google/wiki40b huggingface dataset:
Laichingen

Geografia a poloha

Mesto Laichingen leží v pohorí Švábska Jura, približne 25 km západne od väčšieho mesta Ulm. Nadmorská výška sa pohybuje 755 m n. m..
Mesto susedí na severe s obcou Hohenstadt v okrese Göppingen, na východe s obcami Merklingen a Dornstadt, na juhu s obcou Berghülen, mestom Blaubeuren a obcou Heroldstatt ako aj na západe s mestom Münsingen v okrese Reutlingen a obcou Westerheim.

Dejiny

Meno Laichingen pochádza údajne od mena alemanského náčelníka, ktorý sa volal Laicho a ktorý založil v miestach dnešného Laichingenu osadu. Roku 1364 ponúkol cisár Karol IV. obyvateľom mesta mestské práva. Oni ich však odmietli, pretože nechceli stavať hradby.
Až do stredoveku siaha tradícia miestneho tkáčstva. Ťažké prírodné podmienky umožňovali obyvateľom obživu vďaka pestovania ľanu a obchode v 25 km vzdialenom meste Ulm. Jeden z tkáčskych domov, ktorý bol postavený v roku 1677 stál v Laichingene až do roku 2002. Potom bol rozobratý a znovu postavený v národopisnom múzeu v obci Beuren, ležiacej asi 25 km západne od mesta Laichingen.
V skorších časoch bola v strede mesta takzvaná Hüle. Ide o akúsi nádrž zo zvetranej sopečnej horniny utesnenej ílom. V dobách dažďov zadržuje vodu, v dobách sucha sa do nej musí voda namáhavo dopravovať alebo čerpať z údolných prameňov. Táto Hüle slúžila ako zdroj vody pre obyvateľstvo a dobytok vo viacerých miestach na pohorí Švábska Jura. Týmto rozsiahlym krasovým územím presakuje totiž voda do podzemných jaskýň, takže povrchová voda je skôr vzácnosťou. Od roku 1871 sa rozvíjal verejný vodovod, na ktorý bol Laichingen v päťdesiatych rokoch 20. storočia tiež napojený. Preto zmieňovaná Hüle ustúpila dnešnému námestiu.
V roku 1950 obdržal Laichingen obnovené mestské práva. V roku 1987 bola tzv. Laichingenská hladová kronika odhalená ako antisemitistický falzifikát.

Priemysel

Kedysi kvitnúce tkáčstvo sa pretransformovalo v moderný textilný priemysel. V meste sú tiež farbiarne textilu. Ďalej sa novo rozvinul strojársky priemysel, ktorý je zastúpený predovšetkým firmami, ktoré konštruujú a vyrábajú výrobné nástroje pre automobilové firmy z oblasti Stuttgartu.

Doprava

Mesto Laichingen je napojené pomocou 7 kilometrov vzdialeného nájazdu Merklingen na dialnicu A8. Mesto bolo do roku 1985 napojené úzkokoľajovou železnicou do obce Amstetten, ktorou prechádza hlavný železničný ťah zo Stuttgartu do Ulmu. Úzkokoľajová železnica vedie dnes len do asi 9 kilometrov od Laichingenu vzdálenej obce Öpfingen a slúži k turistickým jazdám. V Laichingene ostala pamiatka na úzkokoľajovú železnicu a síce Staničná ulica (Bahnhofstraße). Nebezpečná cestná križovatka priamo na námestí bola v minulých rokoch nahradená kruhovým objazdom.
Fernando Torres

Kariéra

Torres je odchovancom Atlética Madrid. V roku 2001 sa dostal do prvého tímu, kde hrával až do leta 2007. Vtedy prestúpil do Liverpoolu, kde sa stal v prvej sezóne najlepším hráčom tímu a hráčom mesiaca február anglickej ligy. V januári 2011, tesne pred koncom prestupového termínu prestúpil za 50 mil. libier do Chelsea. V Chelsea sa po prvýkrát presadil 23.4.2011 proti West Hamu United, keď prekonal brankára Greena a po 3 mesiacoch sa trafil medzi tri žrde. 29.8.2014 sa dohodol s AC Miláno na 2 ročnom hosťovaní.

