Ilija

Polohopis

Obec  Ilija (nem. Ilia, Sankt Egidien, maď. Illés, Illia) sa nachádza v okrese Banská Štiavnica. Obcou preteká Ilijský potok (v starších prameňoch uvádzaný ako Viliam potok) a Šigruntský potok. V katastrálnom území obce sa nachádza najvyšší bod Štiavnických vrchov – Sitno (1 009 m n. m.) Stred obce sa nachádza v nadmorskej výške 550 m n. m., chotár 400 – 1 009 m n. m. Rozloha obecného katastra je 1 063 ha.

Symboly

Vlajku obce tvorí sedem pozdĺžnych pruhov. Farebná úprava je určená tromi farbami červenej, bielej, žltej v nasledovnom poradí červená, biela, žltá, červená, biela, žltá a červená. Vlajka má pomer strán 2:3 a je ukončená tromi cípmi a dvoma zástrihmi, ktoré siahajú do tretiny listu vlajky.
Obecný erb znázorňuje poľnohospodársky život. V červenom štíte sú tri strieborné zlatostredné ruže  na zlatých listnatých stopkách, stredná sprevádzaná striebornými sklonenými a privrátenými radlicami – lemešom a čerieslom. Vo väčšom erbe obce je spomenutý základný erb obopätý románskym portálom miestneho kostola svätého Egídia.

