Jeruzalemské kráľovstvo

Osídľovanie Zámoria

Stabilnú zložku palestínskeho obyvateľstva tvorili vždy vidiečania. Odhaduje sa, že vtedy žilo v dedinách zhruba štvrť milióna predovšetkým domorodých obyvateľov. Vidiečania boli prevažne moslimovia, ale v okolí Betlehema, Ramly, Gazy, Keraku a východnej Galileje prevažovali kresťania. Rovnako v okolí novo zakladaných križiackych hradov bolo osídľované európskymi kresťanmi.
Po prvej križiackej výprave zostalo na Blízkom východe odhadom asi 10 000 križiakov-pútnikov a len malý počet rytierov. Bolo teda nutné získať pre nové kráľovstvo nových osadníkov z Európy. Na konci osemdesiatych rokov 12. storočia žilo v Zámorí 90 000 až 120 000 Európanov. Západní osadníci zaľudňovali predovšetkým veľké prístavné mestá, hlavne Akkon (ktorý mal odhadom až 40 000 obyvateľov) a Tyros (30 000 obyvateľov). Osídlenie Jeruzalema, ktorého pôvodné obyvateľstvo bolo vyvraždené po jeho dobytí v roku 1099, už bolo náročnejšie, pretože nebol obchodným centrom ani strediskom remeselnej výroby, nových osadníkov navyše odradzovalo jeho nehostinné púštne okolie. K osídleniu mesta preto jeruzalemskí králi lákali kolonistov mimoriadnymi privilégiami. V dobe bitke pri Hattíne mal Jeruzalem približne 20 000 obyvateľov.
Na čele mesta stála Mestská rada (la. Curia Burgensium), (fr. Cour des Bourgeois), ktorú vymenoval pán mesta a na jej čele stál vikomt. V kompetencii Mestskej rady bolo aj súdiť východných kresťanov a moslimov. V prístavných mestách zasadali súdy pre námorné záležitosti – (fr. Cour de la Mer). Vo veľkých obchodných strediskách mali rozsiahle privilégia talianski kupci, ktorí mali vlastnú samosprávu a kostoly s duchovným nezávislým od miestnej cirkvi. Toto postavenie však nebolo na všetkých miestach rovnaké a v jednotlivých mestách sa líšilo. Najvýznamnejšie postavenie mali v križiakmi kontrolovaných mestách obchodníci z Janova, Benátok, Pisy, ale aj z Marseille a Amalfi. Napriek tomu, že Latinovia predstavovali asi štvrtinu všetkého obyvateľstva v celom Jeruzalemskom kráľovstve, v mestách tvorili väčšinu.
Zvláštnym prvkom v talianskych štvrtiach križiackych miest v Palestíne boli komúny. Ich členovia sa sociálne nelíšili od ostatných obyvateľov miest, ale ich výhodné postavenie v meste bolo upravené zmluvami s jeruzalemským kráľom, ktorému v dobách dobytia prístavných miest levím podielom vypomáhalo loďstvo talianskych štátov.

Neurodzení Európania

Neurodzené európske obyvateľstvo bolo na Východe v dvoch pozíciách: voči križiackemu panstvu bolo poddanými a voči domorodcom vládnucou triedou. Neurodzení Latinovia pochádzali zo všetkých kútov Európy a rýchlo sa tunajším podmienkam prispôsobili. Títo obyvatelia žili väčšinou v mestách, kde získali status mešťanov (fr.bourgeois) a smeli vlastniť nehnuteľný majetok. Postavenie a výsady (fr. bourgeois) však mohli prostí Európania získať, v rámci niektorých zvláštnych privilégií, pokiaľ sa usadili na vidieku v okolí novo zakladaných križiackych hradov. Mešťania boli síce príslušníci sociálnej triedy, ale nepredstavovali slobodný stav.
Neurodzení Frankovia mali dovolené uzatvárať manželstvá s príslušníkmi miestnych kresťanských komunít. Miešanci Orientálcov a Európanov sa nazývali francúzsky (fr. poulains). Poarabštení poulains slúžili v jeruzalemskom vojsku, kde tvorili oddiely ľahkej jazdy, kde sa nazývali Turkopolovia – synovia Turkov.

