Zjednotenie Bulharska

Zjednotenie Bulharska (po bulharsky: Съединение на България) je faktické zjednotenie Bulharského kniežatstva a Východnej Rumélie koordinované Bulharským tajným revolučným výborom na jeseň v roku 1885. Samotný akt zjednotenia krajiny nastal po vypuknutí jednotlivých menších povstaní v rôznych mestách v oblasti Východnej Rumélie.
Za oficiálny dátum zjednotenia Bulharska sa považuje 6. september 1885 (18. september 1885 nový štýl), kedy sa skončilo jedno z povstaní podporované bulharským kniežaťom Alexandrom I. Batenbergom.

Príprava na akt zjednotenia

Prípravy zjednotenia Bulharska sa začali po skončení Rusko-tureckej vojny (1877 – 1878) a po podpise Sanstefanskej mierovej zmluvy (Ruskom nazývaná tzv. mierová), na základe ktorej Osmanská ríša stratila veľké územia. Po 482 rokoch bolo Bulharsko znova nezávislé. Jeho vtedajšie hranice boli takmer podobné dnešným. Na západe však pripojilo územie Severného Macedónska a Odrinska, na juhu malo prístup k pobrežiu Egejského mora a získalo tiež územia na západe krajiny pri hraniciach s dnešným Srbskom v bulharských dejinách známe ako západné bulharské časti (po bulharsky: Западни български покрайнини).

Vykonanie aktu zjednotenia

Nepokoje vo Východnej Rumélii vypukli už v polovici augusta 1885, keď obyvateľstvo tejto oblasti vyprovokovalo demonštrácie proti Osmanskej ríši. V prvých septembrových dňoch došlo v oblasti západného Bulharska k zrážkam medzi demonštrantmi a mocou. Jej výsledkom bol pád vlády Gavrila Krăsteviča, ktorého nahradil Georgi Stranski. Vojská Východnej Rumélie, ktorých príprava v procese zjednotenia Bulharska sa ukázala dôležitá (pretože práve oni mali najväčší podiel na zjednotení krajiny), prišli do Plovdivu uskutočniť prevrat a vyhlásiť akt zjednotenia Bulharského kniežatstva a Východnej Rumélie dovŕšený.
Vyhlásenie zjednotenia, ktoré ľud prijal s veľkou radosťou potvrdilo 8. septembra 1885 manifestom aj bulharské knieža Alexander I. Batenberg. Knieža si ním zabezpečilo moc aj v automnómnej oblasti, čím bol dokonaný prvý úspešný krok k tak dlho očakávanému zjednoteniu krajiny. V tejto situácii bolo najdôležitejšie zabezpečiť medzinárodné uznanie aktu zjednotenia, čo však nebolo jednoduché. Navyše Rusko bolo zjednotením Bulharského kniežatstva a Východnej Rumélie znepokojené, pretože knieža Alexander I. si ním zabezpečil svoju pozíciu v krajine. Preto bolo v tejto situácii jeho cieľom zbaviť panovníka trónu, aby si tak mohlo zachovať vplyv na Balkánskom polostrove. Z Bulharska boli odvolaní všetci ruskí dôstojníci a Rusko sa dožadovala obnovenia hraníc Bulharska spred 6. septembra 1885. K požiadavke Ruska sa pripojili aj Rakúsko-Uhorsko, Nemecko, Francúzsko a Taliansko. Jediným štátom, ktorý podporoval zjednotenie bolo Anglicko.
Osmanská ríša, ktorá stratila akýkoľvek vplyv a moc na udalosti v Bulharsku bola jeho postupom prekvapená a vyhlásila, že proti krokom krajiny použije vojenskú silu. Srbsko a Grécko boli vývinom situácie u svojho suseda tiež nespokojné, pretože aktom zjednotenia sa Bulharsko zrazu stalo druhou najväčšou krajinou v oblasti Balkánskeho polostrova a juhovýchodnej Európy po Osmanskej ríši. Jej rozloha bola 96 345 km² a počet obyvateľov vyše 3 000 000. Hrozba vyhlásenia vojny Bulharsku bola teda viac než aktuálna. Situácia na Balkánskom polostrove sa vývinom situácie v Bulharsku zostrila.
Väčšina krajín zo zoskupenia Veľké Sily bola proti zjednoteniu Bulharska, nechceli však dopustiť vypuknutie ďalšej vojny. Najlepším variantom pre nich bolo obnovenie situácie podľa podmienok Berlínskej zmluvy. Preto sa 24. októbra 1885 v hlavnom meste Osmanskej ríše sa uskutočnila medzinárodná konferencia. Jej úlohou bolo vyriešiť bulharskú otázku a vzniknutú situáciu na Balkánskom polostrove. Veľmi skoro sa však udalosti rozvinuli inak.

