google/wiki40b huggingface dataset:
Leonberger

Povaha

V dnešnej dobe je leonberger vnímaný ako rodinný pes. Vyznačuje sa priateľským vzťahom k deťom a k iným zvieratám. Nemá agresívne správanie, je hravý a priateľský ku všetkým členom svojej rodiny. Je taktiež vynikajúci strážca a ochranca. V rôznych situáciách vďaka inteligencii a intuícii vie zareagovať až prekvapivo správne. Je oddaný a chráni členov svojej rodiny, hlavne deti. Je pre neho dôležité mať pocit, že je súčasťou rodiny, potrebuje veľa lásky a zábavy.

Uprednostňované vlastnosti

Sebavedomie a miernosť, spolu so stredným temperamentom a chuťou do hry sú najcennejšie vlastnosti. Ďalej učenlivosť, pozornosť a nedominantnosť.

Výcvik

Vďaka svojej prirodzenej inteligencii sa veľmi ľahko cvičí a učí nové veci. Ďalšou vlastnosťou, ktorá uľahčuje výcvik a následne poslušnosť, je nevšímavosť k okolitému hluku. Vďaka schopnosti samostatne vyhodnocovať rôzne situácie a fyzickej zdatnosti je vo viacerých krajinách využívaný aj ako lavínový a záchranársky pes.

História

V prvej polovici devätnásteho storočia Henrich Essig, mestský radca z Leonbergu pri Stuttgarte, skrížil čiernobielu sučku novofundlandského psa s tzv. psom Barry z kláštornej nocľahárne Veľkého Sv. Bernarda - bernardínom. Časom, ďalším krížením počas štyroch generácií bol pridaní pyrenejský horský pes, ktorý dotvoril toto spojenie a z ktorého vznikli veľmi veľké psy s prevažne dlhou, bielou srsťou. Essig chcel vyšľachtiť psa podobného levovi, nakoľko lev je symbolom mesta Leonberg.
Prvý leonberger sa narodil v roku 1846. Leonbergre boli predávané do do celého sveta ako symbol mesta Leonberg. Časom sa jeho strážne a ťažné vlastnosti sa stali známymi a začal byť využívaný na sedliackych usadlostiach.
Ťažké časy tomuto plemenu nastali počas prvej a druhej svetovej vojny, následne v povojnových časoch, keď počty leonbergerov klesli; našťastie plemeno nezaniklo.
Rafael Alberti

Život

Jeho otcom bol Augustín Alberti a matkou María Merello. Bol piatym zo šiestich bratov a vnukom kupcov pôvodom z Itálie, dodávateľom európskeho tovaru.
Začal ako maliar. V roku 1917 sa presťahoval so svojou rodinou do Madridu. Po prvom obdobiu, kde sa učil maľovať, mal svoju prvú výstavu obrazov a kresieb v Ateneu. Predstavil sa aj v Rezidencii študentov, kde sa zoznamuje so slávnymi predstaviteľmi Generácie 27 (v poézii sem patrí okrem iných Federico García Lorca, Dámaso Alonso, Gerardo Diego, Pedro Salinas, Jorge Guillén, Emilio Prados, Manuel Altolaguirre, Luis Cernuda, Vicente Aleixandre a Miguel Hernández), intelektuálnym hnutím, predstavenom v Seville roku 1927 pri 300. výročí úmrtia Luisa de Góngoru.
V roku 1924 Alberti obdržal Národnú cenu za svoju prvú publikovanú knihu, Námorník na zemi (Marinero en tierra), po ktorej sa definitívne rozhodol pre poéziu (no výtvarnému umeniu sa nikdy venovať neprestal). Počiatkom tridsiatych rokov sa priklonil k marxizmu a vstúpil do Komunistickej strany Španielska. V roku 1939 po víťazstve generála Franca emigroval do Argentíny, kde strávil štyriadvadsať rokov; nasledujúcich pätnásť rokov žil v Taliansku. Do Španielska sa vrátil 27. apríla 1977 zo slovami "Opustil som vlasť so zaťatou päsťou, no vraciam sa, ponúkajúc vám otvorenú ruku ako gesto zmieru medzi všetkými Španielmi". Dostal mnoho cien a uznaní, medzi nimi napríklad Leninovu cenu mieru v roku 1966. V roku 1983 dostal aj významnú Cervantesovu cenu, najvyšší prejav uznania pre španielsky píšucich spisovateľov. V roku 1987 rada Cádizu ustanovila v Albertiho rodnom meste nadáciu, ktorá nesie jeho meno a ktorá spravuje aj veľkú časť jeho osobného archíva. Bol dvakrát ženatý, po prvýkrát zo spisovateľkou Maríou Teresou Leónovou, a po druhýkrát s Marií Asunción Mateovou, ktorá ho v posledných rokoch reprezentovala. Zomrel približne o pol jednej ráno 28. októbra 1999 vo svojom rodisku, meste El Puerto de Santa María.
Pouy-de-Touges