Dejiny

Archeologické výskumy slovenského kňaza Andreja Kmeťa (1841 – 1908), pôsobiaceho takmer 30 rokov na fare v neďalekom Prenčove a výskumy jeho nasledovníkov dokázali existenciu ľudského osídlenia na Sitne a v jeho blízkom okolí už v praveku. Osídlenie v rozsahu dnešného územia obce Ilija podľa nálezov z archeologických výskumov a z rôznych výkopových prác obyvateľov z nedávnej minulosti sa dokumentovalo predmetmi z čias mladšej doby bronzovej (1200 – 800 rokov pred Kr.) a laténskeho obdobia (3. storočie pred Kr.). Určitú kontinuitu staršieho a včasnostredovekého osídlenia dokazujú nálezy pochádzajúce z 12. storočia v blízkosti domu M. Štrbu.
Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1266. V odbornej literatúre sa s kostolom sv. Egídia dlhšie spája rok 1254. Kostol zohral dôležitú úlohu pri formovaní osady v jeho blízkosti. Do pomenovania stredovekej osady sa prevzalo označenie patrocínia kostola. V písomných prameňoch je do roku 1526 Ilija zapisovaná v latinskej (Sanctus Egidius), hungarizovanej (Scenthegud, Zenth Egyed), kombinovanej hungaro – slovenskej (Zenthlyen v roku 1496), ale aj v nemeckej forme (Gilg, Gilgen).
Od čias zmienok o kostole sv. Egídia z roku 1266 až po druhé desaťročie 14. storočia sa o vývoji Ilije vie veľmi málo. Región ovládali príslušníci rodiny Hunt – Poznanovcov a ich vetvy. Pred rokom 1318 bola Ilija v majetku vetvy rodiny Csáky z Plášťoviec. Dedina je uvedená vo forme Scenthegud. V roku 1347 uhorský kráľ Ľudovít I. Veľký rozhodol, že niektoré majetky, medzi nimi aj Iliju (Zentheged), patriace Ölvengovi dostane šarišský komes Konya. Neskôr v roku 1353 Iliju s ďalšími majetkami vlastnila manželka Konyu.
Poznatky o Iliji v ďalších obdobiach sú závislé od zachovanosti historických prameňov. Tie pochádzajú po určitej časovej medzere až z obdobia 15. storočia. Zaznamenávajú však dôležitú skutočnosť v oblasti vlastníckych vzťahov a určujúcu spätosť Ilije až do 16. storočia. Obec je v týchto obdobiach súčasťou majetkov hradného panstva Litava. 
Ako súčasti majetkov hradného panstva Litava – Čabraď sú o Iliji zachované pramene od 2. polovice 15. storočia. Na pomerne dlhú dobu sa majiteľmi panstva stali príslušníci rodiny Horvátovcov zo Seliec. V spore o hranice majetkov Damiána Horváta rozhodol rok 1476, keď budínska kapitula vydala dosvedčenie o dohodnutej deľbe majetku hradného panstva Čabraď. Pri delení Ilije medzi vdovou Frusinou a švagrom Petrom Horvátom sa v dedine nachádzalo 8 poddanských obývaných usadlostí. Tieto údaje sú jedny z prvých o konkrétnych obyvateľoch Ilije v stredoveku. V roku 1500 sa prvý raz v písomnostiach objavuje konkrétna osoba vykonávajúca funkciu richtára – bol ním Anton Nyerges.
Ku koncu 15. storočia došlo k vlastníckym zmenám v držbe hradného panstva Čabraď, ktoré sprevádzali majetkové spory. Neprehľadnosť vo vlastníckych vzťahoch a vedené spory zapríčinili, že určitý čas panstvo spravoval kráľovský dvor. Približne v roku 1511 hrad s dedinami vrátane Ilije bol v majetku arcibiskupa Tomáša Bákociho. Po jeho smrti uhorský kráľ Ľudovít II. v roku 1517 rozhodol, že panstvo prejde do majetku Erdődyovcov. Tí ho vlastnili s určitými prestávkami dlhšiu dobu.
V roku 1540 bola Ilija poddanskou dedinou, v ktorej bolo 11 1/2 sedliackych usadlostí obývaných a jedna bola opustená. Nachádzali sa tu 3 želiarske domy zvané „patvarcz“ a mlyn s jedným kolesom.
Koncom októbra 1566 sa Turci dostali do Ilije a Sitnianskej. V obci podpálili niekoľko domov. Ilija patrila k novohraskému sandžaku v roku 1570. Hrozba Turkov v rôznych intenzitách trvala takmer 150 rokov.
Obyvateľstvo stredovekej Ilije sa zaoberalo poľnohospodárstvom, drevorubačstvom, pálením dreveného uhlia. Muselo znášať poddanské povinnosti voči panstvu Litava (Čabraď) a neskôr Sitno. Dedinu riadil volený richtár a boženíci (prísažní). Medzi tradičné dedinské remeslá v Iliji patrilo mlynárstvo, kováčstvo, mäsiarstvo. V roku 1599 k hradu Sitno, označovanom ako sídlo panstva, hoci skôr plniaceho funkciu v systéme obrany proti Turkom a Martalovcom, patrila aj obec Ilija. Najstarší zachovaný urbár Sitnianskeho a Čabraďského panstva zhotovený cisárskymi komisármi pochádza z roku 1602. Podľa neho sa v Iliji nachádzalo 9 celých obývaných sedliackych usadlostí.
V 17. storočí došlo k závažným zmenám v majetkoprávnych vzťahoch obidvoch panstiev. Zmeny prakticky až do konca feudalizmu v uhorských pomeroch končiaceho revolúciou 1848/1849, poznamenali na vyše dve storočia vývoj Ilije. Osud obce bol spojený s rodinou Koháriovcov, neskôr od polovice 20. rokov 19. storočia po vymretí s jej pokračovateľmi, Coburgovcami. Popri tomto sa región v 17. a začiatkom 18. storočia stal dejiskom protihabsburských stavovských povstaní, opakovaných útokov Turkov a Martalovcov, často spriaznených s povstalcami.
V 18. storočí možno Iliju podľa pracovného zamerania obyvateľstva charakterizovať ako dedinu s rozvinutým poľnohospodárstvom, drevovýrobou a domácim remeslom. Postavenie obyvateľstva voči zemepánom Koháriovcom sa upravilo v obdobiach urbárskych reforiem Márie Terézie (1740 – 1780). Podľa záznamov urbára v roku 1743 žilo v Iliji 93 osôb podliehajúcich zdaneniu, z nich tvorilo 55 príslušníkov rodín sedliakov a 38 rodín želiarov. Tu zaznamenáva názov dediny, ktorý sa používa v hungarizovanej (Szent Egyid), latinskej (Sanctus Egídius) a slovenskej forme (Swaty Illik).
V 20. rokoch 19. storočia úmrtím kniežaťa Františka Koháriho, majiteľa panstva, vymrela mužská vetva rodu Koháriovcov. Majetky rodiny prechodne riadil kráľovský súd s tým, že riadenie ukončí po nadobudnutí plnoletosti a sobáša dcéry Františka Koháriho Márie Antónie. Tá sa spolu s manželom Ferdinandom Coburgom v roku 1829 ujala spravovania majetkov rodiny. Revolučné udalosti 1848/1849 priniesli zánik feudalizmu a zásadne zmenili postavenie obyvateľstva Ilije.
Koncom 19. storočia sa v dedine začali formovať dva významné subjekty hospodárskeho života. Spoločnosť bývalých urbarialistov, sedliakov – gazdov, dedinských remeselníkov – mala podľa dobových záznamov spracované stanovy, ktoré v roku 1906 prešli schválením Hontianskou župou a uhorským ministerstvom pôdohospodárstva. V tom období mala 31 podielnikov. Po prvej pozemkovej reforme v nových štátoprávnych podmienkach I. ČSR znovu nastalo delenie majetkov. V Iliji prebehlo 29. marca 1936 valné zhromaždenie Spoločnosti urbarialistov, ktoré preberalo nové stanovy a menoslovy podielnikov. Od roku 1923, kedy došlo k novému územno – správnemu členeniu, bol a obec až do roku 1960 súčasťou banskoštiavnického okresu.
Osobitnú kapitolu dejín obce predstavuje obdobie II. svetovej vojny a jej ukončenie oslobodením začiatkom marca 1945. 22. novembra 1944 vojenské a bezpečnostné sily zadržali 109 osôb, väčšinou Rómov (19 mužov, 21 žien, 69 detí), previezli ich do Kremničky a zavraždili. Obetiam II. svetovej vojny je venovaný pamätník na začiatku dediny, postavený v 60. rokoch minulého storočia a autorsky spracovaný významným slovenským sochárom doc. Vojtechom Remeňom, ilijským rodákom.