Moslimovia a východní kresťania

Moslimovia tvorili majoritnú vrstvu obyvateľstva na vidieku, zatiaľ čo z mesta boli vyhnaní. Väčšina z nich sa hlásila k šiítskemu islamu a uznávala fátimovský kalifát v Káhire. Vo vnútrozemí sa vyskytovali rovnako sunniti a na juhu zeme sa križiaci dostali do kontaktu s beduínmi, s ktorými nadviazali spoluprácu. Medzi Sidonom a Hebronom boli usadení šiítski drúzi, s ktorými Frankovia žiadne kontakty neudržovali.
Východní kresťania spočiatku uvítali križiacke vojská ako svojich osloboditeľov od moslimskej nadvlády. Sýrski jakobiti, ktorí hovorili arabsky, smeli zostať v mestách aj na vidieku. Východní ortodoxní, medzi ktorých patrili predovšetkým Gréci (hoci jazykom palestínskych Grékov bola poväčšine arabčina) a čiastočne tiež Arméni a Sýrčania sa tešili ochrane byzantského cisára a v mestách spravovali niektoré pamiatky. Križiacke panstvo však voči nim zaujímalo obozretný a nedôverčivý postoj.
Križiacka vláda, oproti moslimskej vláde, znamenala pre východných kresťanov isté ekonomické zlepšenie, pretože im križiaci trochu znížili daňové zaťaženie, zatiaľ čo Židia a moslimovia platili rovnaké poplatky, ako za Arabov. Z náboženského hľadiska však križiaci voči inoveriacim neboli tak tolerantní ako Arabi pred nimi. Latinská cirkev miestnym kresťanským komunitám zabrala kostoly a Frankovia im nikdy nepriznali samosprávu, ktorú im moslimovia neupierali. Jeruzalemský patriarcha nič menej vyžadoval poslušnosť od všetkých kresťanov bez rozdielu, pretože sa cítil najvyšším predstaviteľom kresťanstva vo Svätej zemi.
Veľmi priateľské vzťahy nadviazali Frankovia s kresťanskými maronitmi, ktorí žili v horských oblastiach nad Tripolisom. Tí dokonca slúžili v jeruzalemskom vojsku. V roku 1182 maroniti prijali pápežovu autoritu a boli zaradení do latinskej cirkvi.

Šľachta a feudálny systém

Do Svätej zeme s prvou križiackou výpravou prišli prevažne drobní šľachtici, väčšinou Normania a Francúzi, ktorí vo svojej vlasti nehrali významnejšiu politickú rolu a neboli tak závislí na kráľovi ako veľkí feudáli. Francúzske feudálne zriadenie bolo v križiackych štátoch verne napodobené. Základnou jednotkou v spoločenskej organizácii bolo léno, ktoré bolo pridelené niektorému z rytierov. Lénom bola spravidla nejaká dedina či jej časť. Rytier mal zo svojho léna finančnú rentu a stelesňoval tu súdnu moc. Neskôr niektorí rytieri spojili viac lén dohromady a vznikali tak barónstva (fr. seigneurie) a označenie (fr. seigneur) vtedajšom pojatí znamenalo „lénny pán“). Barón potom svoje panstvo mohol rozdeliť medzi svojich rytierov-lénnikov, ktorí slúžili v barónovom vojsku namiesto platenia nájomného. Pretože na Východe bolo po prvej križiackej výprave viac pôdy, než urodzených dobyvateľov, prenikli niektorí prostí bojovníci medzi šľachtu – napríklad mocný rod Ibelinov pochádzal z rodu pisanských obchodníkov.
V polovici 12. storočia bolo v Jeruzalemskom kráľovstve na 20 000 šľachticov a 1500 lénnikov. Feudalizmus v Levante sa od systému v Európe v niektorých aspektoch líšil. Za prvé lénom tu mohlo byť aj mesto alebo mestská štvrť a príjmy z nej. Druhou odlišnosťou bolo postavenie ženy v miestnej spoločnosti, ktorá mohla byť lénnou paňou, lénnikom a mohla tiež léna dediť (pokiaľ nemala blízkeho mužského príbuzného).
V priebehu dvestoročnej histórie Jeruzalemského kráľovstva moc lénnikov prešla veľkými zmenami. Spočiatku križiacke vlády v Palestíne boli najvyššou autoritou moc kráľa, ktorý udeľoval a odoberal léna a mal tiež najvyššiu súdnu právomoc. Moc barónov od konca 12. storočia rástla a v 13. storočí už šľachtici v kráľovstve prakticky vládli. Významnou oporou kráľa v zemi bolo priame kráľovské léno, ktoré tvorila predovšetkým veľkomestá Jeruzalem, Tyros a Askalon – ten zaujímal asi tretinu zeme, zvyšok zaujímali panstva barónov.