Poloha

Obec má rozlohu 13,79 km². Najvyšší bod je položený 368 m n. m. a najnižší bod 232 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 373 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
La Tour-du-Crieu

Poloha

Obec má rozlohu 10,28 km². Najvyšší bod je položený 341 m n. m. a najnižší bod 297 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2581 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Turistická značkovaná trasa číslo 2445

Turistická značkovaná trasa číslo 2445 je modrá trasa v Malých Karpatoch, ktorá spája obec Horné Orešany s rázcestím Zabité. Dĺžka trasy je 11,6 km.
Lipník (okres Prievidza)

Dejiny

Obec sa písomne spomína v roku 1355. V treťohorných ílových sedimentoch potoka Lipníček sa našli minulosti skamenelé zvyšky rôznych druhov rýb. Táto lokalita vznikla už v 12. storočí a ako stará slovanská osada patrila pôvodne pod panstvo so sídlom v Prievidzi. V archívnych materiáloch z roku 1432 sa udáva ako LYPNEK. Neskôr prešla pod správu hradu Sivý Kameň. Rodina Kerekovcov z Necpál, ktorá patrila k prívržencom husitov si ju privlastnila. V roku 1642 sa znovu stala majetkom sivokamenských Majteniovcov a od roku 1659 sa dostal pod správu rozsiahleho Bojníckeho panstva. Obyvatelia sa venovali poľnohospodárstvu a niektorý vykonávali lesné práce. V medzivojnovom období patril Lipník k maloroľníckym obciam. V rokoch 1976 – 1990 bol súčasťou susednej obce Chrenovec-Brusno.

Historické pamiatky

Drevená zvonica so štvorcovým pôdorysom a vstavanou vežou, šalovaná, debnená, s nadstavcom, vysadenou izbicou a ihlancovou strechou. Bola postavená v polovici 19. stor. Vo výklenku bola v minulosti ľudová socha, kópia Piety z Tužiny z 1. polovice 19. stor. Vo veži je zvon z roku 1783.

Ľudové remeslá a tradície

V minulosti boli v obci rozšírené tradičné ľudové remeslá. Zručnosť majstrov rezbárov dokazuje stavba drevenej zvonice. Dnes v obci pôsobia ľudoví remeselníci Michal Vojtko – košikár a Ľudovít Lenhart – pletenie z lubov.
Slovenské národné divadlo