Reprezentácia

V roku 2008 vyhral s reprezentáciou Španielska Majstrovstvá Európy, keď vo finálovom zápase proti Nemecku dal jediný gól zápasu a rozhodol tak celý turnaj. V roku 2010 sa stal na svetovom šampionáte v Južnej Afrike so španielskou futbalovou reprezentáciou majstrom sveta. Španielsko reprezentoval aj na Majstrovstvách Európy 2012 v Poľsku a na Ukrajine. V druhom zápase skupiny strelil dva góly proti Írsku pri víťazstve 4 – 0.
Fernando Torres strelil 1 gól vo FINÁLE ME 2012 a na jeden nahrával. Španieli dominovali a vyhrali proti Taliansku s vysokým skóre 4:0. Torres je držiteľom zlatej kopačky za Majstrovstvá Európy 2012 kde sa stal najlepším strelcom s tromi gólmi a 1 prihrávkou. Najlepším strelcom sa stal aj preto, lebo mal odohrané najmenej minút z ostatných trojgólových strelcov šampionátu v Poľsku a na Ukrajine.
Na Kocourkách

Ochrana

Predmetom ochrany sú teplomilné rastlinné spoločenstvá so zastúpením radu vzácnych a ohrozených druhov rastlín a živočíchov. Z rastlín sa tu vyskytujú napr. kosatec piesočný, poniklec veľkokvetý a lúčny, divozel tmavočervený, iskerník ilýrsky, zlatovlások obyčajný, zo živočíchov modlivka zelená, jašterica krátkohlavá, penica jarabá. Na králičie nory je viazaný vzácny skarabeusovitý chrobák Trox eversmanni alebo bystruška Pristonychus terricola.
Vodný had (súhvezdie)

Hviezdy a objekty

Žiadna z hviezd Vodného hada nemá vlastné meno. Alfa Hydri má magnitúdu 2,86 a je od Zeme vzdialená 71 ly. Je druhou najjasnejšou hviezdou súhvezdia. Beta Hydri je najbližšia výrazná hviezda k južnému svetovému pólu. Je známa tým, že má rovnaký spektrálny typ – G2 – ako Slnko. Preto sa jej hovorí aj sesterská hviezda Slnka, no je vo vývoji ďalej než naše Slnko. Gama Hydri, posledná jasná hviezda vo Vodnom hadovi, je od nás ďalej ako predošlé dve hviezdy, až 214 ly, a je červeným obrom. Hviezdy alfa, beta a gama vytvárajú približne rovnoramenný trojuholník.
Voľným okom neviditeľná HD 10180 Hydri siedmej magnitúdy je neobyčajná tým, že ju obieha minimálne šesť, možno aj sedem exoplanét.
Optickou dvojhviezdou rozlíšiteľnou už voľným okom je pí Hyi. Obe jej zložky majú podobnú magnitúdu. Ako veľa takýchto širokých dvojhviezd, aj tieto dve v skutočnosti v priestore nemajú nič spoločného. Okrem tejto dvojice súhvezdie ešte ponúka dvojhviezdu h3475.
Ako súhvezdie ležiace ďaleko od galaktickej roviny je Vodný had veľmi chudobný na objekty. Jeho najjasnejšia galaxia je NGC 1511.

Poloha

Ďaleko na juhu ležiaci Vodný had vypĺňa priestor medzi dvojicou Magellanových mrakov, jasným Achernarom z Eridana a južným svetovým pólom. Z územia Slovenska je neviditeľný. Pozorovateľný je až v oblastiach južne od ôsmej rovnobežky.
Labets-Biscay

Poloha

Obec má rozlohu 8,79 km². Najvyšší bod je položený 122 m n. m. a najnižší bod 20 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 154 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Metagalaxia

Metagalaxia je súbor všetkých kozmických objektov (hviezd, galaxií, kôp galaxií, medzihviezdnej hmoty, medzigalaktickej hmoty, kvazarov, žiarenia atď.), ktoré sa zúčastňujú na procese expanzie vesmíru.
Názov metagalaxia sa občas používa na označenie celého nášho rozpínajúceho sa vesmíru, ktorého existencia sa začala zo superhustého stavu približne pred 13,72 mld. rokov
; 
niekedy názov pre iné hypotetické vesmíry.
Ľubor Kresák

Životopis

Narodil sa v Topoľčanoch.