Ochotnícke divadlo

Do povedomia širokej verejnosti sa Ilija dostala vďaka ochotníckemu divadlu, rôznym kultúrnym programom a obsadzovaniu súťaží v rozhlasových reláciách.
Počiatky správ o ochotníckych divadelných predstaveniach sa spájajú s nacvičovaním hier s biblickými námetmi zväčša pod vedením kňazov na začiatku minulého storočia. Po vzniku ČSR sa v Iliji konštituoval „Náučno – vzdelávací spolok Napred“ majúci v repertoári hry najmä Ferka Urbánka. Napred začal hrávať od roku 1925 v sále Potravného družstva.
Nová éra ochotníckeho divadla sa začala v 50. rokoch minulého storočia a pretrvala s veľkými úspechmi do nedávnej doby. Viazala sa na vznik Osvetovej besedy, Československého zväzu mládeže. V 70. rokoch sa divadlo orientovalo na malé javiskové formy. V rámci súťaží Klubfóra sa založený Klub mladých Sitno zúčastnil každoročne s tematickými pásmami mnohých prehliadok.
Súčasťou miestnej kultúry od 50. rokov sa stal film, rozhlas, miestna ľudová knižnica a spomienkové fašiangové oslavy.
V roku 1951 sa zakúpil 16 mm premietací prístroj; filmy sa premietali zväčša v nedeľu, neskôr v dvojtýždňových cykloch. Premietanie sa však, napriek kúpe nového prístroja v roku 1172, postupne pre nezáujem v roku 1980 ukončilo.
Ilija a bezprostredné okolie boli v 50. rokoch miestami natáčania koprodukčného filmu Dáždnik sv. Petra, neskôr v roku 1968 Stopy vedú na Sitno.
V roku 1954 sa postupne do všetkých častí dediny začal zavádzať miestny rozhas. Programy autorsky a režijne spracovával Mikuláš Štrba. Pri ich zrode v roku 1966 stál Michal Bačík, vysielali sa pod názvom „Rozhlasové noviny obce“ alebo „Sitnianske ozveny“.
Na dedinských zábavách a kultúrnych podujatiach hrávali miestne hudobné skupiny. Udržiavanie historických fašiangových tradícií dedinu preslávili v celom regióne.
Na kultúru a šport jeden zo zakladateľov Mikuláš Štrba od roku 1967 orientoval „Strietnutia mládeže na Sitne“.
Miestna kultúra patrila pod Miestne osvetové stredisko. Jej dôležitou súčasťou bol Zbor pre občianske záležitosti s jeho prvou predsedníčkou Máriou Slanou. Mal širokú pôsobnosť (uvítania do života, jubileá a pod.).