História

Po vzniku Česko-slovenskej republiky sa pomaly začala zhmotňovať myšlienka profesionálneho slovenského divadla. V roku 1919 poverili Družstvo SND založením Slovenského národného divadla. Družstvo SND uzavrelo zmluvu s riaditeľom Východočeskej spoločnosti Bedřichem Jeřábkem. Bol to práve jeho operný a činoherný súbor, ktorý v roku 1920 začal prevádzku všetkých troch súborov SND v budove bývalého Mestského divadla. 
Opera Slovenského národného divadla začala svoju činnosť 1. marca 1920 inscenáciou opery Hubička českého skladateľa Bedřicha Smetanu. O deň neskôr činoherný súbor uviedol hru Aloisa a Viléma Mrštíkovcov Mariša. Balet Slovenského národného divadla debutoval inscenáciou baletu Coppelia od Léa Delibesa 19. mája 1920.
Prvé predstavenie v slovenskom jazyku sa uskutočnilo až v máji 1920 uvedením jednoaktoviek Jozefa Gregora Tajovského - Hriech a V službe. 
Prevažná časť repertoáru bola uvádzaná v češtine, pretože nebolo dosť slovenských hier, prekladov, hercov či spevákov. Prví slovenskí profesionálni herci - Andrej Bagar, Ján Borodáč a Oľga Borodáčová-Országhová, Jozef Kello a Gašpar Arbét vytvorili jadro Propagačného činoherného súboru SND. Tomuto súboru sa vravelo aj Marška, z nem. slova Marschkompanie - pochodujúca čata. V rokoch 1921 - 1922 vykonával zájazdovú činnosť po slovenskom vidieku a hral po slovensky.
Súbory SND pôvodne hrali v troch divadelných budovách - súbor činohry hral v budove Divadla Pavla Országha Hviezdoslava na Laurinskej ulici a na Malej scéne Slovenského národného divadla na Dostojevského rade. Opera a balet sídlili v historickej budove na Hviezdoslavovom námestí. V prvom štvrťroku 2007 sa SND presťahovalo do novej budovy SND na Pribinovej ulici č. 17, v ktorej pod jednou strechou (od 14. apríla 2007) hrajú všetky tri súbory v troch divadelných priestoroch - opernej a baletnej sále, činohernej sále a v experimentálnom štúdiu. Tieto tri divadelné priestory poskytujú spolu zhruba 1 700 miest pre divákov. Okrem novej budovy SND naďalej využíva aj historickú budovu, kde striedavo účinkuje opera, balet i činohra. Divadlo Pavla Országha Hviezdoslava bolo neskôr odpredané mestu Bratislava, v Malej scéne sídli Divadlo Malá scéna STU.
Historiografia (zapisovanie dejín)

Historiografia alebo dejepisectvo je zobrazovanie udalostí, dejov a stavov minulosti (na úrovni osôb, spoločenských vrstiev, národov a iných) s cieľom vyvolať u prijímateľa informácie uvedomenie si dejín. Zjednodušene teda ide o zapisovanie dejín určitým systematickým spôsobom tak, aby vzniklo rozprávanie, ktoré možno úspešne podrobiť kritickej „skúške“. Ešte jednoduchšie sa dá povedať, že ide o odbornú historickú literatúru.
Historiografia je predchodcom historickej vedy v tom zmysle, že pred vznikom (analyzujúcej) historickej vedy existovala len (opisujúca) historiografia. Z iného hľadiska je dnes naopak historiografia jedným z výsledkov historickej vedy, pretože zobrazuje stav, prúdy a ciele historického výskumu.
Z hľadiska jej závislosti od tvorivej sily a vôle dejepisca je historiografia súčasťou literatúry. Jej cieľ sa pohyboval medzi legitimáciou vladárov na jednej strane a kritickým hodnotením minulosti na druhej strane. Akýmsi opakom (empirickej) historiografie je (neempirická) filozofia dejín.

Starovek

Už nápisy starovekých Babylončanov, Asýrčanov či Egypťanov a iných staroorientálnych národov ospevovali vládcov týchto národov. U Chetitov už možno dokonca nájsť náznaky kritického prístupu. 
Starogrécki historici sa snažili podať tradície svojej kultúry ako nespochybniteľné, ale niektorí sa už pokúšali objaviť historické príčiny a súvislosti, napríklad Herodotos pri opisovaní perzských vojen alebo Thukydides (zakladateľ nestrannej historiografie, stvoriteľ historickej monografie) pri opisovaní peloponézskej vojny. 
dôležitú Starorímsku historiografiu prakticky založil Polybius, ktorý sa snažil vysvetliť vzostup Ríma na veľmoc v Stredomorí, ktorý sám zažil. Kým Polybius sa snažil byť nestranný, Sallust, Titus Livius a Tacitus sa snažili vo svojich dielach ospravedlniť rímsku nadvládu. Od 4. stor. pred Kr. Arrianos, Plutarchos, Quintus Curtius Rufus a Suetonius vyvinuli životopis ako formu historiografie. 
V starovekej Číne malo dejepisectvo od počiatku (až do 20. storočia) veľmi úlohu. Charakteristický je moralistické hodnotenie, poetickosť i kritický prístup v dejepisectve. Ako prvé vznikli anály (letopisy), najznámejšie Konfuciove (551 – 479 pred Kr.) Jarné a jesenné letopisy. Potom vzniklo naratívne dejepisectvo. S’-ma Čchien napísal svoje monumentálne Zápisky historika (Š'-ťi), ktoré boli koncipované ako svetové dejiny a stali sa základom budúcich dejín dynastií. V roku 629 za dynastie Tchang bol zriadený dejepisný úrad, v ktorom kolektív úradníkov spisoval dejiny vždy predchádzajúcej dynastie. 
V starovekej Indii zachycujú genealógie kráľovských rodov purány, ktoré končia v 2. stor. po Kr.
V Afrike existovalo len ústne odkazovanie dejín, v Etiópii však existovalo koptské dejepisectvo.
Saint-Martin-des-Besaces

