Konformizmus (psychológia)

Konformizmus alebo konformita alebo prispôsobivosť je prispôsobenie sa prevažujúcim či dominantným názorom, požiadavkám, normám skupiny či spoločnosti, v ktorej človek žije, a potlačenie vlastných prejavov. 
Rôzni autori sa zhodujú v tom, že určitá miera konformity je jedným z logických dôsledkov socializácie a zaručuje bezkonfliktné fungovanie spoločnosti. Nadmerná konformita vedie naopak k potlačeniu vlastnej individuality, k povrchnej akceptácii spoločenských rolí, aj k nezodpovednosti. Býva napríklad spájaná s byrokraciou. 
Opakom konformizmu je antikonformizmus (antikonformita), ktorý sa môže javiť  ako zásadovosť, ale aj nepružnosť, neprispôsobivosť, tá občas môže prerásť až do revolty. Objavuje sa najčastejšie u mladých ľudí, pripisuje sa umelcom (bohémom), výnimočným aj marginálnym osobnostiam. Silný antikonformizmus môže prerásť až v deviantné správanie. 
Stred medzi konformizmom a antikonformizmom tvorí nonkonformizmus. Je to správanie, ktoré nie je konformizmom vôbec ovplyvnené. Človek sa správa podľa vlastného uváženia, rozumu. Berie do úvahy dôsledky svojho konania, zvažuje rôzne uhly pohľadu.

Jennessov experiment (1932)

Jenness ako prvý experimentálne skúma Konformitu na vedeckej úrovni. Vytvoril modelovú situáciu, v ktorej do sklenej fľaše nasypal fazuľu. Najprv nechal subjekty odhadnúť počet fazuliek samostatne. Potom ich odhad nechal zopakovať, no tentokrát už v skupine. Jenness v svojom experimente skúmal silu konformity a silu sociálneho vplyvu. Zistil, že takmer všetci vo fokusnej skupine zmenili svoj názor, keď mali odhadnúť počet v skupine. Účastníci experimentu zmenili svoj názor, pretože verili, že skupinový odhad je presnejší, ako ich vlastný. 

Sherifov experiment (1936)

Cieľom experimentu Muzafera Sherifa bolo zistiť koľko ľudí zmení svoje názory, aby boli v súlade so stanoviskom skupiny. V jeho experimente účastníkov umiestnil do tmavej izby a boli požiadaní sledovať svetelný bod vo vzdialenosti 4,5 m. Účastníci potom mali za úlohu odhadnúť, o akú vzdialenosť sa bodka pohla. Avšak, v skutočnosti sa svetelná bodka nepohla, dojem z pohybu bol spôsobený vizuálnou ilúziou známou ako autokinetic effect. Najskôr sa odhady účastníkov líšili, ale postupne sa začali zhodovať a prikláňať k väčšinovým názorom. Podľa Sherifa sa jednalo o simuláciu, ako sa v spoločnosti vyvíjajú sociálne normy, ktoré poskytujú spoločné referenčne rámce.

Crutschfieldov experiment (1954)

Crutschfield testoval konformitu bez fyzickej prítomnosti. Pozorované subjekty umiestnil do kabíny s displejom. V každej kabíne bol displej, ktorý umožňoval testovaným ľuďom nahliadnuť, ako odpovedali ostatní. V skutočnosti nechal každý subjekt veriť tomu, že odpovedá ako posledný a prezentoval im totožnú skupinu zlých odpovedí na polovicu otázok.  
Viac efektívnou a štandardizovanou procedúrou Crutschfield otestoval viac ako 600 subjektov využívajúc viacero podnetov ako Aschovo porovnávanie čiar, zjavne nesprávne faktografické tvrdenie a osobné názory. V Aschovom teste zistil 30% konformitu, 46% konformitu pri tvrdeniu, že hviezda má väčšiu plochu ako kruh ( hviezda v skutočnosti bola o 1/3 menšia) a 37% zhodu na tvrdení „Pochybujem o tom, že by som bol dobrý líder“. Pri tomto tvrdení nikto neodpovedal kladne, keď mali odpovedať samostatne. 

Milgramov experiment (1963)

Vplyv skupiny, rovnako ako v Ashovom experimente, môžeme sledovať v experimente Stanleyho Milgrama, ktorý skúmal príslušnosť voči autorite. Odhalil, že veľká časť ľudí zachová poslušnosť voči autorite pod vplyvom situácie, aj keď to je v konflikte s ich svedomím. Experiment pozostával z toho, aby účastník v rámci fiktívneho testu púšťal do osoby vo vedľajšej miestnosti elektrické šoky za nesprávne odpovede. Experimentátor povedal, že šoky budú bolieť, ale nebudú nebezpečné. Pri 120 V začal spolupracovník vo vedľajšej miestnosti kričať, pri 270 V boli výkriky zúfalejšie a od 330 V bolo počuť už len ticho. Experimentátor povzbudzoval účastníka experimentu, že experiment vyžaduje, aby pokračoval. Nakoniec až 65% účastníkov dosiahlo najvyššiu úroveň šoku – 450 V. Argumenty , že experimentátor berie na seba plnú zodpovednosť a že elektrina nespôsobí ujmu na zdraví, uistili účastníkov, aby pokračovali v experimente aj napriek výkrikom a prerušeniu kontaktu z druhej miestnosti. Experiment replikovaný J. Burgerem v roku 2009 dosiahol poslušnosť 65% u mužov a 73% u žien.

Sankcie

Sankcia je akákoľvek reakcia ostatných na chovanie jednotlivca alebo skupiny, ktorej cieľom je zaistiť dodržovanie danej normy. 

Kombinácie

1.  Negatívne formálne sankcie
Hlavné typy negatívnych formálnych sankcií v moderných spoločnostiach sú v kompetencii súdu, väzenia a polície, ktorá má za úlohu odovzdať previnilcov k súdeniu a prípadnému potrestaniu napr. pokuta,            odňatie slobody i poprava.
2.   Negatívne neformálne sankcie
Negatívne neformálne sankcie môžu byť verbálne narážky alebo kritika, práve tak ako to, keď sa niekomu prosto vyhýbame.
3.   Pozitívne formálne sankcie 
Pozitívnych sankcií, ktoré by odmeňovali dodržovanie zákonov, je málo (ak opomenieme udeľovanie odznakov typu "vzorný vodič", ktoré majú stimulovať žiaduce chovanie). V mnohých iných oblastiach spoločenského života sa však s pozitívnymi formálnymi sankciami stretávame - patrí k nim udeľovanie vyznamenaní za statočnosť, hodností a diplomov za úspechy na akademickom poli alebo medailí za športové výkony. 
4.   Pozitívne neformálne 
K pozitívnym neformálnym sankciám patrí slovné ocenenie ("to sa Vám podarilo"), úsmev alebo potľapkanie po chrbte. Aj napriek tomu, že nie sú obvykle tak efektné a zjavné ako sankcie formálne, majú neformálne sankcie zásadný význam pre zaistenie konformity voči normám. Snaha získať uznanie rodiny, priateľov a kolegov alebo vyhnúť sa zosmiešneniu, hanbe či odmietavému postoju okolia často ovplyvňuje chovanie ľudí viac než formálne odmeny či tresty.