

Priebeh a následky

Komunisti sa dlhodobo, už počas druhej svetovej vojny, pripravovali na prevzatie moci v štáte. Úzko spolupracovali so stalinským Sovietskym zväzom, snažili sa narušovať činnosť ostatných politických strán po roku 1945 združených v tzv. Národnom fronte. V prvých povojnových voľbách 26. mája 1946 získali komunisti v Česku
40,17 % (v Čechách 43,25 %, na Morave 34,46 %) hlasov. Na Slovensku triumfovala Demokratická strana (DS) so 62% hlasov, čo však predstavovalo len 14% v celoštátnom meradle. Komunisti s hlasmi sociálnych demokratov (Československá sociální demokracie) dosiahli pohodlnú väčšinu v parlamente a postupne sa im podarilo ovládnuť políciu, armádu i robotnícke organizácie. 2. júla 1946 sa vtedajší predseda Komunistickej strany Česko-Slovenska (KSČ) Klement Gottwald stal predsedom vlády. Komunisti využívali roztrieštenosť vtedajších demokratických politických strán (Československá strana národně socialistická - ČSNS, Československá strana lidová - ČSL a DS), faktickú neexistenciu opozície, povojnový radikalizmus a "mníchovské sklamanie" a nerozhodnosť chorého prezidenta Edvarda Beneša. 
Napriek tomu, že komunisti získavali rozhodujúce pozície v mocenských zložkách, Československo bolo začiatku roku 1948 posledným štátom v sovietskej sfére vplyvu (principiálne dohodnutej vo februári 1945 na Jaltskej konferencii), kde ešte stále neboli komunisti dominantne pri moci.  
Na Slovensku prebehol prevrat akoby v dvoch fázach. Slovenská vládna kríza na jeseň roku 1947 bola generálkou komunistov na prevrat v celoštátnom meradle. Komunisti zneužitím už ovládnutej polície proti DS vykonštruovali akési "protištátne ľudácke sprisahanie" odvolávajúc sa najmä na Obuchovu aféru, do ktorého mala byť DS zapojená. Poprední politici DS boli obvinení z protištátnych aktivít. V atmosfére tlačových kampaní, pouličných demonštrácií a hrozieb si potom KSS vynútila na schôdzke 9. novembra 1947 s Lettrichom zmeny v Zbore povereníkov, čo viedlo k vytvoreniu nového 8. Zboru 18. novembra 1947. Z postu podpredsedu československej vlády bol donútený odstúpiť Ján Ursíny. 
Vo februári 1948, po Gottwaldovom odmietnutí prerokovať na vláde zneužívania národnej bezpečnosti komunistami, došlo k sérii udalostí, ktoré viedli k úplnému prevzatiu moci v celom štáte komunistami. V hre bolo veľa. KSČ sa netajila plánmi na ďalšie znárodňovanie a novú pozemkovú reformu. Komunistom neprešiel v parlamentnom výbore návrh na výrazné obmedzenie vlastníctva pôdy (nad 50 hektárov) a jej odobratie všetkým, ktorí na nej nepracujú.  Tieto plány smerovali aj ku zvyšovaniu popularity komunistickej strany pred voľbami naplánovanými na rok 1948 v krajine ešte stále sa nachádzajúcej v období nedostatku aj napriek skončeniu vojny. 
Vo vtedajšej vláde zasadalo 26 ministrov, z toho boli 9 komunisti, 3 sociálni demokrati, 12 tzv. „nekomunistických“ alebo „buržoáznych“ a 2 nestraníci (Masaryk a Svoboda). 20 februára 1948 podali 12 nekomunistickí ministri (ČSNS - 4, ČSL - 4, DS - 4) demisiu v nádeji, že prezident Beneš (bývalý člen ČSNS) rozpustí vládu a uskutočnia sa nové voľby alebo donúti komunistov dodržiavať demokratické zásady.    
