Joachim Gießner

Životopis

Joachim Gießner začal svoju profesionálnu kariéru v administratívnej službe vtedajších Nemeckých Ríšskych železníc. V máji 1933 začal pracovať ako dozorca-čakateľ v okrese Drážďany. Jeho prvé dozorcovské miesto bola od roku 1936 do roku 1938 prechodová stanica Františkovy Lázně. Neskôr pôsobil ako učiteľ železničného hospodárenia v Drážďanoch a okrese.
Počas druhej svetovej vojny slúžil ako vedúci hospodárskej železničnej služby vo Francúzsku a v Poľsku. Po skončení vojny pracoval vo vtedajšom hospodárskom centre železničnej dopravy pre západnú oblasť v Bielefelde. Od roku 1954 pôsobil ako vedúci staničnej kancelárie v mestách Braunschweig a Elze a od roku 1966 do roku 1978 ako náčelník železničnej stanice v meste Herzberg am Harz. 
Joachim Gießner sa oženil s Irene Löser dňa 11. júna 1938 vo svojom rodnom meste Drážďany. V roku 2003 manželia oslávili svoje "železné" (65.) výročie svadby. Mali dvoch synov a jednu dcéru. Irene Gießner pracovala v rokoch 1970 až 2001 ako učiteľka jogy v Herzbergu, starala sa o peknú prírodnú záhradu pri ich dome a pomáhala susedom ako prírodná liečiteľka.
Po 34 rokoch sa manželia ako občania Herzbergu odsťahovali v roku 2004 do domova dôchodcov vo Falckom lese (v nemeckej spolkovej krajine Porýnie-Falcko), kde Joachim Gießner o rok neskôr zomrel.

Esperantská činnosť

Joachim Gießner sa začal zaujímať o medzinárodný jazyk esperanto v roku 1950 prostredníctvom kultúrnej skupiny Esperanto v rámci železničnej spoločenskej organizácie. Stal sa jeho dôležitým napredovateľom a používateľom. Založil esperantské skupiny v mestách Bielefeld, Braunschweig, Elze a Herzberg. Na základe jeho podnetu mesto Herzberg od roku 2006 nesie názov-dodatok "Herzberg – die Esperanto-Stadt" (Herzberg – mesto esperanta).
V rámci železničnej spoločenskej organizácie (BSW – Bahn-Sozialwerk) bol Joachim Gießner hlavným povereníkom o esperante od roku 1953 do roku 2000. Od roku 1956 do roku 2002 bol predsedom Nemeckého železničiarskeho esperantského zväzu (GEFA) a od roku 1968 do roku 1990 takisto predsedom Medzinárodnej železničiarskej esperantskej federácie (IFEF).
Uvedomil si, že esperanto – ako každý iný jazyk – slúži nielen na jazykové porozumenie, ale že má tiež veľkú kultúrnu hodnotu. Jeho príspevkom ku esperantskej kultúre je medzinárodné porozumenie praktizované počas mnohých nemeckých a medzinárodných kongresoch železničiarov a esperantské verzie železničných odborných textov a viac než štyristo piesňových textov. Prednášal na odborné témy a napísal, okrem iného, učebnicu esperanta pre Turkov. Vyvinul špeciálnu metódu prekladu textov zo všetkých jazykov do esperanta, a použil na tento účel svoje kontakty s esperantistami hovoriacimi príslušnými národnými jazykmi.
Za zmienku stojí aj jeho preklad knihy "Posledné deti z údolia Oldry" (La lastaj infanoj de Oldrovalo – Die letzten Kinder von Schewenborn) autorky Gudrun Pausewang. Kniha je o období studenej vojny a nebezpečenstve jadrovej vojny, a bola preložená dokonca i do čínštiny.
Čoskoro sa skontaktoval s esperantskými železničiarskymi kolegami v – tom čase ešte – socialistických krajinách východnej Európy, neskrývajúc svoj kritický názor. Jeho kontakty na ľudí v týchto krajinách mu pomohli po rozpade východoeurópskych socialistických režimov, keď sa mu podarilo získať ako nových členov FISAIC-u (Fédération Internationale des Sociétés Artistiques et Intellectuelles de Cheminots) železničiarske organizácie Rumunska, Bulharska, Česka a Slovenska.