Vláda a úradnícky aparát

Jeruzalemské kráľovstvo bolo dedičnou monarchiou. Kráľovou oporou a zároveň aj jeho opozíciou bola Kráľovská rada (franc. Haute cour, lat. Curia regnis), ktorá už pri korunovaní prvého kráľa Balduina I. deklarovala svoje právo kráľa „voliť“ – teda v praxi potvrdzovať nástupcu na trón – a jeruzalemský patriarcha riadil korunovačný ceremoniál. Kráľovskej rady sa mohli zúčastniť všetci kráľovi vazali, pretože najdôležitejšie úlohy hrali najmajetnejší baróni. V rade sa preberali všetky politické, finančné, právne a legislatívne záležitosti Jeruzalemského kráľovstva. Jej právomoci neboli nijak definované a posledné slovo mal teda kráľ, ktorý v rade zaujímal miesto ako (lat. primus inter pares) – prvý medzi rovnými.
Kráľ mal po boku tiež aj vysokých úradníkov. Jeho najvyšším zástupcom bol senešal, ktorý mal ako administratívnu, tak aj vojenskú právomoc a spravoval tiež dane. Najvyšším veliteľom vojska hneď po kráľovi bol konetábl, jeho zástupcom bol potom maršal. Administratívne záležitosti mal, podobne ako v Európe, na starosti kancelár a kráľov osobný majetok spravoval komorník.

Ekonomika

Zloženie miest v Jeruzalemskom kráľovstve, zmiešané s talianskymi obchodníkmi viedlo k rozvoju ekonomiky skôr obchodným, než agrárnym smerom. Poľnohospodárstvo po úpadku východorímskej moci stagnovalo, aj cez to však obyvateľstvu pri pobreží poskytovalo obživu. Palestínske vnútrozemie bolo väčšinou pusté, poľnohospodárstvo sa dalo prevádzkovať len na niekoľkých miestach v Galilei a pri rieke Jordán, kde sa pestovalo južné ovocie. Jednou z mála plodín, ktorú križiaci na Východ doviezli z Európy, bola vinič. Pretože moslimovia piť víno nemôžu, vo svojich zemiach ho ani nepestovali.

Architektúra a umenie

Väčšina stavebnej činnosti západných dobyvateľov na Východe sa sústredila predovšetkým na pevnosti a hrady: Krak des Moab v Keraku a Krak de Montréal v Zajordánsku, Belvoir neďaleko Tiberiady v dnešnom severnom Izraeli, hrad Ibelin v blízkosti Jaffy, templárska pevnosť La Roche Guillaume v Turecku a predovšetkým slávny hrad rádu johanitov Krak des Chevaliers v dnešnej Sýrii a mnoho ďalších pevností.
Križiaci však nebudovali iba vojenskú architektúru, ale zameriavali sa tiež aj na kostoly, na ich stavbe sa mimo iného podieľali Arabi a miestne obyvateľstvo. V Jeruzaleme bolo kostolov dvadsať sedem, v Tyru dvanásť a v Akkone štyridsať.
Za vlády križiakov došlo k prestavaniu a rozšíreniu Baziliky Svätého Hrobu. Architektonicky táto prestavba vychádza z vtedajšej francúzskej a stredomorskej architektúry a je syntézou neskorších románskych a raných gotických prvkov. Prestavba spojila všetky do tej doby oddelené oltáre a bola dokončená v roku 1149.
Križiacke umenie a architektúra kombinovala západnú gotiku s byzantským slohom a islamskou architektúrou. Veľké mestá mali bežne kúpele, ktoré sa podobali tureckým či starým rímskym kúpeľom. Ženy navštevovali kúpele rovnako často ako muži, teda dvakrát až trikrát týždenne a kúpali sa oddelene od mužov. V domoch boli pokročilo riešené sociálne zariadenia, ktoré chýbali vo väčšine vtedajších svetových miest. 
Jedným z najrannejších príkladov križiackeho umenia je Melisendin žaltár, iluminovaný rukopis zhotovený medzi rokmi 1135 – 1143, ktorý je dnes umiestnený v Britskej knihovne. Ostatné dochované rukopisy z križiackej Palestíny sú väčšinou z 13. storočia.