Po absolvovaní Prírodovedeckej fakulty UK v Prahe, kde získal aj titul doktora prírodných vied (1951), pracoval do r. 1955 v Astronomickom observatóriu na Skalnatom Plese. Tu úzko spolupracoval s doc. V. Guthom, ktorý mal naňho veľký vplyv. V tomto čase prednášal astronómiu na VŠP v Prešove (1952 – 1955). V roku 1955 sa stal vedúcim oddelenia medziplanetárnej hmoty Astronomického ústavu SAV v Bratislave a začal prednášať astronómiu na Prírodovedeckej fakulte UK. Titul kandidáta vied získal v r. 1957, o štyri roky neskôr sa habilitoval, doktorom vied sa stal v r. 1967, rok na to ho zvolili za člena korešpondenta SAV a v roku 1988 za člena korešpondenta ČSAV. V roku 1993 sa stal prvým slovenským profesorom astronómie. V Astronomickom ústave SAV zastával funkciu zástupcu riaditeľa.
Venoval sa pozorovaniu komét, asteroidov a meteorov. Zaoberal sa ich priestorovým rozložením a pohybom, skúmal ich pôvod a vývoj. Objavil dve kométy: 1951 Tuttle–Giacobini–Kresák a 1954 Kresák–Peltier. Je autorom teoretických prác o evolučných vzťahoch medzi kométami, asteroidmi a meteoroidmi. Medzi jeho najvýznamnejšie výsledky patrí objasnenie procesu starnutia, dĺžky existencie a spôsobu zániku komét, objav a vysvetlenie rezonančných medzier v sústave komét, určenie hmotnosti sústavy asteroidov, objasnenie pôvodu Tunguzského meteoritu atď. Jeho zásluhou sa Astronomický ústav zaradil medzi popredné svetové pracoviská vo výskume medziplanetárnej hmoty. Prof. Kresák založil vedeckú školu v oblasti vzájomných súvislostí medzi jednotlivými populáciami medziplanetárnych telies, ktorá si získala uznanie v astronomickom svete. Počet odvolávok na jeho vedecké práce dávno prekročil číslo 1500 a v posledných rokoch sa pohyboval okolo 100 citácií za rok. Vedecké úspechy Ľubora Kresáka ocenila aj medzinárodná astronomická komunita. Jeho meno nesie planétka č. 1849 Kresák. V roku 1961 sa stal úradujúcim predsedom komisie pre meteory a meteority Medzinárodnej astronomickej únie a v rokoch 1973 – 1976 bol prezidentom komisie pre polohy a pohyb malých planét, komét a satelitov MAÚ. V roku 1975 sa stal členom riadiaceho výboru Medzinárodného programu pre výskum slnečnej sústavy. V roku 1979 ho zvolili za viceprezidenta MAÚ. Od roku 1958 bol členom a od roku 1971 podpredsedom československého národného komitétu astronomického. Bol zakladajúcim členom Slovenskej astronomickej spoločnosti pri SAV a dlhoročným členom jeho hlavného výboru. Ocenením Kresákovej vedeckej práce doma bolo udelenie Štátnej ceny v roku 1970.

Zomrel 20. januára 1994 v Bratislave.
Maršovec a Čepička

Ochrana

Predmetom ochrany je biotop dvoch rybníkov a naň nadväzujúce mokraďové biotopy a podmáčané jelšiny s výskytom významných druhov rastlín a živočíchov, populácia kunky červenobruchej (Bombina bombina), hrabavky škvrnitej (Pelobates fuscus), skokana ostronosého (Rana arvalis) a mloka hrebenatého (Triturus cristatus).
Kurt Martti Wallenius