Poloha

Obec má rozlohu 22,03 km². Najvyšší bod je položený 308 m n. m. a najnižší bod 115 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 1168 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Údelné kniežatstvo

Údelné kniežatstvo alebo údel bola vo včasnom stredoveku oblasť vlády vyčlenená jednotlivému príslušníkovi vládnucej dynastie.
Vo Veľkej Morave a v Uhorsku to bolo napríklad Nitrianske kniežatstvo, v českom štáte Morava, údelné kniežatstvá sú ďalej známe najmä z Poľska a Ruska. Údely boli bežné v časoch, kedy panovník štátne územie pokladal za majetok (patrimónium) kniežacej rodiny, a zanikli keď panovníkova moc prestala mať patrimoniálnu povahu. V Rusku pretrvala sústava údelov v pozmenenej forme až do začiatku 20. storočia; existovali tam tzv. údelné statky určené na zabezpečenie hmotného postavenia členov cárskeho rodu.
Pink Floyd: Live at Pompeii

Vznik filmu

V Pompejach boli natočené iba skladby „Echoes“, „A Saucerful of Secrets“ a „One of These Days“. Natáčanie tohto koncertu v pompejskom amfiteátri v pozadí so sopkou Vezuv, ktorého diváci boli iba technici filmovej spoločnosti, sa konalo od 4. do 7. októbra 1971. Ostatné skladby vznikli v parížskom štúdiu, kde skupina odohrala ostatné piesne osvetlená reflektormi, či pred projekciou Pompejov. Zábery v Paríži vznikli na prelome rokov 1971 a 1972 a je možné ich rozoznať absenciou fúzov kláviristu Ricka Wrighta.

Vydanie

Film Pink Floyd: Live at Pompeii bol vydaný v niekoľkých verziách. Pôvodná verzia s dĺžkou, približne, 60 minút, ktorá bola v roku 1972 distribuovaná do kín, obsahuje iba koncert z Pompejov a zábery z parížskeho štúdia. Neskôr sa objavila ako bonus na DVD vydaní filmu.
Verzia s dĺžkou 80 minút bola zverejnená v roku 1974 a kombinuje pôvodný koncert so zábermi zo štúdií Abbey Road (vrátane rozhovoru s členmi kapely), kde skupina nahráva album The Dark Side of the Moon. Tieto zábery, ktoré vznikli v januári 1973, sa nachádzajú medzi jednotlivými skladbami z Pompejov a sú pomerne unikátne. Táto verzia filmu bola v roku 1980 vydaná na VHS a laserdiscu.
Pre vydanie filmu na DVD v roku 2003 vznikol takzvaný režisérsky zostrih (Director's Cut) s dĺžkou 92 minút. Ide o rozšírenú verziu so zábermi z Abbey Road Studios, ktorá je doplnená o počítačovú grafiku vesmíru, Pompeje a ďalšími zábermi zo štúdií v Abbey Road a vesmírnej lodi Apollo.
Potopa sveta

Potopa sveta (lat. diluvium) bolo údajné zaplavenie celej Zeme spomínané v Biblii ako forma Božieho potrestania ľudstva za skazenosť. Podobná potopa sa nachádza aj v ďalších mytológiách po celom svete.

