Dominikánsky kostol (Košice)

Požiare

Dominantnú zmenu v histórii Dominikánov v Košiciach znamenal ničivý požiar, ktorý túto časť mesta postihol 13. apríla 1556. Zničil tri štvrtiny mesta, takže mnísi nemali možnosť získať podporu od postihnutých mešťanov, ich vlastné zdroje sa ukázali ako nepostačujúce. Rád teda opustil Košice, stiahol sa do Trnavy. Správou svojho majetku poveril mestský magistrát. Svoju úlohu tu zohrala aj skutočnosť, že do Košíc prenikala reformovaná cirkev stále viac, narastal počet jej prívržencov a pozícia dominikánov už nebola taká pevná ako kedysi.
V požiari postihnutom kláštore sa okamžite usídlila mestská chudoba, ktorá nemala vlastný domov. To prekážalo mestskej vrchnosti a tak na jej popud cisár ponúkol kláštor i celý dominikánsky areál rádu svätého Pavla Pustovníka. Ten však nemal dosť prostriedkov, aby objekty po prijatí rekonštruoval. Preto vedenie Košíc so súhlasom panovníka dalo na kostole opraviť strechu a zriedilo v ňom mestský sklad potravín. To vyvolalo dlhodobé spory medzi dominikánmi a Košicami, ktoré neočakávane vyriešil ďalší požiar, konkrétne v roku 1674.
Dňa 16. decembra 1697 vydal cisár Leopold I. príkaz, podľa ktorého sa mal dominikánsky rád vrátiť späť do Košíc a vykonávať tu svoju pôvodnú činnosť. Táto podpora cisára nebola vôbec náhodná. Dominikáni totiž zohrali významnú úlohu v protireformačnom hnutí. K vysporiadaniu majetku však došlo až v roku 1699. Vtedy začali aj s prestavbou kostola, gotickú klenbu nahradili barokovou, sakristiu prepojili s kláštorom, vybudovali oratórium. Po 40 rokoch opráv kostol opätovne vysvätili 4. augusta 1741. Zasvätený bol Nanebovstúpeniu P. Márie. Vtedy sa začal budovať aj nový kláštor na Mäsiarskej ulici, ktorý s podporou mesta ukončili v roku 1767. Za Socializmu tam sídlila ľudová škola umenia.
Ďalší požiar kostol postihol v roku 1846. I keď požiar vypukol na opačnej strane mesta na Čermeľskej ceste, víchrica poznášala letiace horiace šindle až na kostol dominikánov. Poškodilo to vežu a tri zvony, zhorelo veľa vzácnych kníh.

19. a 20. storočie

Neskôr počas Uhorskej revolúcie za rakúsko-uhorské vyrovnanie v rokoch 1848 - 1849 si ruské vojsko násilím privlastnilo kostol a urobilo v ňom sklad potravín.
V 70. rokoch minulého storočia objavili pamiatkári na strope trhliny. A tak v roku 1982 postavili lešenie a chceli začať rekonštruovať, no až vtedy údajne prišli na to, že niektoré praskliny boli nepravé, čiže len namaľované, aby kostol vyzeral ešte starší, než je. Ako keby mu nestačilo, že je najstaršou sakrálnou budovou v meste.
Na prelome 19. a 20. storočia prešiel kláštor ďalšími úpravami, pribudol nový orgán. V roku 1903 zvýšili vežu kostola na 68 metrov, takže bola o deväť metrov vyššia ako severná veža Dómu sv. Alžbety. V roku 1929 sem priniesli Trojičný stĺp, ktorý stál predtým na Peštianskej ceste.
Okrem hlavného oltára zasväteného Panne Márii má kostol štyri bočné oltáre. Vnútorné zariadenie väčšinou pochádza z 19. storočia. Výskum na stavbe v roku 1979 bol spojený aj s odkrytím ozdobného okna s tesanou kružbovou výzdobou v južnom múre presbytéria. Okno sa prekvapivo vyníma v pomerne skromnej architektúre kostola a je významnou umeleckou pamiatkou z polovice 13. storočia. Historicko-pamiatkovým výskumom prešiel kostol v roku 2006.
Reštaurácia veľkej časti kostola prebehla v roku 2014.

Fresky

Na stenách sú fresky Štefana Vörösa z r. 1750 – 1758. Strop pôsobí ilúziou, že kostol nemá strechu a pozeráme sa priamo do neba. Umelec kvôli vytvoreniu historickej atmosféry do fresiek domaľoval praskliny. Hlavný oltár znázorňuje Nanebovzatie Panny Márie. Z ostatných oltárov treba spomenúť oltár Ružencovej Panny Márie, keďže sa traduje, že ruženec vymyslel sv. Dominik, zakladateľ rádu. Maľby zobrazujú sv. Dominika, Katarínu Sienskú či Tomáša Akvinského. Kostol turistov láka aj svojim podzemným svetom, rozľahlými pivnicami a kryptami pod Dominikánskym námestím.