Životopis

Vojenský výcvik a skúsenosti získal v prvej svetovej vojne v 27. prápore pruských kráľovských strelcov. Zúčastnil sa občianskej vojny vo Fínsku, kde viedol jednotky bielych pri Tervole, Torniu, Kuolajärvi a Kuusame. Neskôr viedol severnú časť síl vykonávajúcich vojenskú operáciu na oslobodenie Bielej Karélie nazvanou Expedícia Viena. Jej zlyhanie je nutné pričítať na vrub totálnemu neúspechu práve Walleniovej skupiny, ale sama splniteľnosť cieľov, ktoré mu určili zostáva otázkou.
V roku 1920 bol menovaný vojenským atašé v Berlíne, v rokoch 1926 – 1930 zastával post náčelníka generálneho štábu fínskych ozbrojených síl. V roku 1930 dostal hodnosť generálporučíka.
Bol jedným zo zakladateľov a vodcov radikálneho polofašistického Hnutia Lapua (vzniklo v decembri 1929, zakázané v novembri 1932). To mu vynieslo niekoľkonásobné uväznenie (najmä potom v roku 1932 po veľmi nepodarenom pokuse o prevrat).
Za Zimnej vojny ho maršal Mannerheim vymenoval veliteľom bojovej skupiny Laponsko (december 1939). S len 6 000 mužmi a dvomi delami z 19. storočia dokázal zastaviť postup troch sovietskych divízií Laponskom. Jeho prepadovým oddielom Sissi sa podarilo to, čo sa potom Fíni aj Nemci márne pokúšali zopakovať za Pokračovacej vojny - na 14 dní vyradili z prevádzky Murmanskú magistrálu.
Na prelome februára a marca 1940 menovaný veliteľom Zboru ochrany pobrežia, majúceho za úlohu brániť Západný breh Viipurského zálivu. Bola to jasne nesplniteľná úloha a 6 dní, počas ktorých dokázal zadržiavať zdrvujúcu prevahu Červenej armády možno iste považovať za excelentný výkon.
V roku 1940 bol najskôr prevelený do zálohy a o rok neskôr ho prepustili z armády. Po zvyšok svojho života pokračoval vo svojej pôvodnej profesii spisovateľa. Jeho romány a poviedky sa presadili aj v zahraničí, najmä vo Francúzsku.
Ľadoveň

Ľadoveň je časťou mestskej časti „Ľadoveň-Jahodníky-Tomčany“ v meste Martin. Nachádza v jeho juhovýchodnej časti, na terénnej terase východne od Jahodník. V súčasnosti je toto územie tvorené takmer výhradne zástavbou z panelových domov. Zároveň ide o najväčšie sídlisko mesta Martin.

Dejiny

Ľadoveň je tvorená z menšej časti zástavbou rodinných domov (tzv. „Stará Ľadoveň“), avšak prevažnú väčšinu zástavby predstavujú panelové domy najväčšieho martinského sídliska. Sídlisko Ľadoveň sa stavalo v troch etapách podľa projektu architekta Milana Lenka. Prvá etapa sa uskutočňovala v rokoch 1973 – 1984 (tzv. „Ľadoveň I.“), druhá v rokoch 1982 – 1989 („Ľadoveň II.“) a tretia prebiehala v rokoch 1986 – 1993 („Ľadoveň III.“).
Južne od Ľadovne je oddychová zóna Jahodnícke háje, v ktorej sa nachádza Múzeum slovenskej dediny.
Valent Zimmermann

Životopis

Baník a správca Bratstva Božieho tela v Banskej Bystrici (1525). Jeden z vodcov baníckeho povstania v Banskej Bystrici (1525-1526).
Rouffiac-d’Aude

Poloha

Obec má rozlohu 5,24 km². Najvyšší bod je položený 289 m n. m. a najnižší bod 130 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 372 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Gumond

Poloha

Obec má rozlohu 9,87 km². Najvyšší bod je položený 546 m n. m. a najnižší bod 350 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 108 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Stračonôžka tatranská

Opis

Stračonôžka tatranská je trvalá rastlina, ktorá dorastá do výšky 10 – 60 cm. Kalich má jasne modrý alebo fialovo-modrý. Lístky sú tmavohnedé. Kvitne od júla do septembra.
Komárňanská župa (Uhorsko)

Uhorský komitát/župa/stolica

Komárňanská župa susedila s Belehradskou, Bratislavskou, Nitrianskou, Ostrihomskou, Rábskou, Tekovskou a Vesprémskou župou. 
Župou pretekali rieky Dunaj, Váh a Nitra. Rozloha župy v roku 1910 bola 2 843 km².

Centrum

Administratívnym centrom komitátu bol Komárňanský hrad, neskôr sa centrom stolice stalo Komárno.

Rody vládnucich županov

Do polovice 18. storočia úrad hlavného župana zastávali členovia rôznych šľachtických rodov, od polovice 18. storočia tento post dedične zastávali členovia rodu Nádašdy.

