google/wiki40b huggingface dataset:
Jat Airways

História

Spoločnosť Jat Airways bola založená 17. júna 1927 ako národná letecká spoločnosť Juhoslovanského kráľovstva, vtedy pod názvom Aeroput. V roku 1937 spoločnosť zvýšila svoju medzinárodnú aktivitu a zostala aktívna aj počas druhej svetovej vojny. 1. apríla 1947 bol názov zmenený na JAT Jugoslovenski aerotransport, potom na JAT Juhoslovanské aerolínie a v roku 2003 na súčasný názov Jat Airways. 
V roku 1963 spoločnosť kúpila svoje prvé lietadlo s prúdovými motormi. V roku 1969 pribudol do letovej flotily JATu model DC-9, ďalej potom v roku 1974 dva Boeingy 727. 
26. januára 1972 došlo k vážnej havárii letu 367 spoločnosti JAT. Lietadlo DC-9-32 (YU-AHT) na pravidelnej linke Štokholm-Arlanda – Kodaň – Záhreb – Belehrad sa zrútilo v blízkosti vtedajšej československej dediny Srbská Kamenice. Jedinou osobou, čo prežila, sa stala letuška Vesna Vulović. 
V roku 1985 bola JAT prvou leteckou spoločnosťou v Európe, ktorá kúpila lietadlá Boeing 737. Počas tohto roku spoločnosť prepravila okolo 5 miliónov cestujúcich a svoje destinácie vtedy mala v 80 svetových mestách na 5 kontinentoch. 
Po rozpade Juhoslovanskej socialistickej zväzovej republiky a vypuknutí vojny v Juhoslávii v roku 1992, bol JAT donútený zastaviť všetky domáce lety. 20. mája bola tiež násilne ukončená medzinárodná doprava. Posledné dva medzinárodné lety JATu sa uskutočnili do amerických miest Chicaga a New Yorku. 
Počas tejto doby JAT prevádzkoval vnútroštátne spojenie medzi Belehradom, Podgoricou, Tivatom, Nišou a Prištinou. V roku 1994 spoločnosť zaviedla opäť medzinárodné spoje. V roku 1998 plánovala spoločnosť kúpiť osem lietadiel typu Airbus A319, ale neúspešne. Krátko nato boli v Európe zrušené všetky verejné lety a na 78 dní začalo bombardovanie Juhoslovanskej zväzovej republiky. 
V apríli 2000 bol zastrelený Zika Petrović, generálny riaditeľ spoločnosti. 
Po zvrhnutí režimu, dňa 5. októbra 2000, bol štát opäť prijatý do medzinárodných organizácií. JAT dostal povolenie vykonávať aj medzikontinentálne lety. 8. augusta 2003 boli aerolínie premenované na Jat Airways a lietadlá dostali nové farebné variácie. Od leta 2006 dostala spoločnosť povolenie lietať aj do Kanady. 
V septembri 2006 zaviedla Jat Airways on-line rezervačný systém a elektronický predaj leteniek na jar 2007. 
V súčasnosti prebieha v spoločnosti plán obnovy, ktorého cieľom má byť zlepšenie služieb a finančnej situácie. Uvažuje sa aj o privatizácii Jat Airways.
Gilbert Bécaud

Životopis

Študoval na konzervatóriu v Nice a privyrábal si hrou na klavír v baroch. Dva roky sprevádzal na klavíri francúzskeho speváka Jacquesa Pillsa, neskoršieho manžela Édith Piaf, s ktorou ho zoznámil. Gilbert pre ňu zložil jednu pesničku a začal byť známy tiež ako skladateľ. Od roku 1963 začal spievať sám. Vytvoril hlavnú dvojrolu v legendárnom filme Krajina, odkiaľ prichádzam a naspieval aj titulnú pieseň. 
Niekoľkokrát navštívil bývalé Česko-Slovensko, záznamy z jeho koncertov v pražskej Lucerne vysielala aj Česko-slovenská televízia. Svojim neobyčajne energickým a neobvykle sústredeným osobným prejavom dokázal strhnúť divákov a poslucháčov. Hral v piatich filmoch a zložil asi 400 piesní.
Saint-Simeux

Poloha

Obec má rozlohu 9,4 km². Najvyšší bod je položený 99 m n. m. a najnižší bod 16 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 565 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Dampvalley-Saint-Pancras

