Rainer Maria Rilke

Detstvo a mladosť

Rilke sa narodil v rodine pražského nemeckého úradníka Jozefa Rilkeho. (V posledných rokoch sa vynorili domnienky, že jeho skutočným otcom bol Leo Luzian von Roten, člen váženej šľachtickej rodiny pochádzajúcej zo švajčiarskeho Raronu. Práve v dedinke Raron, len pár desiatok metrov od hrobky von Rotenovcov, je Rilke pochovaný - tak ako si to želal vo svojom testamente. Pokým však rodinné archívy Rilkeovcov a von Rotenovcov ostávajú verejnosti aj odborníkom neprístupné, nemožno potvrdiť túto domnienku šírenú obyvateľmi Raronu.)
Zásadnou skutočnosťou jeho detstva bolo, že jeho matka Sophie ho až do piatich rokov nútila nosiť dievčenské šaty a oslovovala ho „Sophie“, čím sa vyrovnávala so stratou staršej dcéry Sophie. Tento prístup Rilke matke neskôr vyčítal, ale bola to práve ona, ktorá ho priviedla k poézii a vyžadovala od neho, aby sa učil mnohé Schillerove básne naspamäť. 
Keď mal Rilke deväť rokov, rodičia sa rozišli a jeho poslali na Vojenskú kadetskú školu v Sankt Pöltene a o rok nato na Vyššiu vojenskú reálku v Hraniciach na Morave (na rovnakej študoval aj Robert Musil a inšpirovala ho k románu Zmätky chovanca Törlessa). Neskôr študoval literatúru, dejiny umenia a filozofiu na univerzitách v Prahe a Mníchove, Mekke vtedajšej nemeckej kultúry.
Po odchode z Prahy v roku 1896 si na popud Lou Andreasovej-Saloméovej zmenil meno „René“ na „Rainer“.

Ranné roky

Neukotvené zázemie v detstve malo vplyv na jeho neskoršiu psychiku a Rilke sa celý život dával vydržiavať a obskakovať staršími, zámožnými dámami. Prvá z nich bola o pätnásť rokov staršia oduševnená literátka ruského pôvodu Lou Andreasová-Saloméová, bývalá priateľka filozofa Friedricha Nietzscheho. Zoznámil sa s ňou v roku 1897 v Mníchove a Lou sa stala jeho milenkou a poradkyňou. Ich vzťah vydržal až do roku 1900, ale aj neskôr ostala jeho priateľkou a poradkyňou, pri čom využívala aj svoje psychoanalytické skúsenosti, ktoré nadobudla ako žiačka Sigmunda Freuda v rokoch 1912 až 1913 (neskôr si otvorila svoju vlastnú psychoanalytickú ordináciu).
S Lou spoznal Rilke Berlín, Taliansko a dvakrát spolu navštívili Rusko, kde prepadol okamžitému rusofilstvu, začal sa učiť po rusky a neskôr prekladal z ruštiny (napr. Slovo o pluku Igorovom alebo Lermontovove básne).
Na jeseň 1900 krátko po rozchode s Lou Andreasovou-Saloméovou sa v umeleckej kolónii vo Worpswede na severe Nemecka zoznámil so sochárkou Clarou Westhoffovou (1878-1954), s ktorou sa nasledujúci rok oženil. V decembri 1901 sa im narodila dcéra Ruth (1901-1972). Aj keď sa nikdy oficiálne nerozišli, Rilke, neschopný viesť konvenčný rodinný život, často cestoval a pobudol u svojich šľachtických patrónok. Claru po ročnom manželstve opustil a znovu odišiel do Paríža.