Nástup Balduina III.

Potom, čo sa križiaci neúspešne pokúsili dobyť Damask, vytiahol moslimský vládca Núr ad-Dín proti Antiochii a porazil kniežaťa Raimonda. Nedlho potom bol zajatý edesský gróf Joscelin II. a jeho žena ostatnú časť Edesského grófstva predala Byzantskej ríši. Po smrti antiochijského kniežaťa a zajatí edesského grófa bol tiež zavraždený tripoliský gróf Raimond II., čím bol jeho štát uvrhnutý do vnútornej krízy. Jeruzalemský kráľ najprv vytiahol oslobodiť Antióchiu od Núr ad-Dína a potom s ním uzavrel prímerie, čím získal oddychový čas na to, aby mohol nájsť nového vládcu pre severné križiacke štáty. Aj keď Edesské grófstvo už de facto neexistovalo, novým titulárnym grófom sa stal syn Joscelina II. Joscelin III. Balduin III. sa tiež stal poručníkom nového grófa z Tripolisu, ktorý bol neplnoletý a za neho prakticky vládla matka. Nakoniec sa kráľ snažil vybrať ženícha pre ovdovenú antiochijskú kňažnú Konstanciu, ale pre jej vzdor sa tak tri roky nedarilo. Potom si zvolila za manžela nemajetného francúzskeho rytiera Renauda de Châtillon.
Aj keď bolo Balduinovi III. už dvadsať rokov, musel sa o moc stále deliť so svojou matkou Melisendou. Balduin si preto na jeruzalemskom patriarchovi vynútil svoju korunováciu ako samovládca kráľovstva. Tím vyvolal otvorený konflikt s Melisendou a jej spojencom Manassém de Hierges, v ktorom Balduin III. zvíťazil. Kráľovná odišla do ústrania a Manassés de Hierges opustil Blízky východ.
V roku 1153 Balduin III. dobyl poslednú baštu egyptskej moci v Levante – prístav Askalon. Mesto získal údelom kráľov mladší brat Amaury. Dobytím Askalonu križiaci ovládli celé palestínske pobrežie. Výprava však stála kráľovskú pokladnicu veľké peniaze a v dobe, keď sa Núr ad-Dín zmocňoval Damasku, bol sa nútený jeruzalemský kráľ len prihliadať.

Aliancia s Byzanciou

V päťdesiatich rokoch 12. storočia sa jeruzalemská politika zameriavala na vrelejšie vzťahy s byzantským cisárom, čo bolo potvrdené na jar 1158 sobášom kráľa Balduina s neterou cisára Manuela I. V tej dobe však nový antiochijský knieža Renaud de Châtillon spolu s arménskymi spojencami zaútočil a vyplienil byzantský Cyprus. Balduin III. sa od Renauda dištancoval a na jeseň 1158 cisár Manuel vytiahol na východ na trestnú výpravu.
V roku 1159 zomrela Manuelova manželka Berta ze Sulzbachu a cisár sa obrátil na jeruzalemského kráľa, aby mu sprostredkoval nový sobáš s niektorou z križiackych šľachtičien. Balduin preferoval svoju neter Melisendu, dcéru tripoliského grófa, ale cisár nakoniec zvolil dcéru antiochijskej kňažnej Konstancie Marii. Balduina III. a jeruzalemský aj tripoliský dvor cisár svojim rozhodnutím podráždil, vzťahy sa však skoro zase urovnali. V roku 1163 stále bezdetný Balduin III. ochorel a v Bejrúte zomrel. Na trón nastúpil jeho mladší brat, gróf z Jaffy a Askalonu Amaury.