Poloha

Obec má rozlohu 4,65 km². Najvyšší bod je položený 325 m n. m. a najnižší bod 237 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 48 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
MP3

História

Bol vyvinutý v roku 1991 a vydaný ako súčasť štandardu ISO/IEC 11172-3 (MPEG-1 Part 3) v roku 1993. Rozšírenia o nižšie dátové toky a vzorkovacie frekvencie boli vydané ako súčasť štandardu ISO/IEC 13818-3 (MPEG-2 Part 3) v roku 1995.
O vývoj formátu MP3 sa zaslúžil nemecký vedec Karlheinz Brandenburg, riaditeľ pobočky Frauenhoferovho ústavu pre mediálnu komunikáciu v Erlangene, a jeho vedecký tím v snahe vytvoriť dátovo menej náročný štandard vhodný pre použitie pre digitálne rozhlasové vysielanie DAB.

CBR a VBR

CBR - konštantná (constant) bitová rýchlosť  - nech už je signál akýkoľvek, stále bude zakódovaný pomocou konštantného počtu bitov: Pôvodné vyjadrenia o kvalite zrovnateľnej s audio CD už pri 128 kbps sa ukázali ako mierne prehnané a často je používaný vyššia rýchlosť.
VBR - premenlivá (variable) bitová rýchlosť umožňuje podľa potreby meniť bitový tok v závislosti na kódovanom signále. Pokiaľ je napríklad na začiatku alebo na konci skladby ticho, bitová rýchlosť sa automaticky zníži podľa vopred daných kritérií a to umožní mierne zmenšenie výslednej veľkosti zakódovaného súboru. Nevýhodou však je, že VBR nie je podporovaný niektorými prenosnými prehrávačmi.

Počet kvantizačných úrovní

Pretože sa digitálny signál zvyčajne spracováva na zariadeniach (obsahujúcich analógovo-digitálny prevodník alebo digitálno-analógový prevodník) pracujúcich v dvojkovej číselnej sústave, bývajú počty kvantizačných úrovní rovné N-tej mocnine čísla 2, pričom pôvodný signál potom možno vyjadriť v N bitoch.
N = 16 bitov (2 byty) alebo tzv. CD kvalita používa zvyčajná spotrebná audio elektroniku (vrátane MP3 prehrávačov) a umožňuje rozlíšiť 2¹⁶ teda 65 536 úrovní a teoreticky je odstup signálu od kvantizačného šumu 96 dB. Dávnejšie sa ešte pri zázname zvuku na počítačoch z dôvodov malej kapacity záznamových zariadení používala 8 bitová kvantizacia (telefónna kvalita),. Naopak, v štúdiovom spracovaní sa dnes používa 20 alebo 24 bitov (16 777 216 úrovní) kvantizácia (DVD - 5.1 kanál).

Psychoakustika

MP3 sa snaží odstrániť redundanciu zvukového signálu na základe psychoakustického modelu. Teda zo vstupného signálu sa odoberú informácie, ktoré človek nepočuje, alebo si ich neuvedomuje. Využíva sa princíp časového a frekvenčného maskovania. Kompresia zvuku podľa štandardu MPEG-1 obsahuje 3 vrstvy, ktoré sa líšia kvalitou a obtiažnosťou implementácie.
Arnancourt

Poloha

Obec má rozlohu 9,31 km². Najvyšší bod je položený 315 m n. m. a najnižší bod 209 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 109 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Ilonse

Poloha

Obec má rozlohu 40,59 km². Najvyšší bod je položený 1 992 m n. m. a najnižší bod 351 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 160 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Villespy

Poloha

Obec má rozlohu 6,38 km². Najvyšší bod je položený 260 m n. m. a najnižší bod 150 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 350 obyvateľov (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Oviedo