Národnosti

V Komárňanskej župe prevažovalo v novoveku maďarské obyvateľstvo, Slováci súvislejšie obývali len okolie Žitavy po Hurbanovo a Dulovce (vrátane) a tvorili niekoľko jazykových ostrovov v severnej a južnej časti župy. Nemci obývali súvislé územie v pohorí Vértes v južnej, zadunajskej časti župy. Nárast počtu obyvateľov mesta Komárno medzi rokmi 1880 a 1900 súvisel aj s tým, že k mestu Komárno bolo roku 1896 pripojené aj jeho pravobrežné predmestie Új-Szőny.
Podľa sčítania obyvateľov v Uhorsku v rokoch 1880, 1900 a 1910 bolo národnostné zloženie Komárňanskej stolice nasledovné:

Maďarská časť bývalej župy

V roku 1918 (potvrdené Trianonskou zmluvou roku 1920) sa časť stolice na sever od Dunaja stala súčasťou Česko-Slovenska, časť na juh od Dunaja Maďarska. Maďarská časť župy bola spojená s maďarskou časťou Ostrihomskej župy do Komárňansko-ostrihomskej župy (Komárom-Esztergom, 1923).
Počas 2. svetovej vojny bola česko-slovenská časť bývalej Komárňanskej župy obsadená Maďarskom a Komárňanská župa bola obnovená, jej súčasťou sa stala aj väčšina Žitného ostrova. Po vojne boli pôvodné hranice medzi ČSR a Maďarskom obnovené.
V Maďarsku sa po vojne pôvodná Komárňansko-ostrihomská župa nazvala Komárňanská župa, medzivojnový názov bol obnovený až v roku 1990. V súčasnosti je teda územie župy v  Maďarsku súčasťou Komárňansko-ostrihomskej župy.
IRŠ

IRŠ-ká sú rozhlasové stanice vysielajúce pre vysokoškolákov. Skratka IRŠ znamená Internátne Rozhlasové Štúdio alebo v súčasnosti aj Internetové Rádio Študentov.

História

Najväčší rozmach internátne rozhlasové štúdiá dosiahli v 80-tych rokoch minulého storočia, keď boli alternatívou k štátom kontrolovaným masmédiám. V tom čase existovalo IRŠ prakticky na každom vysokoškolskom internáte. Koncom osemdesiatych rokov vznikla celoslovenská súťaž IRŠ-iek Štúdioráma. IRŠ-ká sa aktívne zúčastňovali aj na všeobecných rádioamatérskych súťažiach RadioRally a Fonorama. V 90-rokoch IRŠ-ká postupne prenechali miesto komerčným rádiostaniciam, ktoré v počiatkoch výdatne zásobili skúsenými pracovníkmi. V roku 2005 sa podarilo obnoviť celoslovenskú súťaž vysokoškolských a internátnych rádií s názvom Rádiorallye.
Elsterwerda

Elsterwerda (dolnolužicky Wikow) je mesto v nemeckej spolkovej krajine Brandenbursko, 50 km severne od Drážďan na rieke Schwarze Elster a kanáli „Elsterwerda-Grödel“. Mestom prechádzajú cesty 1. triedy B101 a B169.

Dejiny

Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1211, vtedy ešte pod menom Rudolfus sacertos de Elsterwerden. Elsterwerda patrila do roku 1806 saskému kurfirstvu, od roku 1806 do 1815 potom saskému kráľovstvu. Vďaka Viedenskému kongresu pripadla Elsterwerda pruskej provincii Sasko.
Histadrut