Moslimská ofenzíva a úpadok kráľovstva

Amauryho následník Balduin IV. od útlej mladosti trpel leprou. Aj cez svoju chorobu sa ukázal byť veľmi rozhodným a energickým kráľom a vojvodcom. V tej doba sa už naplno prejavilo rozdelenie kráľovského dvora a jeruzalemských barónov na dve názorové skupiny. Prvú skupinu tvorili predovšetkým šľachtici, ktorí sa vo Svätej zemi narodili a ich rody tu žili po niekoľko generácií.  Po nástupu Balduina IV. mali títo šľachtici tiež na dvore prevahu. Ich hlavnými predstaviteľmi boli grófi z Tripolisu Raimond III. a barón z Ramly a Nábulusu Balian. Tí zastávali umiernené názory na spolužitie s moslimmi a presadzovali voči ním aj Byzancii ústretovejšiu politiku, vojensky zameranou na obranu zeme. Druhou skupinou boli šľachtici, ktorí sa v Palestíne nenarodili, ale získali tu svoje panstvá a v arabskom svete sa príliš neorientovali. Tí presadzovali voči moslimským štátom útočnú a dobyvačnú politiku a medzi ich predstaviteľov patrili bratia Guy a Amaury de Lusignan a tiež aj Renaud de Châtillon. Od roku 1180 získali priaznivci agresívnejšej politiky významné miesta v štátnej správe a potom aj rozhodujúce slovo na dvore, keď sa kráľova sestra Sibyla vydala za grófa z Jaffy a Askalonu Guya de Lusignan. Guyovej dvorskej skupine sa tiež podarilo na uvoľnené miesto jeruzalemského patriarchu zvoliť arcibiskupa z Caesareje Herakleia, zatiaľ čo Raimond III. so svojimi priaznivcami presadzoval akkonského arcibiskupa, kronikára a vychovávateľa Balduina IV., Vilhelma.
V Egypte zatiaľ narastala po smrti Núr ad-Dína moc vezíra Saláh ad-Dína Jusúfa ben Ajjúba, neskôr známeho ako Saladin. Saladin najprv začal zjednocovať moslimov v Sýrii a narazil na odpor vládcov v Aleppu a Mosulu, ktorí boli zo Zengího rodu. Jeruzalemskí križiaci, ktorí si novú Saladinovu hrozbu dobre uvedomovali, zo všetkých síl sa snažili podporiť zengíovských vládcov a v roku 1176 sa im Saladina podarilo od útoku na Aleppo odradiť.
Kvôli neustálym lúpežným nájazdom Renauda de Châtillon na obchodné karavány Arabov Saladin na Jeruzalemské kráľovstvo zaútočil. Do čela jeruzalemských vojsk sa postavil kráľov švagor Guy, ktorý však predviedol iba svoju váhavosť v boji a jeho odporcom, na čele s Raimondom III., kráľa primäli Guya z funkcie veliteľa odvolať. Do čela armády sa napriek svojmu malomocenstvu postavil kráľ Balduin osobne a Guya vyšachoval z nástupníctvom na trón tým, že nechal korunovať svojho päťročného synovca za korunného princa. Kráľovým zástupcom sa stal Raimond III., ktorý sa rovnako stal regentom kráľovstva po dobu neplnoletosti mladého Balduina V. a veliteľom armády. Svoju zdatnosť Raimond III. preukázal, keď Saladina zahnal od obliehania Keraku (pevnosti Renauda de Châtillon), kde sa v tej dobe konala svadba jeho nevlastného syna Homfroia a kráľovej mladšej sestry Isabely a kde bol tiež prítomný veľký počet významných svadobčanov z rádov barónov.
V roku 1185 chorý kráľ zomrel a Raimond III. sa tak mohol z pevnej pozície regenta naplno zmocniť vlády za mladého kráľa Balduina V. Raimond tiež vyjednal so Saladinom prímerie na štyri roky. O rok neskôr však nečakane mladý kráľ zomrel a Raimond stratil svoje regentské práva. Moc prešla na matku zosnulého kráľa Sybilu a jej manžela Guya de Lusignan, ktorí si po krátkom konfliktu vládu v Jeruzaleme zaistili. Raimond III. odišiel z Jeruzalema do Tiberiady, kde sa dohodol so Saladinom na vzájomnom prímerí. Dvorská strana bojachtivých šľachticov sa tak dostala opäť k moci.