Časové údaje

Podľa údajov o rodokmeňoch z Biblie došlo k potope v roku 1556 židovského kalendára, t. j. v roku 2204 pred Kr. Keď potopa nastala, mal Noe 600 rokov a jeho syn Sem mal 100 rokov.
Potopa začala dažďom trvajúcim nepretržite 40 dní a potom ďalších 335 dní trvalo, než voda opadla a posádka archy mohla vystúpiť na pevninu. Noe s rodinou a zástupcami živočíšnej ríše strávili v arche presne jeden rok a 10 dní.
Podľa Biblie sa Boh rozhodol zničiť vtedajšie ľudstvo, pretože bolo skazené. Boh chcel, aby prežil len spravodlivý Noe a jeho rodina. Preto mu o potope, ktorá mala nastať, povedal mnoho rokov vopred a dal mu presné inštrukcie pre stavbu archy. V arche mal Noe zachrániť tiež všetky druhy cicavcov, plazov a vtákov, ktoré by potopu neprežili.
Potopu prežili Noe, jeho manželka a ich traja synovia Sem, Cham a Jafet so svojimi manželkami. Títo ľudia sa stali praotcami nového ľudstva. Noeho predkovia sa potopy nedožili. Jeho otec Lamech (Lámech) (774 - 1551 podľa židovského kalendára) zomrel 4 roky pred potopou. Noeho starý otec, Matuzalem (587 - 1556 podľa židovského kalendára), zomrel krátko pred potopou.
Rádioaktívne žiarenie

Rádioaktívne žiarenie  je v užšom zmysle (korpuskulárne a/alebo elektromagnetické) žiarenie vysielané pri rádioaktívnom rozpade, t.j. buď priamo niektorými atómovými jadrami pri ich spontánnej premene na iné atómové jadrá (tzv. jadrové žiarenie) alebo z niektorých atómových obalov v súvislosti s dejmi v atómovom jadre toho istého atómu (napr. rádioaktívne žiarenie pri tzv. vnútornej konverzii alebo pri absorpcii K). V širšom zmysle sa ako rádioaktívne žiarenie označuje aj emisia neutrónov či protónov, žiarenie pri spontánnom štiepení jadra (t. j. pri jadrovom rozpade) a žiarenie pri rozpade nestabilných elementárnych častíc.
Žiabronôžky

Žiabronôžky (lat. Anostraca) je rad vodných kôrovcov. Rody z tohto radu, pokiaľ vôbec majú slovenské meno (t.j. najmä rody Artemia, Branchinecta, Branchipus, Chirocephalus, Pristicephalus, Streptocephalus, Siphonophanes a Tanymastix) sa po slovensky nazývajú žiabronôžka.

Charakteristika

Ide o veľmi primitívne kôrovce, ktorých telo je zložené z ešte málo diferencovaných somitov. Kutikula je mäkká, neobsahuje takmer žiadny CaCO₃. Hlava, ktorá nezrastá so žiadnym hrudným somitom, má ešte naznačenú segmentáciu – je prítomný šev medzi neurocephalonom a gnathocephalonom, a niekedy i šev oddeľujúci mandibulárny segment od ostatnej hlavy! Na hlave je rudimentálne naupliové očko, žložené oči na stopkách, druhotne nečlánkované nitkovité tykadielka a tykadlá, ktoré sú silné, u samíc jednočlánkové a u samcov dvojčlánkové, klieštikovité. Tykadlá samcov slúžia na prichytenie samice pri kopulácii. Mandibuly sú silné, no 2 páry maxíl sú zakrpatené. Hrudné nôžky sú veľmi blízke parapódiám – majú jediný kĺb a sú napínané tlakom hemolymfy! Veľkú primitívnosť žiabronôžok potvrdzuje i fakt, že ich nôžky sú funkčne nediferencované, podobne ako u Polychaeta – slúžia na pohyb, dýchanie, filtrovanie planktónnej potravy z vody, a sú na nich aj zmyslové senzily.
Príklady u nás známych druhov sú žiabronôžka soľná (Artemia salina), žiabronôžka severská (Branchinecta paludosa), žiabronôžka letná (Branchipus schaefferi), žiabronôžka slovenská (Chirocephalus slovacicus) a žiabronôžka panónska (Pristicephalus carnuntanus).
Miserey-Salines

