Luigi Cherubini

Život

Luigi sa narodil v rodine hudobníka a už ako šesťročný sa začal vážne zaujímať o hudbu. V trinástich rokoch skomponoval Te Deum, Credo, Miserere, omšu a Dixit. Keď mal osemnásť rokov, všimol si ho veľkovojvoda a neskôr cisár Leopold II., ktorý mu poskytol trvalú finančnú podporu, čo mu umožnilo študovať skladbu a kontrapunkt u Giuseppe Sartiho (1729-1802) v Bologni. Giuseppe Sarti bol vyznávačom rímskej školy a odporučil Cherubinimu, aby nepodľahol vábeniu  neapolskej opernej školy a za svoje vzory si radšej zvolil Palestrinu a jeho súčasníkov. Cherubini potom študoval, opisoval a analyzoval partitúry majstrov rímskej školy, čo mu neskôr vo funkcii riaditeľa parížskeho konzervatória veľmi pomohlo, keď vystupoval ako prísny strážca zákonov harmónie a kontrapunktu, s ktorého autoritou mali problémy aj Hector Berlioz a César Franck.
Pod vplyvom tejto výchovy prebiehala prvá etapa jeho skladateľskej činnosti, v ktorej písal hudbu prevažne na liturgické texty. Stále viac ho ale priťahovalo operné javisko. Jeho prvá významná opera Quinto Fabio, mala premiéru v roku 1780 v Alexandrii. Rýchlo za sebou nasledovalo ďalších šesť opier, ktoré boli uvedené v rôznych talianskych mestách.
V roku 1784 Cherubiniho pozvali do Londýna, kde skomponoval a uviedol dve opery: La Finta Principessa a Giulio Sabino, vďaka ktorým bol vymenovaný za dvorného skladateľa. Z Londýna odišiel do Paríža, ktorý sa, okrem krátkeho pobytu v Taliansku v zime roku 1787, stal jeho druhým domovom. Prišiel sem v čase, keď zúril spor stúpencov Picciniho a Glucka, z ktorých prvý predstavoval typickú taliansku opernú školu zameranú na spevácku virtuozitu a druhý prinášal nového ducha hudobnej drámy.
Nepokojné roky 1788 až 1805 prežil aj Cherubini obavami o svoju ďalšiu existenciu. Skomponoval celý rad opier bez väčšieho úspechu, snáď aj preto, že svoje diela uvádzal v malom divadle Theatre de la Foire Saint-Germain, pretože Veľká opera jeho opery neprijímala. Keď v roku 1795 vzniklo parížske konzervatórium, vymenovali ho za jedného z inšpektorov, jeho existenčné problémy však pretrvávali naďalej.
V roku 1805 prijal pozvanie do Viedne, kde nasledujúci rok uviedol operu Faniska, ktorá mala veľký úspech. Vysoko si ju cenilo nielen publikum, ale aj poprední viedenskí skladatelia vrátane Haydna a Beethovena. Nezískal si však Napoleonvu priazeň, keďže ten dával prednosť ľahšej hudbe opier Paisiella a Zingarelliho. Nezmenilo sa to ani po návrate do Paríža, keď skomponoval novú operu Pygmalion.
Cherubini svoj neúspech v boji o uznanie ťažko niesol a okrem toho ochorel. Prijal preto pozvanie princa de Chimay rehabilitovať sa na jeho zámku v Chimay. Prakticky nekomponoval a venoval sa botanike a kresleniu. Pri príležitosti vysvätenia kostola ho požiadali o skomponovanie slávnostnej omše. Výsledkom bola Messe in F, ktorá celkom zmenila jeho život. Napísal síce ešte päť opier, ale ťažisko jeho práce sa presunulo do oblasti chrámovej a symfonickej hudby.
V roku 1815 ho pozvala Londýnska filharmonická spoločnosť (London Philharmonic Society) do Londýna a objednala symfóniu, ouvertúru a kompozíciu pre zbor a orchester. Úspech koncertov zvýšil jeho zahraničnú prestíž. Okrem toho po nástupe Ľudovíta XVIII. na trón získal aj vo Francúzsku konečne postavenie, ktoré zodpovedalo jeho schopnostiam. Riaditeľ parížskeho konzervatória ho vymenoval za kráľovského hudobného superintendanta. Nielenže v tom čase vznikli jeho najväčšie diela, ale mal vplyv aj na výchovu novej generácie francúzskych hudobných skladateľov, ktorí uskutočňovali Cherubiniho ideály. Dostal sa síce do sporu s mladým Berliozom, ale to už bol spor s nastupujúcim novým hudobným smerom – impresionizmom, pre ktorý starnúci umelec nemal pochopenie.
Okrem vrcholných diel chrámovej hudby, ktorá je dnes považovaná za najcennejšie Cherubiniho dedičstvo, dokončil v roku 1835 aj svoje hudobno vedecké a pedagogické životné dielo Cours de contrepoint et de fugue.
Zomrel v Paríži 15. marca 1842 vo veku 81 rokov, je pochovaný na cintoríne Père Lachaise.

Dielo

Po Cherubinim zostalo cez 450 diel, z ktorých takmer sto vyšlo aj tlačou. Medzi nimi sa nachádza 26 omší, 2 requiem, 38 motetá, 6 klavírne sonáty, 5 sláčikové kvartetá, symfónie, oratórium, 35 opier a 38 motet, celý rad litánií, kantát a drobnejších skladieb.