13. storočie

Nasledujúcich sto rokov bolo Jeruzalemské kráľovstvo obklopené sýrskym územím. Oproti stavu pred Hattínom a Saladinovou ofenzívou bolo len torzom. Hlavné mesto sa presťahovalo do prístavného mesta Akkonu a kontrolovalo oblasť pobrežia dnešného severného Izraela na juhu a južného a centrálneho Libanonu. Do Svätej zeme už prakticky neprúdili západní kolonisti a naopak miestni šľachtici odchádzali do Cyperského kráľovstva a nových križiackych štátov v Grécku.
Nový kráľ Henrich zo Champagne zomrel v roku 1197 a vdova Isabela sa po štvrtýkrát vydala, a to za brata svojho bývalého švagra Amauryho II. z Lusignanu. Potom, čo tretia križiacka výprava skončila prímerím so Saladinom, bola naplánovaná štvrtá križiacka výprava, ktorú viedol Bonifác z Montferratu. Výprava dobyla hlavné mesto Byzancie Konštantínopol, ale do Svätej zeme ich účastníci nikdy nedorazili.
Po smrti Amauryho a Isabely sa novou kráľovnou stala mladá Isabelina dcéra Mária z Montferratu, ktorá bola vydaná za omnoho staršieho a nemajetného európskeho rytiera Jána z Brienne. Pri pôrode Jánovej dcéry však Márie zomrela a ovdovený Ján vládol ďalej ako regent. V roku 1217 bola vyhlásená piata križiacka výprava a v septembri toho roku do Akkonu priplával rakúsky vojvoda Leopold VI., uhorský kráľ Ondrej II. a cyperský kráľ Hugo. Sýrski Ajjúbovci však o vojnu nestáli a bitke s križiakmi sa vyhýbali. Za tejto situácie Frankovia svojim ťažením nedosiahli ničoho a zahraniční spojenci Jána z Brienne nakoniec z Palestíny odplávali.
V roku 1225 sa mladá dcéra Jana z Brienne Jolanda vydala za rímsko-nemeckého cisára Fridricha II. Fridrich Jána z Brienne zosadil z jeruzalemského trónu a v roku 1227 odplával na Východ. V roku 1229 vyjednával s egyptským sultánom al-Kamilom z rodu Ajjúbovcov. V Jaffe obaja panovníci 11. februára 1229 uzavreli dohodu o návratu Jeruzalema pod vládu kresťanov. Moslimovia však mali v meste náboženskú slobodu a držali v rukách Omarovu mešitu a al-Aksá, a Fridrich sa ešte toho roku vrátil do Talianska. Po jeho odchode v Palestíne aj na Cypre vypukla proti cisárovej autorite revolta, na ktorej čele bol klan Ibelinov. Hneď ako vypršalo prímerie vyjednané Fridrichom, kvarismedskí Turci s Egypťanmi znovu dobyli neopevnený Jeruzalem. V ďalších rokoch sa už piata križiacka výprava vo Svätej zemi prakticky neodohrávala. V roku 1239 priplával navarrský kráľ Theobald zo Champagne, ktorý sa znovu zmocnil Jeruzalema a pomohol križiakom pri dobývaní Aškalonu, ale už nasledujúceho roku zo Svätej zeme odišiel. V októbri 1240 dorazil do Akkonu Richard z Cornwallu – priamy zástupca cisára Fridricha II. a jeho záujmov. Richard utíšil rozbroje medzi akkonskými barónmi a ich odpor proti rímsko-nemeckej moci v kráľovstve, rozšíril územie Jeruzalemského kráľovstva a uzavrel výhodné prímerie s moslimmi. Hneď ako však Richard z Cornwallu odišiel, baróni proti cisárovi opäť povstali.
V roku 1242 bola na dva nasledujúce roky zvolená regentkou kráľovstva za neplnoletého kráľa Konráda II. cyperská kráľovná Alice. Po Alicinom skorom skone nastúpil na regentský post ľahko ovplyvniteľný Henrich I. Baróni ďalej upevňovali svoju moc a vládu v kráľovstve. Tyros bol vyňatý z kráľovského vplyvu a pridelený Philippovi de Montfort a akkonská komúna bola rozpustená. Jeruzalem 23. augusta 1244 padlo do rúk chórezemských vojsk v egyptských službách a miestni kresťania boli vyhnaní. V októbri toho istého roku podľahla akkonská rytierska armáda egyptsko-chórezemským silám a kráľovstvo sa z tejto rany už nikdy nespamätalo. Táto bitka býva tiež niekedy označovaná ako „druhý Hattín“.