Keďže neodstúpila nadpolovičná väčšina vlády, vláda ako celok nemusela podať demisiu. Nekomunistickí politici potrebovali  presvedčiť ešte dvoch ministrov z radov nestraníci alebo z ČSSD. Komunisti ich naopak potrebovali zastrašiť aby sa k demisii nepridali.  (Nakoniec Gottwald dosiahol dodatočné zbavenie úradu dvoch ministrov ČSSD Václava Majera a Františka Tymša. Ministrov, ktorí nepodporovali Gottwalda bolo spolu 14, teda väčšina, napriek tomu udalosti sa nevyvíjali podľa ich predstáv). Komunisti tvrdili, že ministri demisiou „zaujali miesto rozvratnej opozície" a preto sa sami vyradili z politického života. Zároveň začali organizovať manifestácie ako nátlakový prostriedok. 21. februára na Staromestskom námestí Gottwald vyzval na vytváranie akčných výborov, ktoré mali „očistiť verejný a politický život od reakcie". 24. februára začal komunistami inšpirovaný generálny štrajk, ktorý sa stal formou nátlaku na prezidenta. Beneš sa podvolil. 25. februára prijal demisiu a namiesto volieb doplnil vládu kandidátmi navrhnutými Gottwaldom. Vznikla tak prevažne komunistická druhá vláda Klementa Gottwalda. Komunisti počas obdobia socializmu v ČSSR oslavovali tento dátum ako "Víťazný február", "Vítězství československého pracujícího lidu". Žiaci sa učili, že vtedy "vláda prešla do rúk ľudu". Ovládnutie najvyššej úrovne rozhodovania v krajine komunistami malo rýchlo ďalekosiahle dôsledky.  
Už 10. marca 1948 nevysvetliteľne umrel nekomunistický minister zahraničia Jan Masaryk. 9. mája 1948 bola prijatá nová ústava vyhlasujúca Československo za ľudovodemokratickú republiku a 30. mája sa uskutočnili voľby len s možnosťou voliť jednotný zoznam kandidátov komunistami ovládaného Národného frontu (vhodiť do urny jednotnú / spoločnú kandidátku) alebo vhodiť do urny "biely lístok" na znamenie nesúhlasu, čo urobilo 13,4% inak bol hlasovací lístok neplatný. Ďalšou možnosťou bolo nevoliť a preto komunisti najprv agitovali a v neskorších rokoch vynucovali účasť na voľbách . 2. júna 1948 zo zdravotných dôvodov odstúpil prezident Beneš a 14. júna bol za jeho nástupcu zvolený predseda KSČ a vtedajší premiér Klement Gottwald. 15. júna 1948 sa predsedom vlády namiesto Gottwalda stal komunista Antonín Zápotocký. 
Prechod moci do rúk komunistov viedol k vnútornej aj zahraničnej závislosti politiky štátu od Sovietskeho zväzu, politickým procesom, väzneniu politicky a ideologicky nepohodlných osôb, nútenej emigrácii a prenasledovaniu oponentov. Totalitný režim trval nasledujúcich 41 rokov. Na Slovensku bolo počas jeho trvania, podľa ÚPN, v politických procesoch za politické trestné činy odsúdených celkovo 71 168 osôb, z toho 51 zahynulo vo väzení.
Podľa niektorých historikov (pozri posledný odsek) bol februárový prevrat len formálny akt, ktorým sa Československo stalo súčasťou východného bloku v sovietskej sfére vplyvu ovládaného komunistami. To, že k tomu došlo vo februári, bola zhoda okolností.  Vznik jednotného bloku krajín riadených Stalinom potvrdil postavenie Sovietskeho zväzu ako superveľmocami. Po predchádzajúcej spolupráci so Západom ako spojencov v druhej svetovej vojne v boji proti fašizmu sa od roku 1947 rozpútal skrytý konflikt - studená vojna. Februárový prevrat bol impulzom na založenie nového obranného zoskupenia, Severoatlantickej aliancie NATO 4. apríla 1949 , rozdelenia Európy železnou oponou a následného vzniku Varšavskej zmluvy.

Memorabilities

25. február bol oslavovaný ako významný deň Česko-Slovenska.  Nikdy sa nestal štátnym sviatkom ani dňom pracovného pokoja. Pritom spôsobil, že až sedem cirkevných sviatkov podľa zákona z apríla 1948 a jeho novely z roku 1949 sa stalo bežnými pracovnými dňami. Odvtedy bol u nás štátnym sviatkom len 9. máj – Deň oslobodenia Československa Sovietskou armádou. 
V predvečer osláv 24. februára 1948 udeľoval prezident Gottwald na Pražskom hrade prvýkrát a naposledy Rad 25. februára. Toto vysoké štátne vyznamenanie malo tri stupne (hviezda, strieborná a bronzová medaila). Rad I. triedy vtedy udelil aj Slánskemu, Clementisovi a Frankovi, ktorí boli neskôr odsúdení v procese so Slánským.