Zrelosť

Pobyt v Paríži bol pre Rilkeho sčasti negatívnym zážitkom, čo neskôr vykreslil vo svojom jedinom románe Die Aufzeichnungen des Malte Laurids Brigge (po slovensky: Zápisky Malteho Lauridsa Briggeho, prel. P. Bžochová). Napriek tomu sa práve tu, okrem Augusta Rodina, ktorý ho v rokoch 1905 až 1906 zamestnával ako svojho sekretára, stretával s mnohými významnými umelcami. V Paríži vytvoril niekoľko básnických zbierok, napr. Neue Gedichte (1907), Der neuen Gedichte anderer Teil (1908), dve básne Requiem (1909 - do slovenčiny preložil M. Richter /Elégie a rekviem, 2003/) a už zmienený román Die Aufzeichnungen des Malte Laurids Brigge, fiktívny denník mladého dánskeho umelca v Paríži, ktorý prechádza duševnou krízou. Na románe začal pracovať v roku 1904, ale dokončil ho až v roku 1910.
Prvý veľký úspech mu priniesla novoromantická poéma v próze Die Weise von Liebe und Tod des Cornets Christoph Rilke, (po slovensky: Pieseň o láske a smrti korneta Krištofa Rilkeho, prel. M. Válek, 1969 a M. Richter, 2006) z roku 1906.
V roku 1906 sa stretol s českou grófkou Sidoniou Nádhernou, ktorá bola až do Rilkeho smrti jeho blízkou priateľkou a ktorú niekoľkokrát navštívil na jej zámku Vrchotovy Janovice v Čechách. Bol to Rilke, kto jej dôrazne vyhovoril svadbu so spisovateľom a novinárom Karlom Krausom, ktorý sa o ňu vážne uchádzal. 
V roku 1910 sa Rilke zblížil so svojou ďalšou priateľkou a podporovateľkou, kňažnou Máriou Thurn und Taxis-Hohenlohe, ktorá sa stala jeho doživotnou obdivovateľkou a dala mu na krátky čas k dispozícii svoj palác v Benátkach a zámok v Loučni. Jej zámok Duino na Jadrane neďaleko Terstu a jeho krásne okolie Rilkeho inšpirovalo k napísaniu prvých dvoch elégií a ďalších častí elegických básní, ktoré sa neskôr mali stať súčasťou knihy Duineser Elegien (po slovensky Duinské elégie). 
Rilke sa priatelil s celým radom významných osobností a písal si s nimi. Patrili medzi nich napríklad Hugo von Hofmannsthal, Paul Valéry, André Gide, Stefan Zweig či Rilkeho veľký obdivovateľ Boris Pasternak. V posledných mesiacoch svojho života si dopisoval aj s ruskou exilovou poetkou Marinou Cvetajevovou.
V priebehu prvej svetovej vojny - bol na krátky čas nútený narukovať ako rakúsky vojak. Slúžil vo viedenskom vojenskom archíve. V tom čase udržiaval intímny pomer s maliarkou Lou Albert-Lasard ale stýkal sa tiež so statkárkou Herthou Königovou.

Vrcholné roky

Po vojne, v čase keď vznikli Rilkeho vrcholné diela, žil prevažne vo Švajčiarsku.
Počas niekoľkých týždňov intenzívnej práce vo februári 1922 dokončil Rilke na zámku Muzot vo Švajčiarsku jednu zo svojich vrcholných zbierok Duineser Elegien (po slovensky Duinské elégie, preložil M. Šprinc, 1942, M. Válek, 1969 a M. Richter, 2003 a 2012), venovanú svojej najvernejšej mecenáške, kňažnej Marie von Thurn und Taxis-Hohenlohe. Duinské elégie sú básnickým pokusom vystihnúť zmysel ľudského utrpenia. Tento pevne uzavretý cyklus 10 elégií patrí svojou mnohovýkladovosťou a symbolikou k najzložitejším dielam mladšej nemeckej poézie. Spolu s The Waste Land (1922, po slovensky Pustatina) anglo-amerického básnika T. S. Eliota a s románom Ulysses (1922) írskeho spisovateľa Jamesa Joycea sú Duinské elégie považované za myšlienkové východisko celej modernej literatúry 20. storočia.
V roku 1922 vytvoril Rilke ďalšie významné dielo, Sonette an Orpheus (po slovensky Sonety Orfeovi), ktoré ho podobne ako Duinské elégie preslávili na celom svete.
Od roku 1923 mal vážne a dlhodobé zdravotné problémy. Posledné roky života strávil prevažne na zámku Muzot. V rokoch 1922-1926 napísal niekoľko sto básní, prevažne po francúzsky.
Zomrel na leukémiu v roku 1926 v sanatóriu Valmont pri Montreux vo Švajčiarsku. Pochovaný je pri južnej stene kostola nad dedinou Raron vo švajčiarskom kantóne Wallis, asi 20 km od zámku Muzot.