V roku 1250 prišiel do Palestíny (po neúspechu svojej križiackej výpravy v Egypte) francúzsky kráľ Ľudovít IX. V dobe, keď bol Ľudovít prepustený zo zajatia, dostali sa do popredia egyptských dejín Mameluci, ktorí v Egypte vyhlásili Mamelucký sultanát. Francúzsky kráľ bol v Zámorí celé štyri roky, počas ktorých Jeruzalemskému kráľovstvu prakticky vládol.
Po Ľudovítovom odchode späť do Francúzska (1254) zomrel mladý kráľ Konrád II. zo hohenstaufovskej dynastie a jeho dedičom sa stal jeho syn Konrád III. V Jeruzalemskom kráľovstve zatiaľ vypukla nová občianska vojna: Pisánci sa spolu s templári postavili proti Benátčanom, podporovaným Ibelinmi a Provensálcami. V uliciach hlavného mesta sa bojovalo, na moriach bojovala medzi sebou talianske loďstvo a rôzne záujmové skupiny súperili o ostatné mesta pod kresťanskou nadvládou.
Do dejín Blízkeho východu začali stále viac prenikať Mongoli, ktorých kresťanskí vládcovia v Kilíkii a Antiochii ochotne uznali za svojich vládcov. Baróni v Akkonu to však neurobili. Mongolský chán Hülegü, ktorý založil mongolský ílchanát v Perzii, požadoval poddanstvo tiež aj od mamelukov. Tí však odmietli a rozhodli sa pre vojnu. Hülegü bol však príliš zamestnaný v Perzii, sultán Kutuz v roku 1260 porazil pri Ajn Džalúde mongolské vojská generála Ketbughy. Jeruzalemskí baróni, naplno zamestnaní vlastnými svármi, zachovali neutralitu. Mocenské centrá Mosul a Aleppo sa následne opäť vrátili pod moslimskú vládu. Mongoli sa obmedzili na vládu v Perzii a križiaci v Palestíne sa už nemohli spoliehať na ich vojenskú pomoc.
Ešte v rok 1260 bol mamlúcky sultán Kutuz zavraždený vojvodcom Bajbarsom, ktorý nastúpil na jeho miesto. Bajbars o tri roky neskôr začal rozsiahlu ofenzívu proti križiakom a zaútočil priamo na Akkon. Vďaka pomoci od križiakov z Cypru sa podarilo kresťanom mesto udržať. Bajbars, nazývaný Panter, však do roku 1268 obsadil väčšinu križiackych oporných bodov v Palestíne a Galileji. Najväčším Bajbarsovým úspechom však bolo dobytie Antiochie. Jedinou pomocou, ktorá z Európy dorazila, bol malý kontingent na čele s anglickým princom Eduardom. Potom, čo sa Eduard zoznámil so zlou miestnou situáciou, vyjednal v roku 1271 s Bajbarsom mier na desať alebo jedenásť rokov a po úspešnom úniku z pokusu o atentát sa vrátil do Európy.
Po Eduardovom odchode začali akkonskí baróni riešiť otázku následníctva. Titulárny jeruzalemský kráľ Konradin bol po prehranej bitke pri Tagliocozzo Karolom z Anjou v roku 1268 bezprecedentne popravený  a opustený trón mal pripadnúť cyperskému kráľovi Hugovi III. Iróniou osudu ďalšia uchádzačka o trón, Mária, titulárna kňažná antiochijská, za úplatu prenechala svoje nároky práve Karolovi z Anjou. Ten do Akkonu vyslal svojho zástupcu Rogera zo San Severina. Kráľovstvo sa rozdelilo na dva tábory priaznivcov Karola z Anjou a Huga III. Až po Karolovej smrti v roku 1285 aj jeho stúpenci uznali za právoplatného kráľa Hugovho syna Henricha.