Srbsko-bulharská vojna

Po 6. septembri 1885 bulharská vláda očakávala napadnutie Osmanskou ríšou. Preto sa všetky vojská presunuli k východným hraniciam Bulharska do oblasti Trácie. Dňa 2. novembra 1885 však Bulharsko pod zámienkou, že narušilo rovnováhu na Balkánskom polostrove a vraj napadlo srbských vojakov v bulharsko-srbskom pohraničnom pásme, nečakane napadlo Srbsko. Srbský kráľ a jeho vláda boli podráždený úspechom zjednotenia Bulharska a obával sa, že taká istá situácia môže vzniknúť aj v Macedónsku. Navyše sa do tejto situácie zaplietlo aj Rakúsko-Uhorsko, ktoré sa obávalo nárastu vplyvu Ruska v tejto oblasti v budúcnosti.
Srbsko bolo svojím víťazstvom vo vojne dopredu presvedčené, pretože malo skúsenejšiu a lepšie vyzbrojenú armádu a bolo podporované Rakúsko-Uhorskom. Bulharské kniežatstvo sa v tejto chvíli ocitlo bez pomoci ostatných krajín. Jej vojská boli odchodom ruských dôstojníkov oslabené a bulharskí sú ešte mladí a neskúsení. Srbské vojská atakujú Bulharsko v dvoch smeroch. Časť srbského vojska postupovala smerom na sever k Vidinu a druhá časť sa stala exekútorom hlavného úderu a vybrala sa smerom na Sofiu. Bulharské pohraničné vojská však v boji preukázali hrdosť a smelo bránili postup nepriateľa.
V tieto ťažké a pre celý bulharský národ osudné dni práve národ vzal na svoje plecia obranu zjednotenia svojej krajiny. Bývalá armáda bojujúca v rusko-tureckej vojne v rokoch 1877 – 1878 a pri obrane Šipčenského priesmyku v auguste roku 1878, krajania z Macedónska, žiaci a študenti bulharských škôl vytvárali dobrovoľné vojenské oddiely. Medzitým sa zvyšok bulharského vojska presunuli z východnej hranice k Sofii a Slivnici, kde sa mali uskutočniť hlavné boje vo vojne, ku ktorým došlo 5. – 7. novembra 1885. Dňa 7. novembra 1885 boli srbské vojská porazené a dali sa na ústup. Bulhari oslobodili Dragoman, Caribrod a Pirot. Srbsko sa ocitlo pred nezvratným koncom. V tejto chvíli sa do konfliktu zapojjilo Rakúsko-Uhorsko, ktoré nieslo hlavný podiel na vypuknutí srbsko-bulharskej vojny. Upozorňuje bulharské knieža Alexandra I., že ak bude bulharská armáda v oslobodzovaní miest pokračovať, Rakúsko-Uhorsko bude nútené do vojny zasiahnuť.
Prímerie medzi Srbskom a Bulharskom bolo podpísané 7. decembra 1885 a konečný mier 19. februára 1886 Bukureštskou mierovou zmluvou, ktorá sa definitívne ukončila srbsko-bulharský konflikt v bulharských dejinách známy ako „vojna kapitánov proti generálom“. Bulharské vojská porazili skúsenejšieho a lepšie vyzbrojeného protivníka, pretože bránili spravodlivé národné dielo – zjednotenie Bulharského kniežatstva a Východnej Rumélie.

Uznanie aktu zjednotenia

Po veľkom úspechu Bulharského kniežatstva bolo európskym krajinám jasné, že v oblasti Východnej Rumélie nie je možné obnovenie situácie spred zjednotenia Bulharska. Knieža Alexander I. sa vo Východnej Rumélii stal generál-gubernátorom a zobral na seba všetky jej finančné podlžnosti. Uznanie zjednotenia Bulharského kniežatstva a Východnej Rumélie do jedného štátu schválila Osmanská ríša a všetky Veľké Sily v tzv. Topchanenskom akte 24. mája 1886 v Carihrade.
V bulharských dejinách je zjednotenie Bulharského kniežatstva a Východnej Rumélie  jedna z najdôležitejších udalostí v živote bulharského národa. Bulharsko pri nepriazni Veľkých Síl samo dokázalo  prekonať nespravodlivosti Berlínskej zmluvy. Diplomatickou a vojenskou cestou sa mu podarilo uskutočniť prvý krok k svojmu národnému zjednoteniu, ktorým vznikli podmienky na samostatný nezávislý rozvoj expanzívnej činnosti Bulharského kniežatstva.