Poloha

Obec má rozlohu 6,22 km². Najvyšší bod je položený 385 m n. m. a najnižší bod 268 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 108 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Catholic Encyclopedia

Catholic Encyclopedia je anglická encyklopédia, ktorú v roku 1913 vydalo americké vydavateľstvo Encyclopedia Press. Jej cieľom bolo poskytnúť čitateľom spoľahlivé informácie o katolíckej teórii, vierouke, praxi a o dejinách katolíckej cirkvi.
Práca na encyklopédii začala 11. januára 1905 a bola ukončená 19. apríla 1913. Zodpovednými redaktormi boli: Charles G. Herbermann (profesor latinčiny a knihovník College of the City v New Yorku), Edward A. Pace (profesor filozofie na Catholic University), Condé Benoist Pallen (redaktor), reverend Thomas Joseph Shahan (profesor cirkevných dejín na Catholic University) a John J. Wynne (jezuita, redaktor časopisu „The Messenger“).
Encyklopédia mala slúžiť hlavne potrebám katolíckej cirkvi, preto sú v nej vynechané také informácie, ktoré nesúvisia s cirkvou a jej dejinami. Fakty prezentuje z pohľadu oficiálnej katolíckej doktríny z doby pápeža Pia X., a to hlavne pri rozbore sporných záležitostí (napr. cirkevných schiziem). Keďže pochádza ešte z doby pred Druhým vatikánskym koncilom, ktorý zaviedol v cirkvi podstatné zmeny, sú niektoré jej heslá (hlavne z oblasti náboženskej praxe) pomerne zastarané. Jej historické heslá sa však dodnes používajú ako sekundárne zdroje pri vedeckej práci, pretože obsahujú množstvo informácií z cirkevných prameňov.
V encyklopédii sú tiež uvedené významné katolícke osobnosti, vrátane vychovávateľov, umelcov, básnikov a vedcov.
Catholic University of America vydala v rokoch 1967 a 2002 aktualizovanú verziu encyklopédie pod názvom New Catholic Encyclopedia.
Einvaux

Poloha

Obec má rozlohu 7,38 km². Najvyšší bod je položený 348 m n. m. a najnižší bod 255 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 326 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Orient Express

Orient Express alebo Orient-Express (poslovenčene staršie aj Orient expres, Orient Expres, Orient-Expres) je označenie legendárneho vlaku, ktorý od roku 1883 spájal západnú Európu a Balkán. Železničné spojenie niekoľkokrát menilo trasu i konečné stanice a do 2. svetovej vojny išlo o luxusné vlaky, spájajúce Paríž a Konštantínopol. Posledným pozostatkom slávnej éry bolo spojenie Štrasburg – Viedeň, ktoré premávalo do decembra 2009.

Dejiny

Slávny Orient Express vyšiel prvýkrát z parížskej stanice Gare de l'Est 5. októbra 1883 a vlak hotelového typu s vozňami výhradne 1. triedy končil v rumunskom meste Giurgiu. Cestujúci do Konštantínopola museli prestúpiť na trajekt cez Dunaj a ďalej pokračovať obyčajným vlakom do Varny, odkiaľ premávali lode až do cieľového orientálneho mesta. Zmena nastala v roku 1888, kedy sa zmenila trasa cez Budapešť, Belehrad a Sofiu až na rozostavanú stanicu Müşir-Ahmet-Paşa-Station v Konštantínopole. Na západe pribudli trasy z Londýna cez Calais a z Ostende do Paríža a trasu dlhú 3 186 km bolo možné prejsť za 69 a pol hodiny.
Zmenu trasy si vyžiadala aj prvá svetová vojna, kedy od 15. januára 1916 do jesene 1918 premával „Balkánsky vlak“ medzi Berlínom a Konštantínopolom. Po ukončení vojny dočasne premával tzv. „train de luxe militaire“, určený výhradne pre politikov a vojenských hodnostárov, ktorý od 15. apríla 1919 nahradil „Simplon-Orient-Express“. Jeho trasa obchádzala Nemecko a viedla cez Švajčiarsko, Miláno, Terst a Záhreb. Civilný charakter nadobudol Orient Express až od roku 1921, kedy začal premávať po Bukurešť a neskôr opäť až po Konštantínopol, v roku 1930 premenovaný na Istanbul.
Súpravy mali po druhej svetovej vojne podobu rýchlika a od 1. apríla 1946 spojil Orient Express Paríž a Istanbul cez Stuttgart, Mníchov a Viedeň. Po vzniku železnej opony bola v roku 1961 trať skrátená po Viedeň, no od roku 1964 opäť predlžovaná po Budapešť a neskôr po Bukurešť.
Simplon-Orient-Express premával na trasách z Ostende, Nice a Štokholmu do Istanbulu a po 19. máji 1977, keď vyšiel posledný vlak z Paríža, premávali len vlaky medzi Madridom a Varšavou. Za železnou oponou premával „Balt-Orient-Expres“ spájajúci Berlín, Prahu, Budapešť a Bukurešť.
V 80. rokoch 20. storočia sa z Orient Expressu stal obyčajný nočný vlak, jazdiaci medzi Budapešťou a Parížom, ktorý o desaťročie neskôr končil opäť vo Viedni.