Pád Akkonu

V tom istom období vstupovalo do Palestíny vojsko nového mamlúckeho sultána Kalavuna za jeho vlády došlo v roku 1283 k predĺženiu prímeria s kresťanským kráľovstvom Akkon, a to na desať rokov, desať mesiacov, desať dní a desať hodín. Sultán súhlasil s predĺžením prímeria, pretože nepovažoval Akkon za hrozbu, ale za výhodného obchodného partnera. Prímerie sa ale vzťahovalo iba na Akkon, na ostatné územné pozostatky Jeruzalemského kráľovstva sultán ďalej bez milosti útočil – v roku 1285 tak napadol a dobyl hrad johanitov Margat, v roku 1287 bola dobytá Lakatiea, 19. apríla 1289  Tripolis a toho istého roku Botron a Nefín. Pretože sultán udržoval voči Akkonu aj naďalej prímerie, zavládol v tomto kresťanskom kráľovstve strach a Henrich II. Cyperský vyslal do Európy poslov s prosbou o pomoc. Na výzvu pápeža Mikuláša IV. sa ale zišlo len šesťdesiat rytierov, ktorých vyslal anglický kráľ Eduard I., a štyridsať templárov z Katalánska. V tej dobe skončila križiacka výprava v strednom a severnom Taliansku a žoldnieri bez práce tak radi prijali výzvu k odchodu do Akkonu. Väčšina z týchto ozbrojencov nikdy predtým vo Svätej zemi nebola, a mali teda o spolužití moslimov a kresťanov značne skreslené predstavy, čo následne viedlo k rade konfliktov. Títo novo príchodzí žoldnieri nebrali žiadny ohľad na snahu o pokojné spolužitie a udržiavaní prímeria s moslimským obyvateľstvom. Došlo ku krvavému napadnutiu moslimských roľníkov, sýrskych obchodníkov a dokonca aj pravoslávnych Grékov, vtedy nevinných obyvateľov, ktorí s Akkonom pokojne obchodovali. Moslimovia, ktorí masakru unikli, sa odobrali do Káhiry, kde podali sťažnosť u sultána Kalavuna. Ten sa po porade s islamskými duchovnými vodcami rozhodol prímerie zrušiť a vytiahnuť na Akkon. Počas príprav na ťaženie Kalavun zomrel a za nového sultána bol vyhlásený al-Ašraf Kálil, Kalavunov druhorodený syn, ktorý v prípravách na boj pokračoval a oficiálne vyhlásil Akkonu vojnu. Dňa 5. marca 1291 potom sultán dorazil s hlavným vojskom na dohľad od hradieb Akkonu a začalo obliehanie. 4. mája 1291 priplával do obliehaného mesta Henrich II. Cyperský, s sprievodom stovky rytierov a dvoch tisíc ozbrojencov. Keď ale Henrich II. Cyperský zbadal silu protivníkovej armády a značne poškodené opevnenie mesta, pochopil, že obrancovia nemajú žiadnu šancu a tak už 8. mája mesto opäť opustil. Rovnako sa zachovalo 3000 obyvateľov, vrátane miestnej aristokracie, ktorí sa rovnako urýchlene nalodili a utiekli. Sultánova armáda zatiaľ ďalej pokračovala v ostreľovaní opevnenia obliehacími strojmi, kopala štôlne pod hradbami a odrážala občasné výpady protivníka. Posledný mohutný útok na oslabený Akkon začali sultánove vojska v piatok 18. mája 1291, keď sa im postupne podarilo, časť po časti, dobyť takmer celé mesto. Počas týchto bojov bol zabitý veľmajster johanitov Jean de Villiers a veľmajster templárov Guillaume de Beaujeu. Padla aj väčšina anglických rytierov a francúzskych rytierov z gardy jeruzalemského kráľa. Ostatní utekali na more a snažili sa nalodiť na rýchlo odplávajúce lode. Boje ďalej pokračovali v akkonskej citadele chránenej templármi, v sídle nemeckého rádu a v sídle špitálnikov, kde pokračoval odpor rádových rytierov, johanitov, templárov, teutonov, lazaritov a svätotomášských rytierov. Sídla jednotlivých rádov postupne kapitulovali a najdlhšie sa udržala citadela, údajne až do 28. mája 1291. Obyvatelia a obrancovia Akkonu, ktorí sa nezachránili útekom na cyperských lodiach, boli nakoniec čiastočne zabití a čiastočne predaní do otroctva. Zostávajúce tri templárske hrady, Sidon, Tortos a Atlita,  sultánove vojská obsadili počas júla a augusta 1291, potom, čo ich templári opustili.
Epopeja Jeruzalemského kráľovstva na ázijskej pevnine, trvajúca takmer dvesto rokov, skončila. Cyperské kráľovstvo, s ktorým Akkon od dôb Huga III. tvoril úniu, však pretrvalo mnoho ďalších desaťročí. Niektorí európski monarchovia a šľachtici nosia titul Jeruzalemský kráľ až do súčasnosti.