Histadrut (hebr. : הסתדרות, doslova „Federácia“, celým názvom Všeobecná federácia pracujúcich v zemi Izrael, hebr. : ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, ha-Histadrut ha-Klalit šel ha-Ovdim be-Erec Jisrael) je izraelský odborový zväz so sídlom v Tel Avive s počtom 650 tisíc členov. Bol založený v decembri 1920 v Haife ako židovský odborový zväz, ktorého cieľom bolo „zaistiť prácu, družstevné zásobovanie, učňovské školenie a vzdelávanie.“
V čase svojho založenia v roku 1920 mal Histadrut približne 4400 členov a o dva roky neskôr 8394 členov, bola to však len polovica židovskej robotníckej triedy v Palestíne. K roku 1927 však už šlo o 25 tisíc členov, čo bolo 75 % všetkých židovských pracujúcich v Palestíne.
Prostredníctvom svojej ekonomickej vetvy Chevrat ha-Ovdim (doslova „Spoločnosť pracujúcich“) Histadrut vlastnil a prevádzkoval množstvo podnikov, vrátane najväčších izraelských priemyslových konglomerátov, ako aj najväčšiu izraelskú banku ha-Poalim. Histadrut poskytoval aj komplexný systém zdravotnej starostlivosti Klalit. V roku 1924 založil mládežnícke hnutie, dnes známe pod názvom ha-Noar ha-oved ve-ha-lomed, ktoré okrem iného pomáhalo zakladať židovské osady.
Histadrut mal významné postavenie aj na mediálnom trhu. Vydával denník Davar (od roku 1925) a pre potreby nových imigrantov i denník Omer (od roku 1950) tlačený vrátane hebrejských znamienok pre samohlásky.
V roku 1934 založilo revizionistické hnutie ako protiváhu centristicky a ľavicovo orientovanej odborovej centrály Histadrut odborový zväz Histadrut ha-ovdim ha-leumit.
Sanktusník

Sanktusník je malá a štíhla vežička nad presbytériom kostola na hrebeni strechy hlavnej kostolnej lode so zvonom, na ňom sa zvoní pri speve Sanctus a pri pozdvihovaní. Vyskytuje sa od 13. storočia, dnes sa však už používa len zriedka a na novších kostoloch nebýva. Konštrukčne môže byť súčasťou krovu alebo ako murovaná konštrukcia.
Torigni-sur-Vire

Poloha

Obec má rozlohu 3,01 km². Najvyšší bod je položený 139 m n. m. a najnižší bod 53 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 362 (2011).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Južanský rock

Dôležité skupiny

K najvýraznejším interpretom južanského rocku patrí napr Allman Brothers Band, Blackfoot, Lynyrd Skynyrd, Marshall Tucker Band, Molly Hatchet, Charlie Daniels Band, Wet Willie a Atlanta Rhythm Section a ZZ Top.
Zelené pleso (kačacie)

Názov

Meno dostalo vďaka zdanlivému zafarbeniu vody a podľa polohy v Kačacej doline, ktorá je súčasťou Bielovodskej doliny.
Ivan Pach

Život

V roku 1987 absolvoval Vojenskú vysokú školu vo Vyškove na Morave a následne bol prijatý v hodnosti poručík za vojaka z povolania. Po ukončení štúdia pôsobil v tankovom vojsku, vo funkciách veliteľ čaty, roty a práporu v Západnom vojenskom okruhu ČSĽA. Roku 1991 bol premiestnený k Východnému vojenskému okruhu ČSĽA kde nasledujúceho roku, začal svoju štábnu vojenskú kariéru ako dôstojník štábu na veliteľstve mechanizovanej divízie v Prešove. Postupne vykonával rôzne štábne funkcie na štáboch armádneho zboru, brigády, veliteľstva pozemných síl a generálneho štábu. V rokoch 2007 až 2008 bol zástupcom veliteľa 2. mechanizovanej brigády v Prešove. Roku 2016 bol ustanovený do funkcie náčelníka Štábu strategického plánovania, Generálneho štábu Ozbrojených síl Slovenskej republiky v Bratislave.

Ocenenia

Medaila „Za službu vlasti“, Medaila „Za zásluhy o obranu vlasti“, Strieborná Medaila poľskej armády a ďalšie.
Kultúra Chłopice-Veselé

Kultúra/skupina Chłopice-Veselé alebo chłopicko-veselská skupina/kultúra bola skupina/kultúra na začiatku bronzovej doby (podľa rôznych zdrojov 2 300 – 2 200 alebo 2 000 – 1 900 alebo 1 850 – 1 750 pred Kr.) v Malopoľsku, Hornom Sliezsku, na Morave a na juhozápadnom Slovensku. Patrí do epišnúrového komplexu.
Je príbuzná s typom Počapy na hornom Dnestri.
Z Poľska sú známe sídla (Chłopice, Iwanowice) aj pohrebiská, zo Slovenska a Moravy len pohrebiská (Veselé, Ivanka pri Dunaji, Brezová pod Bradlom, Uherské Hradiště-Sady, Sudoměřice, Hulín).
Viktor Miškovský