Dejiny

Mesto Oviedo vzniklo na pahorku, ktorý Rimania nazývali Ovetao. Jeho zakladateľom bol astúrsky kráľ Fruela, syn Alfonsa I. Astúrskeho (zať a následník kráľa Fruela I. Astúrskeho), ktorý panoval v rokoch 757 až 768.
Neďaleko starej rímskej civitas Lucus Asturum sa v roku 761 presbyteriánsky mních Máximo a jeho synovec Fromestano rozhodli založiť kláštor na okraji rímskej cesty, ktorá spájala mestá León, Pajares a Lugo de Llanera.Rovnako tu zriadili pustovňu na počesť martýra svätého Vincenta. O niečo neskôr sa asi dvadsať mníchov spojilo v kolonizátorskom pláne, premeniac miesto kláštora tak a ako to vyplývalo zo zakladateľskej listiny podpísanej 25. decembra v roku 781 prvým opátom Fromestanom. Následne ho vzal pod svoju ochranu kráľ Fruela I, ktorý toto miesto vybral za sídlo svojej ženy Munie a tu sa im narodil syn Alfonso II., známy ako el Casto.
Neskôr syn Fruelu, Alfonso II. Astúrsky presťahoval hlavné mesto Astúrskeho kráľovstva do tohto miesta a zmenil Oviedo v sídlo biskupa. Taktiež ho ohradil a financoval stavbu palácov,kostolov a iných budov, ako akvadukt (z ktorého dnes zostávajú už len tri stĺpy).
Počas jeho vlády bola v Compostela objavená hrobka pripisovaná apoštolovi Jakubovi (v roku 812), a tento kráľ bol prvým, ktorý navštívil túto hrobku cestou z Ovieda, čím sa Alfonso II. stal prvým pútnikom do Santiago de Compostela a tým bola zahájená prvá cesta pútnikov, ako sa môžeme dočítať v dokumente Alfonsa II. s dátumom 4. september 829.
Kočovce

Dejiny

Najstaršie osídlenie územia Kočoviec z prehistorickej doby dokazuje nález črepov a štiepaných kamenných nástrojov na Kočovskej Skalke pochádzajúci pravdepodobne z mladšej doby kamennej. Obec vznikla zlúčením troch samostatných obcí v roku 1960.
V nej sú vedené ako obec, či zem Kočovce. Kým Veľké (tiež Horné) Kočovce patrili panstvu Beckov (hrad), Malé (Zemianske) Kočovce vlastnilo niekoľko zemianskych rodín. Okrem kočovských rodin to boli rodiny Kálnických, Rakoľubských, Dubnických a Príleských. Práve podžupan Príleský dal v roku 1730 postaviť súčasnú dominantu obce, barokový kaštieľ. Veľké a Malé Kočovce sa zlúčili v roku 1892. Obyvateľstvo sa v minulosti živilo najmä poľnohospodárstvom a chovom dobytka. Historickým symbolom obce je podľa najstaršej pečatnej pamiatky z roku 1784 vŕba vyrastajúca pri potoku.
Rakoľuby vystupujú v stredovekých listinách po prvýkrát v roku 1262 pod názvom Rakolup, 1340 Rakalap a 1501 Rakoluby. V čase najstarších písomných pamiatok bola obec majetkom rodov z Rakoľúb, Kálnice a Kočoviec. Neskôr ju vlastnili šľachtické rodiny Dubnických, Medňanských, Marcibáni a naposledy Bánoci. V obci bol v rokoch 1650 – 1655 postavený neskororenesančný kaštieľ. Obyvateľstvo sa v minulosti zaoberalo poľnohospodárstvom. V 19. storočí tu pracovala pálenica. Historickým symbolom obce je podľa obecnej pečate z roku 1840 rak.
Beckovská Vieska sa po prvýkrát objavuje v písomných prameňoch v roku 1396 pod názvom Wiezka. V tom čase patrila polovica obce panovníkovi. V 17. storočí bola rozdelená na Hornú  a Dolnú Viesku. V 17. storočí patrila pod majetkovú správu Beckovského panstva. Z prvej polovice 19. storočia pochádzala v súčasnosti zbúraná jednopodlažná budova kúrie. Tak ako v predchádzajúcich obciach bolo hlavným zamestnaním obyvateľov poľnohospodárstvo, čo sa odrazilo aj na historickom symbole obce, ktorý podľa pečate z roku 1740 pozostáva z kompozície dvoch kosákov.
V roku 1940 vybudovali Štátne lesy diviačiu oboru, ktorá sa rozkladá na 500 ha lesa. V obore sa chová diviačia zver a muflóny. V obci sa každoročne v auguste konajú hodové slávnosti a futbalový medziobecný turnaj O Putovný pohár starostu.