Sitno – prírodná rezervácia

Národná prírodná rezervácia (NPR) Sitno sa rozprestiera na ploche 93,68 ha. Toto územie bolo vyhlásené za NPR v roku 1951 s cieľom ochrániť prírodu významnej dominanty Štiavnických vrchov – Sitna.
Je to jedinečná lokalita, na ktorej sa v priebehu troch tisícročí sústredilo množstvo archeologického materiálu reprezentujúceho obdobie mladšej doby bronzovej, lužickú a kyjatickú kultúru i obdobie stredoveku. Pre sprístupnenie a usmernenie návštevníkov NPR bol v roku 1987 vybudovaný  Náučný chodník Sitno o celkovej dĺžke 3,0 km, ktorý má 13 zastávok.

Turistické chodníky

Cez obec prechádzajú dva turistické chodníky: zelená turistická trasa (5504) a Chodník Andreja Kmeťa (2665) označený modrou farbou.

Lyžiarsky vlek

V  obci funguje  aj stredisko zimného lyžovania, ktoré je vybavené dvomi vlekmi typu EPV-300 dĺžky 320 a 400 metrov. Zjazdová trať má dĺžku 450 metrov.

Školstvo

Ilijská škola po vzniku ČSR bývala jednotriedna s viacerými ročníkmi, v roku 1920 ju navštevovalo 60 detí. Stará budova školy mala jednu triedu a učiteľský byt. V roku 1928 sa podarilo s finančnou podporou štátu dokončiť novú budovu školy s 2 triedami. V rokoch 1932 – 1933 sa vybudoval školský dvor. Postupne sa znižujúci počet žiakov viedol k tomu, že od roku 1956 v Iliji zostal 1. – 4. ročník, piaty sa vyučoval na plnoorganizovanej škole v Štefultove. Výučba na škole zanikla v roku 1981. Jej priestory začala využívať Materská škôlka, ktorá funguje dodnes.

Spolky

V 50. rokoch 20. storočia sa zaktivizovala dobrovoľnícka činnosť občanov a vznikol Zväzarm a Zväz mladých. 
Tradície včelárstva sa v Iliji udržiavali niekoľko generácií. V roku 1987 v rámci Slovenského zväzu včelárov v Iliji pôsobilo 11 včelárov so 135 včelstvami. 
K najaktívnejším dobrovoľným organizáciám v obci patrí aj v súčasnosti Dobrovoľný hasičský zbor. Začiatky jeho organizovanej činnosti sa viažu k roku 1923. Technická základňa zboru sa budovala postupne, v roku 1952 dostal novú motorovú striekačku. V roku 1996 obec kúpila požiarne auto CAS 25 – RTHP a v orku 1999 požiarnu striekačku PPS – 12 a rôzny požiarny materiál.

Šport

Miestni členovia DHZ sa aktívne zapájajú aj do hasičských športových súťaži. Každoročne v obci pripravujú súťaž hasičskej pripravenosti.
V zimných mesiacoch sa v obci upravuje ľadové klzisko, na ktorom trénujú priaznivci ľadového hokeja. Miestni nadšenci tohto zimného športu sa úspešne zúčastňujú turnajov v okolitých obciach.