Novodobý Orient-Express

Od roku 2002 spájal vlak pod označením „EuroNight 262/263 Orient-Express“ opäť Paríž a Viedeň. Po sprevádzkovaní trate TGV medzi Parížom a Štrasburgom v júli 2007 bola trať Orient-Expressu o túto časť skrátená. Od 14. decembra 2008 premával vlak do Frankfurtu nad Mohanom, no už o rok, 13. decembra 2009 prevádzka Orient-Expressu definitívne zanikla.
V súčasnosti ešte premáva Venise-Simplon-Orient-Express (vznikol v roku 1982) a medzinárodné vlaky podobné Orient-Expressu premávajú na trase Berlín – Praha – Bratislava – Budapešť – Belehrad.
United States Census Bureau

United States Census Bureau (USCB, Americký úrad pre sčítanie ľudu, oficiálne Bureau of the Census) je federálna agentúra USA ktorej hlavným cieľom je vykonávať každých desať rokov sčítanie obyvateľstva. Okrem toho vykonáva rôzne iné sčítania a prieskumy. Spadá pod skupinu federálnych agentúr zvanú Federal Statistical System of the United States (federálny štatistický systém), ktorá je zodpovedná za poskytovanie štatistických dát o obyvateľstve a ekonomike.
Agentúra vznikla v roku 1903, v roku 2015 mala okolo 12 zamestnancov. Sídlom USCB je Suitland v štáte Maryland.
Železničná trať Moldava nad Bodvou – Medzev

História

Napojeniu Medzeva na sieť železníc napomohlo vybudovanie trate z Barce do Turne nad Bodvou. Z Moldavy nad Bodvou bola následne vybudovaná železnica do baníckeho Medzeva, na ktorej sa prevádzka začala 1. augusta 1894. Súčasťou trate bola aj odbočka do Bane Lucia, zrušená v 90. rokoch. Trať vedie rovinatým terénom v údolí Bodvy. 
Počas redukovania osobnej dopravy na lokálnych tratiach 2. februára 2003 sa nízka vyťaženosť spojov na tejto trati premietla do jej prerušenia.
V novembri 2015 bola plánovaná elektrifikácia trasy Haniska - Veľká Ida - Moldava nad Bodvou mesto. Elektrifikácia prebehne na trati Zvolen – Košice a v menšej časti na trati Moldava nad Bodvou - Medzev.
La Chapelle-Grésignac

Poloha

Obec má rozlohu 6,95 km². Najvyšší bod je položený 174 m n. m. a najnižší bod 78 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 125 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Bretignolles-sur-Mer

Poloha

Obec má rozlohu 27,32 km². Najvyšší bod je položený 38 m n. m. a najnižší bod 0 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 4 127 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Faussergues

Poloha

Faussergues má rozlohu 14,84 km². Najvyšší bod je položený 583 m n. m. a najnižší bod 400 m n. m.

Obyvateľstvo

Faussergues má 136 obyvateľov (2009).
Graf vývoja obyvateľstva:
Zdroje: INSEE