Janko Kráľ

Detstvo

Janko Kráľ sa narodil 24. apríla 1822 do rodiny mäsiara a krčmára Jana Kráľa a jeho ženy Žofie. Vzdelanie získaval vo svojom rodisku, v Liptovskom Mikuláši, na základnej škole (1828 – 1834). V rokoch 1835 – 1837 navštevoval gymnázium v Šajavskom Gemeri. 4. septembra 1837 sa zapísal na lýceum v Levoči, kde študoval do roku 1841. Z tohto obdobia sa zachovali dve jeho latinské práce, z toho jedna báseň, ale ťažko tu ešte konkrétne hovoriť o jeho básnických prvotinách. Z Kráľových levočských učiteľov treba spomenúť Pavla Tomáška a Michala Hlaváčka. V rokoch 1841 – 1842 študoval na lýceu v Kežmarku, kde ho učil Ján Benedikti.

Stretnutie so štúrovcami

20. septembra 1842 sa vo veku 20 rokov zapísal na evanjelické lýceum v Bratislave, v centre mladých štúrovcov na čele s námestníkom Juraja Palkoviča – Ľudovítom Štúrom. Tu začal písať svoje prvotiny, vtedy ešte v češtine a od roku 1843 už v Štúrovej slovenčine. Podľa klasifikačných záznamov študoval s priemerným prospechom. Aktívne sa zapájal do literárnych a najmä zberateľských prác Katedry reči a literatúry československej. Istý čas dokonca býval u Ľudovíta Štúra.
1. januára 1844 spolu s ďalšími 22 študentmi podpísal list proti odvolaniu Ľudovíta Štúra z funkcie námestníka a profesora. Požiadavky študentov sa nebrali na vedomie a tak si Janko Kráľ 5. februára vyžiadal polročné vysvedčenie. 7. marca 1844 odišiel spolu s ďalšími 13 najvernejšími študentmi do Levoče. Do Levoče však neprišiel, ostal v Liptovskom Mikuláši, a skúšky si dokončil externe. V Liptovskom Mikuláši sa aktívne zúčastnil na prípravách založenia Tatrína. Vtedy už patrí Kráľ k najuznávanejším mladým štúrovským básnikom. Neskôr však Štúr na Kráľa zanevrel pre jeho tvrdohlavú povahu, v liste zo 17. septembra 1845 napr. písal, že mu Kráľ poslal list „impertinentný a grobiansky“, kritizujúci Národné noviny, resp. slabú pozíciu slovanského princípu v nich. Štúr pevne veril, že sa „za takýmto neznalcom a sektárom nikto nedá“.

Potulky po Európe

20. septembra 1844 cestoval Janko Kráľ po stopách národného hrdinu – Juraja Jánošíka v Malohonte, na Kokave a v Klenovci, potom aj v jeho rodisku – v Terchovej. Z týchto ciest odišiel pravdepodobne do Pešti, kde robil skúšky a zrejme už vtedy sa zamestnal ako pisár v kancelárii advokáta Alexandra Boleslavína Vrchovského.
Od roku 1845 do roku 1847 putoval Kráľ po Slovensku a Dolnej zemi. Z týchto troch rokov básnikovho života sa zachovali len útržkovité informácie. V júni 1845 sa nachádzal v chorvátskom Karlovci a v Záhrebe. V auguste toho istého roku sa vrátil do svojho rodiska, na Liptov, kde zotrval až do konca októbra. V roku 1846 cestoval opäť na Dolnú zem – v lete pôsobil ako vychovávateľ dcér zemana Stratimiroviča a detí popa Jovu v Kulpíne. 24. septembra sa zúčastnil na schôdze báčsko-sriemskych učiteľov a v správe o nej v Slovenských národných novinách im vyčíta maďarizáciu. 29. septembra 1846 bol v Báčskej Palanke, odkiaľ náhle zmizol (podľa niektorých zdrojov až do Turecka a Besarábie). Od tohto zmiznutia až do apríla 1847 nie sú nijaké zachované zmienky o jeho živote.
20. apríla 1847 je v Orlovi tatranskom odkaz: „Panu J. K. v P.“ (podobne aj v číslach z 15. mája 1847 a 17. decembra 1847), tento odkaz je s najväčšou pravdepodobnosťou venovaný Jankovi Kráľovi, ktorý sa v tom čase mal zrejme nachádzať v Pešti, kde pracoval vo Vrchovského kancelárii.
Na Slovensko sa vrátil až v polovici roka 1847. V Príbelciach sa stretol s Rotaridesom a Paulínym. Potom putoval južným Slovenskom, odkiaľ chcel ísť na východné Slovensko, ale začiatkom augusta navštívil znova Liptov. Po matkinej smrti (21. august, 1847) odišiel z Liptova do Pešti.
7. februára 1848 napísal z Vrchovského kancelárie list Samovi Bohdanovi Hroboňovi. To je posledný autentický dokument Janka Kráľa, z čias pred revolúciou, ktorej prvý impulz z 15. marca 1848 v Pešti osobne zažil.

Revolúcia

V marci roku 1848 sa po prvých impulzoch revolúcie ponáhľal na Slovensko, do hontianskych dolín a aktívne veršami i so zbraňou v ruke spolu s príbelským učiteľom Jánom Rotaridesom burcoval poddaný ľud do povstania proti feudálom. Vyzývali sedliakov spáliť urbárske tabely a v obciach Horné Plachtince, Dolné Plachtince a Stredné Plachtince a Príbelce vyvolali ľudové povstanie, ktoré bolo potlačené 30. marca 1848.
Od 25. marca až do 30. marca, keď ho chytili, žil Kráľ spolu s povstalcami najaktívnejším životom. Po chytení, týraní a mučení ho spolu s Rotaridesom odviedli do väznice v Šahách. Protesty a žiadosti o prepustenie Kráľa z väzenia slovenskej a slovanskej verejnosti v Žiadostiach slovenského národa  10. mája 1848, do tažkého väzeňia zatvorení.Slovenskí ľud  ku hájeňiu slobodu povzbudzoval… žjadame…“,  v požiadavkách skupiny Požegskej, mesta Križevici, Koprivnica, Bakra, župy Záhrebskej a Varadžínskej či predtým Hurbanove žiadosti v stolici Nitrianskej ostali nevypočuté a Kráľ ostal väznený v Šahách a neskôr v Pešti až do januára 1849. V Pešti Kráľa väznili na Kerepesskej ulici. Odsúdili ho na smrť.
V roku 1849 začiatkom januára Janka Kráľa, po 10 mesiacoch, prepustili z väznenia po údajnom zásahu bána Josipa Jelačiča alebo dokonca Alfreda Windischgrätza. Zdržoval sa vraj u Jána Kollára a v rodine medovnikára Bobčeka. Začiatkom marca sa zúčastnil národného pohrebu slovenských martýrov Vilka Šuleka a Karola Jána Holubyho. Na pohrebe mal príhovor Ján Francisci a Kráľ tu predniesol Dumu dvoch bratov, v ktorej sa spomínajú obaja mučeníci.
Od 16. marca 1849 pobudol znova v Liptovskom Mikuláši, kde dočasne velil v liptovskomikulášskom stoličnom dome dobrovoľníkom a národnej garde. Cisársky komisár Vietoris ho koncom marca opäť uväznil. Po vyslobodení koncom marca odišiel do Viedne cez Moravu, o tejto jeho ceste vyšla správa aj v novinách. Vo Viedni chcel vodcov slovenského revolučného hnutia ovplyvniť skôr k sociálnym ako nacionálnym výbojom. Rokovania vo Viedni nedopadli úspešné a Kráľ sa utiahol na Moravu k predrevolučnému priateľovi Bedřichovi Rozehnalovi do Hulína, kde strávil asi 5 mesiacov intenzívnou literárnou prácou.
V septembri roku 1849 sa znova zúčastnil revolučných bojov v Krupine ako kapitán slovenských dobrovoľníkov. Revolúcia už v tomto čase prekročila svoj vrchol a tak ani Kráľova účasť v nej nemohla byť aktívnejšia.
21. novembra 1849 skončil túto službu a odišiel do Pešti.

Štátne služby

V Pešti si podal žiadosť do štátnej služby a začiatkom decembra 1849 pracuje ako stoličný pisár v Balážskych Ďarmotách.
Od roku 1850 vykonával prechodne funkciu námestníka hlavného slúžneho a sudcu v Modrom Kameni – s čím zrejme súvisí oznam v slovenských novinách o jeho „zmaďarizovaní“. V Lučenci vyšetroval odbojníkov a zbehov, ale neskôr pôsobil ako podriadený stoličný úradník v Balážskych Ďarmotách, kde pracoval až do roku 1854. Tu sa stretol s Boženou Němcovou.
V roku 1851 napísal do Slovenských novín 5 článkov, v ktorých reagoval na politické pomery v Novohradskej stolici. V tomto čase si márne vymáhal a hľadal svoje rukopisy veršom z hontianskeho archívu v Šahách, ktoré boli zrejme už vtedy nezvestné.
7. apríla 1851 sa oženil s Máriou Modrány. V rokoch 1852, 1853, 1857 a 1861 sa im narodili štyri deti.
V marci roku 1854 pracoval ako okresný adjunkt pri slúžnovskom úrade preložený do Čadce. V decembri roku 1858 ho preložili do Martina ako adjunkta pri okresnom úrade. Tu sa stretával aj s Jánom Bottom. V roku 1860 ho znova preložili do Kláštora pod Znievom, kde pôsobil ako okresný súdny adjunkt. V tomto čase písal publicistické predmemorandové články, ktoré potom v memorandovskom roku (1861) vyústili do jeho nového básnického vzplanutia.
V roku 1861 požiadal o preloženie na slúžnovský úrad do Mošoviec, ale podžupan Turčianskej stolice mu požiadavku po konzultácii s predstavenstvom Liptovskej stolice zamietol.
V júni roku 1861 sa Kráľ aktívne zúčastňoval na memorandovom zhromaždení. Písal nové, ako sa ukázalo posledné básne a v Pešťbudínskych vedomostiach uverejnil článok na obranu Memoranda.
25. februára 1862 ho preložili za prísediaceho súdu Tekovskej župy do Zlatých Moraviec.
V roku 1868, po rakúsko-maďarskom vyrovnaní (1867), zbavili Kráľa aj tohto skromného úradu v Zlatých Moravciach a preto si musel rýchlo urobiť advokátsku skúšku. Tu potom biedne prežíval ako výpomocný prísažný pravotár a pisár v cudzích advokátskych kanceláriách (naposledy u Emila Bittnera).

Smrť

23. mája 1876 o 7. hodine ráno Janko Kráľ podľahol brušnému týfusu. Podľa tradície mu dali na mŕtve prsia rodinný kancionál (zbierka náboženských piesní) v koženej väzbe s mosadznými sponkami a na okraj rakvy priložili jeho fajku s pipasárom (čutorou).

Osobnosť

Osobnosť Janka Kráľa a jeho poéziu vnímali jeho súčasníci veľmi protichodne. Janka Kráľa vychovávala láskavá matka a prísny otec, ktorý sa vraj správal k rodine hrubo – čo sa podpísalo zrejme na jeho povahe (neskôr sa tento model opakoval v jeho manželstve s Máriou Modrányovou). Mal vznetlivú povahu, bol impertinentný, cynický, ale poctivý a pracovitý.
Povahou predstavoval Kráľ buriča a revolucionára, jeho poézia mala emotívny a myšlienkový náboj. Patril k samotárom, zaujímal sa však o zložité osudy slovenského národa a prežíval ich s hlbokou účasťou. Napĺňal predstavu rodeného básnika: písať priam musel, málokedy menil, čo už napísal, len málo textov prepracoval, ostatné nechal v nečitateľných náčrtoch alebo zničil. Vedel po francúzsky, anglicky, nemecky, maďarsky, poľsky, rusky, srbsky, česky.
Jeho poéziu, plnú revolučných a liberálnych názorov, vnímal ľud kontroverzne. Niektorí ho chválili, ako napríklad Ľudovít Štúr, ktorý o ňom povedal, že Kráľ je „názorný básnik… ktorý obraz slovenského života do najvybitejšej formy vylial“, J. M. Hurban ho označil ako básnika „ktorý ukáže Slovákom, čo je to básnictvo“ a Bedřich Rozehnal o jeho poézii povedal: „geniálnejších básní slovenských, ba československých jsem nečetl“. Časom sa však ich mienka menila a Kráľ si, aj kvôli jeho povahe, nachádzal čoraz viac neprajníkov.
Pre príznačné nekonformné postoje a nepredvídateľné správanie ho prezývali „divný Janko“. Božena Němcová o ňom v roku 1853 povedala: „bystrá hlava… nejestetickejší člověk… věčná opozice… hrozný podivín… ten člověk přece jen v blázinci zemře“; a v roku 1858: „divný chlap a veliký cynik… ale přece poctivý a básnik váš největší“. J. M. Hurban o Kráľovi v roku 1877: „básnik, mučedlník a po mnohých útrapách podivín“.
Po svojej smrti v roku 1876 bol pravdepodobne slávnejší v zahraničí ako doma. Dokazuje to aj viacero inonárodných článkov podpísaných pod pseudonymom Janko Kráľ. Ruský Slaviansky zborník, ročník II. priniesol vysoké ocenenie Kráľovej poézie a označil jeho baladu Zverbovaný ako jeden z najlepších výtvorov slovanskej literatúry.
Jeho presnú podobu nepoznáme, no zachovali sa viaceré populárne podobizne. Jedna z nich sa využila pri modelovaní sochy Janka Kráľa, umiestnenej v Sade Janka Kráľa v bratislavskej Petržalke.

Tvorba

Prvé verše začal písať už počas štúdií na bratislavskom lýceu. Spočiatku písal v češtine, neskôr začal používať spisovnú slovenčinu a patril k jedným z prvých básnikov, ktorí používali Štúrovu slovenčinu (prvá báseň v Štúrovej slovenčine – Duma bratislavská je práve od Janka Kráľa). Štúr ho označil za najtalentovanejšieho básnika.
Začal písať epické básne s historickou tematikou, postupne však nadväzoval na ľudovú slovesnosť, ako to zvykli štúrovci.
Do povedomia verejnosti vstúpil ako autor balád a piesní, no jeho tvorba bola oveľa širšia. Jeho balady, vychádzajúce z ľudovej slovesnosti, ktorými sa preslávil, ukázali novú cestu slovenskej poézii. Nikdy mu nešlo o prosté reprodukovanie ľudovej slovesnosti, ani o ich vecnú interpretáciu. Cez subjektívnu motiváciu konfliktov ich prenášal do najaktuálnejších morálnych a sociálnych relácií. Okrem iného dokazovali, že spisovná slovenčina je tvárny literárny jazyk, schopný vyjadriť aj najsubtílnejšie stavy lyrického subjektu. Sprítomňoval v nich svet mravného cítenia ľudu, úctu k ľudskej bolesti a odpor k panskej svojvôli.
Okrem balád a piesní vytvoril aj poéziu celkom iného charakteru, tzv. cyklické skladby. Básnická výpoveď tu využíva rozmanité prostriedky, postupy a formy: štylizované povesti, ponášky, dramatické monológy a dialógy, alegorické obrazy, reflexie, meditácie a programové výzvy. V snahe o celistvý pohľad kládol raz do popredia obraz imaginárnej skutočnosti, inokedy zase bezprostrednú realitu.
Kráľove improvizované básne sú poznačené jeho pesimizmom, ale aj demokratizmom a fatalizmom, prerastajúcim do mesianizmu či až chiliastického mysticizmu. Svojou tvorbou sa radí medzi básnikov z obdobia romantizmu a stal sa kľúčovou postavou vo vývine dobovej poézie.

Preklady

Janko Kráľ bol multilingválny človek, schopný hovoriť až 9 (prípadne 10) jazykmi. Popri svojej tvorbe sa okrajovo venoval aj prekladu. V jeho pozostalosti sa zachovali jeho ukrajinské výpisky zo Zaleského, ruské z Nestora a Pskovského letopisu, z Chomiakova a Puškina. Podľa ruského prekladu Alexandra A. Petrova zo sanskritu preložil do slovenčiny úryvky z Mahábháraty, Kálidásovu Šakuntalu, povesť o Ribe a o Nalovi a Damajante.

Odkaz

Janko Kráľ svojou poéziou ovplyvnil tvorbu mnohých básnikov 20. storočia, ako je napríklad: Laco Novomeský, ktorý mu venoval niekoľko básní a celú zbierku Romboid; Valentín Beniak; Andrej Plávka; Anton Prídavok; Ján Kostra; Ján Poničan, ktorý napísal báseň-pásmo Divný Janko. Na jeho tvorbu nadväzovali mnohí slovenskí nadrealisti (napríklad Vladimír Reisel), ktorí ho – oproti iným nadrealistom – uprednostnili pred Hviezdoslavom. Niektoré Kráľove, dovtedy neuverejnené, básne sa objavili v zborníkoch slovenského nadrealizmu. Jeho básne sú prológom aj epilógom najlepších prác slovenskej Avantgardy 1938. Osobnosť Janka Kráľa zanechala najmä v slovenskej, ale aj v európskej poézii veľký odkaz. Milan Rúfus v knihe Hora pripíše svoju báseň Matka obloha, matka báseň pamiatke Janka Kráľa.

Časopisecky

Za svojho života uverejňoval Kráľ svoje básne časopisecky vo viacerých časopisoch. Spočiatku ich posielal do almanachu Nitra, neskôr do Orla tatranského a Sokola, zriedkavejšie sa objavovali i v časopisoch Černokňažník, Orol, Tábor, Concordia, Priateľ školy a literatúry a v iných.
Prvých 8 Kráľových básni uverejnil almanach Nitra v roku 1844. Boli to básne: Zverbovaný, Zabitý, Zakliata panna vo Váhu a divný Janko, Moja pieseň, Pieseň bez mena, Pesnička na kare ku cti zosnulému Jankovi Tomesovi, Vysokourodzenému pánu Ďurkovi Košuthovi a Povesť.
Do revolúcie publikoval ďalších 9 básni v Štúrovom Orle tatranskom, išlo o básne: Orol, Piesne, Potecha, Pán v tŕní, Pieseň, Duma bratislavská, Kríž a čiapka, Choč a jeden preklad Puškinovej básne Smrť Olegova. Na uverejnenie ponúkal viac, ale kvôli nedostatku publikačných možností, nekonvečnosti a radikalizmu tónu ostal zvyšok jeho poézie len v rukopise. Do revolúcie tak stihol publikovať len 17 básni, čo ale stačilo na všeobecné dobové uznanie jeho talentu.
Počas revolúcie publikoval anonymne 4 básne (Krajinská pieseň, Tri vŕšky, Pieseň slobodného sedliaka a Krvavá kosba).
Po revolúcii už básne takmer nepísal. Staré rukopisy spálil alebo postrácal, preto nemohol vyhovieť prosbám redakcie o ich uverejnenie. Občas poslali redakciám odpisy jeho veršov Kráľovi priatelia, proti niektorým sám protestoval. Po skončení revolúcie uverejnil len Dumu Kollárovu v Lumíre roku 1852 a 3 „memorandovské“ básne v roku 1861 (Slovo, Duma slovenská a Krakoviaky dobrovoľníkove).
Závažnejší súbor odpisov starších Kráľových básni uverejnil Bedřich Rozehnal v Moravských národných noviných v roku 1851 mu odtlačili 6 básni (Hlásnik národa, Zverbovaný, Návrat, Dumy, Kvet, Dva orly – z nich 4 preložené do češtiny), v časopise Morava v roku 1864 9 básni (Hlásnik národa, Zverbovaný, Návrat, Dumy, Kvet, Dva orly, Jarná pieseň, Keby mohol ho postihnúť a Duma bratislavská – z nich tiež 4 preložené do češtiny).
Po Rozehnalovi uverejnil Viliam Pauliny-Tóth v Sokole v rokoch 1865 – 1866 10 básni, z nich 3 dovtedy neuverejnené v slovenčine (Kvet, Dva orly, Duma I. – III) preložil naspäť z češtiny do slovenčiny.
Peter Kellner-Hostinský počas revolúcie zachránil Kráľove rukopisy a pred skazou ich opatroval až do smrti. Uverejnil ich v Slovenskom pozorníku, 1854; Concordii, 1858 a Tábore, 1870. Išlo o 3 básne: Slovenčina, Slovenom, Vyslobodenie.
Pred koncom Kráľovho života vyšlo 5 jeho básni, ktoré ako sám povedal – „povypisoval z pamäti“, vyšlo v Sytianskeho Orle v rokoch 1873 – 1874. Boli to básne: Orol vták, Kvietok, Pierko, Husár a Rodina slovanská.
Po odstupe času a uznaní jeho talentu sa mu donedávna pripisovali aj niektoré anonymné básne, ktoré nenapísal: Husár (Ach koníku) a Bojazlivá od Petra Kellnera-Hostinského, Dunaju náš tichý od Janka Matúšku, Túženie od Jána Kalinčiaka a Krivoprísažnica od Pavla Dobšinského.

Zahraničie

Poézia Janka Kráľa vychádzala v zahraničí v časopiseckých prekladoch. Preložili ju do češtiny, ruštiny, bulharčiny, ukrajinčiny, maďarčiny, nemčiny, angličtiny a poľštiny. Okrem toho vyšli aj v samostatných vydaniach v ruštine (Moja pesňa, Petrohrad 1957, kolektív prekladateľov), v češtine (Orel, Praha 1960, preložil V. Holan) a v maďarčine (Toborzó, Budapešť 1965, preložili T. Tóth a G. Végh). Kráľove básne sú v maďarskom preklade (popri Hviezdoslavovi, Sládkovičovi a Kollárovi) uvedené v Antológii svetovej literatúry XIX. storočia, Budapešť 1956.

Dielo

Pre Janka Kráľa je typický literárny synkretizmus, preto nemožno jeho dielo presne rozdeliť podľa žánrov. Toto usporiadanie je podľa rokov, v ktorých Kráľ dielo napísal – je orientačné.