Stavebné pamiatky

Kočovský kaštieľ s romantickou úpravou sa nachádza v strede obce. Bol postavený v roku 1730, neskôr prestavaný a rozšírený v roku 1880. Kaštieľ tvorí jednopodlažná trojkrídlová budova, ktorá má pred hlavným vchodom predstavanú otvorenú predsieň. Ku kaštieľu patria aj hospodárske budovy. V rokoch 1967 – 1972 bol zrekonštruovaný Stavebnou fakultou STU, ktorej slúži i dnes na rekreačné účely. V okolí sa nachádza park so vzácnymi drevinami. Súčasťou kaštieľa je aj koniareň. V jej zrenovovaných priestoroch poskytujú hippoterapiu pre postihnuté deti a výcvikové jazdy pre verejnosť. Každoročne organizujú Deň otvorených dverí pre deti s postihnutím, v auguste sa koná súťaž v parkúrovom skákaní O Považský pohár.
Rakoľubský kaštieľ z rokov 1650 – 1655.

Okolie

Geografickou dominantou dominantou krajiny je masív Sochoňa (493 m n. m.) a masív Skalky (293 m n. m.) majúci bridlicový charakter. Na Skalke je hrobka rodu Rakovských, posledných vlastníkov kaštieľa.
Vojtech Mihálik

Životopis

Narodil sa v robotníckej rodine v Dolnej Strede a vzdelanie získaval v Seredi, Trnave a na filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave, kde študoval odbor slovenčina – filozofia.
Po ukončení vzdelávania pracoval ako redaktor; v rokoch 1949 – 1950 vo vydavateľstve Kniha a v rokoch 1950 – 1951 vo vydavateľstve Slovenský spisovateľ; v rokoch 1952 – 1954 vo vojenskom časopise Československý voják, kde pôsobil počas základnej vojenskej služby. V rokoch 1954 – 1959 bol tajomníkom Zväzu slovenských spisovateľov a v rokoch 1965 – 1967 bol prvým tajomníkom a predsedom tohto zväzu. V rokoch 1960 – 1964 sa vrátil do vydavateľstva Slovenský spisovateľ ako šéfredaktor, v rokoch 1968 – 1969 sa venoval výhradne literárnej činnosti, v rokoch 1971 – 1973 pracoval ako odborný poradca pri predsedníctve vlády, v rokoch 1974 – 1977 sa opäť pokúsil venovať výhradne svojej literárnej tvorbe a v rokoch 1977 – 1985, kedy odišiel do dôchodku, bol riaditeľom vydavateľstva Slovenský spisovateľ.
Okrem týchto zamestnaní sa angažoval i politicky. V rokoch 1964 – 1981 bol poslancom Slovenskej národnej rady, v rokoch 1969 – 1971 poslancom Federálneho zhromaždenia a v rokoch 1966 – 1981 bol členom ÚV KSS.

Dlhé roky sa v Novom slove mladých, prílohe Nového slova, venoval mladým adeptom poézie, z ktorých chcel vychovať básnikov ozajstného komunistického razenia. Viacerí neskôr publikovali básnické zbierky v knižnej podobe, no iba 3 – 4 ostali v literárnom živote natrvalo. Mihálik zo svojej pozície „komunistického pápeža poézie na Slovensku“ bránil priamymi zákazmi i sprostredkovanými cez ÚV KSS v publikovaní viacerým básnikom vtedy mladšej a strednej generácie, napr. Ivanovi Štrpkovi, Štefanovi Moravčíkovi, Milanovi Richterovi, Jánovi Švantnerovi, ktorí pre jeho politické zásahy boli sčasti, alebo úplne vylúčení z literárneho života 70. rokov 20. storočia a niektorí až do konca 80. rokov.
Slovenská spisovateľka Daniela Kapitáňová v rozhovoroch v 10. rokoch 21. storočia spomenula sexuálne obťažovanie, ku ktorému malo zo strany Vojtecha Mihálika dôjsť v 70. rokoch pri stretnutí ohľadom jej tvorby.