Pamätníky

Viktor Miškovský sa narodil v Bardejove. Jeho otec bol pôvodom poľský drobný šľachtic. Základné vzdelanie získal v Bardejove, kde chodil aj do kresliarskej školy. Potom navštevoval školy v Novom Meste pod Šiatrom, Rožňave a Levoči, techniku v Budíne a polytechniku vo Viedni. Po jej absolvovaní v roku 1866 krátko vyučoval na školách v Bardejove a Kremnici, neskôr pôsobil ako profesor deskriptívy a rysovania na Štátnej reálke v Košiciach.
Busta V. Miškovského je umiestnená na Ulici V. Miškovského v Bardejove, pamätnú tabuľu na jeho počesť možno nájsť na budove gymnázia na Poštovej ulici v Košiciach.
Fedor Jesenský (bankár)

Životopis

Narodil sa v Turčianskom Svätom Martine ako potomok šľachtického rodu Jesenský s predikátom z Horného Jasena. Jeho otec, Ján Jesenský-Gašparé, bol advokátom a významným činiteľom slovenského národného hnutia a spoluorganizátorom akcií celonárodného významu (Memorandum národa slovenského, Matica slovenská a pod.). Ľudovú školu navštevoval v Martine, 1887-1888 študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, 1888-1889 v Rimavskej Sobote, 1889-1893 v Kežmarku, 1893-1897 na Čs. obchodnej akadémii v Prahe. Od 1897 úradník, 1920- 1928 riaditeľ Tatra banky v Martine, od 1929 riaditeľ a spoluredaktor časopisu Živena, zakladateľ a redaktor Kníh Živeny, 1934 zakladateľ a vedúci Vydavateľského družstva v Martine. Člen Slovenskej národnej strany. Preklady z ruskej klasiky publikoval knižne a časopisecky, podporoval nimi realistické vývinové tendencie v slovenskej literatúre. Zostavovateľ prehľadu peňažných a priemyselných ústavov na Slovensku, publikoval články v slovenskej tlači, 1911-1920 redigoval v Martine mesačník Slovenský peňažník. Aktivista slovenských študenských spolkov, spočiatku sa orientoval na hlasizmus, 1918 signatár Martinskej deklarácie, od 1918 tajomník Slovenskej národnej strany. Funkcionár spolku Živena, člen Matice slovenskej (MS) a Muzeálnej slovenskej spoločnosti (MSS).
Stará Kastília

Stará Kastília (po španielsky Castilla la Vieja) bolo od 18. storočia do roku 1983 oficiálne územie (pôvodne formálne kráľovstvo) v rámci krajín kastílskej koruny, resp. Španielska. Dnes je rozdelené medzi autonómne spoločenstvá Kantábria, Kastília-León a La Rioja.
Hlavným mestom Starej Kastilie, ktorej územie bolo jadrom stredovekého kráľovstva Kastília, bol Burgos.
Vytvorené bolo v 18. storočí. Kráľovským dekrétom z 30. novembra 1833 bolo územie tejto historickej provincie rozdelené medzi provincie Ávila, Burgos, Logroño (dnes La Rioja), Palencia, Santander (dnes Kantábria), Segovia, Sória a Valladolid. Ďalším kráľovským dekrétom z 30. novembra 1855 boli provincie Palencia a Valladolid pričlenené k León.
Podľa Kastílskeho federálneho paktu z 3. júna 1869 sa územie Starej Kastílie a Leónu malo premeniť na štát Starú Kastíliu, ktorý mal byť spolkovým štátom federatívnej prvej Španielskej republiky. Tento zámer bol po obnovení monarchie v Španielsku odsúdený na nezdar.
V roku 1983 bola väčšina území Starej Kastílie (bez vtedajších provincií Santander a Logroño, ktoré sa stali autonómnymi spoločenstvami Kantábria a La Rioja) zlúčená s Leónom do autonómneho spoločenstva Kastília-León, vybaveného rozsiahlou autonómiou.
Yversay

Poloha

Obec má rozlohu 5,95 km². Najvyšší bod je položený 142 m n. m. a najnižší bod 109 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 265 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Bournezeau

Poloha

Obec má rozlohu 60,49 km². Najvyšší bod je položený 104 m n. m. a najnižší bod 12 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 2 986 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE