Súčasná filozofia

Devätnáste storočie ako východisko pre súčasnú filozofiu

Filozofia 2. tretiny 19. storočia je etapa, zahrňujúca vznik poklasickej novovekej filozofie. Podľa Novosáda je toto obdobie "obdobím (...) ideového chaosu. Rozpadali sa ideové štruktúry klasickej novovekej filozofie a na ich troskách vznikali ideové koncepcie poklasickej buržoáznej filozofie; v tomto období sa zároveň utvára aj marxizmus ako radikálna kritika buržoáznej spoločnosti a jej ideí."
Filozofia 3. tretiny 19. storočia akoby v skratke opakuje všetky spory, ktorými filozofia prešla od 17. storočia. Vyostrujú sa všetky antinómie, ktoré formulovala a ktoré sa pokúšala riešiť klasická novoveká filozofia. Podľa Novosáda "v poslednej tretine 19. storočia sa poklasická buržoázna filozofia stabilizuje, jej myšlienkové pole sa artikuluje sporom medzi rôznymi modifikáciami pozitivizmu, novokantovstva a filozofie života. Bol to práve spor týchto troch hlavných filozofických prúdov, ktorý tvoril základnú štruktúru prvej ideovej formácie poklasickej buržoáznej filozofie."

Druhá fáza súčasnej filozofie

Po medzivojnovej etape vonkajšieho dopĺňania sa týchto metód, dochádza postupne po 2. svetovej vojne k prelínaniu sa (zrastaniu, synkréze) alebo striedaniu sa týchto metód v rámci jednej filozofie alebo filozofickej školy. Charakteristickou črtou filozofie 20. storočia sa stáva jej nesystematickosť.
Podľa Blumenberga bola táto filozofia podnietená objavom faktu, že žijeme vo viac než jednom svete.

Obrat k jazyku

Hlavné články: Filozofia vedy, Filozofia jazyka, Myslenie a jazyk
V 20. storočí nastal obrat pozornosti smerom k jazyku. Hoci bol jazyk tematizovaný vo filozofickom myslení už od čias staroveku, až v súčasnej filozofii myslitelia pochopili, že jazyk zohráva konštitutívnu rolu v procese nášho poznávania a myslenia. Už na prelome 18. a 19. storočia sa vytvorili k tejto téme prvé impulzy, keď Johann Georg Hamann (1730-1788) opísal nevyhnutnosť prejsť od kritiky poznania ku kritike reči. Následne sa prostredníctvom Johanna Herdera (1744-1803) a ďalších iniciátorov začala utvárať komparatívna a historická jazykoveda. Vznik jazykovedy a začiatky filozofie jazyka sú spojené s pôsobením Wilhelma von Humboldta. Už ten argumentoval, že ak je centrom filozofie človek, tak len človek skrze jazyk. Jeho myšlienky dali podnet pre vypracovanie "jazykovej teórie relativity", teda Sapir-Whorfovej hypotézy o prítomnosti ducha národov v národných jazykoch. V 20. storočí Fritz Mauthner vypracúva tézu, v ktorej každá kritická filozofia je kritikou jazyka, nakoľko všetko myslenie je viazané na jazyk. Jeho práce využívajú ironický prístup a ústia do skepsy z relativity všetkého pojmovo mysleného obsahu, vrátane pojmu Boha a pojmov metafyziky.
Skepticizmus z relatívneho jazyka vytvoril podmienky pre vlastný obrat v jazykovede. Ten je najviac spájaný s F. de Saussurom a L. Wittgensteinom. Saussure rozlíšil v jazyku langue (norma pre lexikón a gramatiku) a parole (jedinečné rozprávanie jednotlivca). V langue rozlíšil medzi označeným a označujúcim, pričom odhalil, že ich spojenie je arbitrárne, náhodné, resp. vecou ľudských konvencií. Saussurovo dielo malo neskôr vplyv na štrukturalizmus, sociológiu a antropológiu. Wittgenstein zase koncipoval rôzne diskurzy ako tzv. jazykové hry. Naše logické tvrdenia sú skalnými "pántami", okolo ktorých sa otáčajú všetky jazykové transakcie. Zohrávajú konštitutívnu rolu pri akomkoľvek ľudskom myslení, až sa napokon nedá ani bez nich zdôvodniť pravdivosť samotnej logiky. To má široké dôsledky pre metafyziku a taktiež pre empirické fakty, nakoľko ich gramatika je úplne odlišná od logických tvrdení. Wittgenstein obratom k jazyku podporil skepsu v otázke možnosti metafyzického myslenia. Jeho najväčší prínos, ktorým sa načrtáva dodnes riešená úloha pre filozofov, je zbaviť naše filozofické uvažovanie a poznávanie všetkých zvodov a omylov, ktoré vznikli z hrubého nepochopenia úlohy jazyka v procese nášho myslenia a tvorby filozofických riešení.
Na situáciu vo filozofii jazyka napokon reaguje aj Viedenský krúžok (najmä R. Carnap a M. Schlick). Táto filozofická skupina je charakteristická napr. tým, že sa v zmysle obratu k jazyku usilovala o očistenie filozofie od metafyzického myslenia. Ďalšími predstaviteľmi, ktorí rozvíjali alebo rozvíjajú teóriu jazyka a jej filozofické implikácie sú Noam Chomsky, B. F. Skinner, John Searle, John Austin, W. O. Quine.

Antropologické koncepty

Hlavný článok: Filozofická antropológia
V 20. storočí sa prezentujú nové, moderné spôsoby filozofického myslenia, ktoré prenikajú viacero filozofických odborov v snahe o uchopenie reálnej a plnej existencie človeka, jeho podstaty a miesta v kozme. Zakladateľom modernej filozofickej antropológie sa stal Max Scheler, ktorý započal antropologizáciu súčasnej filozofie. Tento trend sa však už rozvíjal v období 16. až 18. storočia, pričom bol priamym výsledkom emancipácie problému človeka spod rámca teologickej a metafyzickej tradície v Európe. Moderné antropologické koncepty sú založené na predpoklade tzv. antropologickej konštanty, teda akejsi univerzálnej vlastnosti človeka, pričom filozofické bádanie sa orientuje následne na objasnenie tejto konštanty. Medzi najvplyvnejšie projekty antropologickej konštanty sa zaraďuje "otvorenosť k svetu" Maxa Schelera a tiež jeho postulát ducha v súvislosti s ľudskou osobou, ďalej "excentricita" Helmutha Plessnera (schopnosť človeka spredmetniť seba samého) a "nedostatok" Arnolda Gehlena (človek ako nedokonalý živý tvor, potrebujúci k prežitiu kultúru a civilizáciu). Na začiatku 70. rokov 20. storočia sa tieto totalizujúce koncepty začínajú prispôsobovať dlhodobému vplyvu antropologického redukcionizmu. Podstata človeka sa tak potom riešila vo vzťahu k jeho dejinnosti a skúsenosti so svetom. Najnovšie filozofické myslenie skúma "conditio humana", teda ľudskú podmienenosť, ktorá istým spôsobom, hoci nedokonalo, napomáha k vymedzeniu ľudskej bytosti. Rozvoj filozofickej antropológie má naďalej relevantný význam so vzrastajúcimi poznatkami v oblasti biológie človeka, medicíny, technológií a kognitívnych vied.

Problém myseľ-telo a kognitívne vedy

Hlavné články: Filozofia mysle, Kognitívne vedy

Bioetické otázky

Hlavný článok: Bioetika

Etika médií

Súčasný rozmach prostriedkov masmediálnej komunikácie so širokým vplyvom na lokálne, národné i nadnárodné publikum si postupne vyžiadalo profilovanie novej aplikovanej etickej disciplíny. Pôsobenie masmédií a internetu totiž počíta s technológiami, ktoré z diváka a verejnosti vytvára pasívneho recipienta manipulovateľných a potenciálne skreslených informácií. Digitálne technológie túto prax umožňujú par excellence, čo vyvoláva sporné etické dilemy. Situácia vo filozofii 20. a 21. storočia takto predkladá ciele vypracovať zrozumiteľné etické normy a princípy, ktoré by prax žurnalistov a masovo-komunikačných prostriedkov viedli k pôsobeniu pre dobro recipienta. Za všeobecné dobro recipientov sa považuje kritérium pravdivosti, nezávislosti a všestranný rozvoj ľudskej osoby, tiež vyváženosť predkladaných názorov a objektivita, pokiaľ v otázke pravdivosti informácie nie je zhoda. Prvotná eticko-filozofická diskusia v oblasti etiky masmédií bola iniciovaná v počiatkoch 70. rokov 20. storočia, keď sa niektoré mediálne koncerny západných krajín Európy a USA usilovali vytvoriť jednotné pravidlá pre šírenie informácií a pre mediálnu komunikáciu. Hoci toto rané úsilie nebolo úspešné, nakoľko koncerny z USA a Veľkej Británie z diskusie odišli v 80. rokoch, etické expertné tímy pokračovali v diskusiách a publikovaní na pôde OSN. V tejto súvislosti bol vydaný dôležitý etický kódex na Svetovom summite o informačnej spoločnosti v Ženeve v r. 2003. Ten zahrnuje etické princípy a normy pre masmediálnu komunikáciu, pričom jeho prijatie podporilo 175 členov OSN. Udalosti podnietili diskusiu ohľadom eticko-filozofických reflexií nad témami, ako sú mediálna manipulácia, mediálne technológie, komunikácia informácií z ekonomiky a politiky.
Etika médií je založená na potrebe chrániť recipienta pred aktívnym nežiaducim vplyvom masovo-komunikačných prostriedkov. Naširoko pojednáva o etických problémoch spojených so vzrastom násilia, reklamy a sexuálneho obsahu v médiách, taktiež politického zneužívania dezinformácií, manipulátorstva, digitálnych podprahových správ a využívania mediálnych etikiet. Eticky analyzuje a hodnotí aj pozitívny prínos mediálnych technológií najmä v oblasti kultúry a vzdelávania. Hľadá univerzálne etické hodnoty, ktorými by sa mohla zarámcovať masmediálna produkcia.

Postmodernizmus

Hlavný článok: Postmodernizmus