Tvorba

Písať básne začal vo svojich štrnástich rokoch, keď bol žiakom trnavského gymnázia a svoje diela uverejňoval v časopisoch Plameň, Rozvoj, Nový svet a Elán. Knižne debutoval v roku 1947 zbierkou Anjeli. Svojimi dielami otvorene podporoval myšlienky komunizmu a kritizoval kapitalizmus. Vyjadril i svoj odpor voči hrozbe vojnového konfliktu. V sociálne zameranej lyrike si všímal predovšetkým neradostné osudy žien – vdov, opustených a bezdetných žien, starých židoviek, ktorých životy kruto poznačila vojna. Okrem vlastnej tvorby sa venoval tiež prekladaniu antickej, gréckej a rímskej literatúry (Sofokles, Aristofanes, Publius Ovidius Naso), poľskej poézie (Julian Tuwim, Stanisław Jerzy Lec a i.), ale tiež talianskej, francúzskej a americkej literatúry.
Viki Janoušková

Biografia

Vyštudovala Divadelnú akadémiu muzických umení v Prahe. Po skončení školy pracovala v Štúdiu L+S a v Divadle Astorka Korzo ’90, kde ako dramaturgička spolupracovala pri tvorbe inscenácie Rudolf Sloboda: Armagedon na Grbe (r. Juraj Nvota), ale aj ďalších diel ako napr. Fernado Arrabal: Kolobežka a kočiarik (r. Štefan Korenči), Boris Vian: Hlava Medúzy (r. Milan Lasica) a Tom Stoppard: Rosenkranz a Guildernstern sú mŕtvi (r. Martin Luther). Okrem toho ako dramaturgička spolupracovala pri realizácii inscenácií v rade ďalších divadiel (Divadlo SNP Martin, Divadlo pre deti a mládež Trnava, Činohra Slovenského národného divadla, MOD Komárno, Divadlo Andreja Bagara Nitra, Mestské divadlo Žilina a i.)   
Významná časť jej profesionálneho pôsobenia je spojená so Slovenským rozhlasom, kde v rokoch 1989 - 1991 a 2005 – 2008 pôsobila ako rozhlasová dramaturgička (redakcia seriálov, dramaturgia hier pre dospelých) a publicistka (cyklus Solárium). V rozhlasovej dramaturgii sa zapísala projektmi ako Cyklus pôvodných hier v 5 momentkách na tému Druhá polovica 20. storočia. Do cyklu Rody na Slovensku priniesla dokumentárny rozmer a rozšírenie témy na Rody na Slovensku (trojdielna dokumentárno – hraná dráma Rabínka od Anny Gruskovej) a i. 
Začiatkom 90. rokov spoluzakladala a viedla hnutie mladých divadiel Medzičas, v rámci neho bola dramaturgičkou a organizátorkou Off programu pri medzinárodnom festivale Divadelná Nitra a zástupkyňou šéfredaktorky časopisu mladého divadla Medzičasopis. V tom čase spolu s režisérom Štefanom Korenčim založila neštátne Divadlo a.ha., v ktorom 10 rokov pôsobila ako dramaturgička a riaditeľka divadla.
Po odchode z Divadla a.ha. v rokoch 2001 až 2004 pôsobila ako šéfredaktorka odborného divadelného časopisu Javisko.
V roku 2010 sa vrátila do priestorov Miestneho kultúrneho centra na Školskej v Bratislave, kde spolu s Róbertom Horňákom založila nový súbor, Divadlo Ticho a spol.
Okrem dramaturgickej, organizátorskej a redakčnej práce sa venuje aj prekladaniu (Dnes večer: Lola Blau, Divadelník, Komplic a i.), publicistickej činnosti a aj autorskej tvorbe (časopisecky a rozhlasovo publikovaná poézia, rozhlasové dramatizácie i pôvodné scenáre a rozhlasové hry: Zdanlivo slepá ulička, Ostré hrany a ďalšie, divadelné scenáre a hry: Spi Gilgameš, Dych Lukavických zápiskov, Izrafel alebo Cúvanie do pamäti,  Déjà vu a i.).
V roku 2018 spoluzakladala Akadémiu divadelných tvorcov a stala sa zároveň  jej prvou prezidentkou.
Markgróf

Markgróf (z nemeckého Markgraf < stredonemeckého markgrave) bol titul vládcu marky. Marka označovala okrsok krajiny, najčastejšie pohraničný. Cisár Franskej ríše Karol Veľký vymenoval niekoľko grófov za markgrófov, aby kontrolovali rozsiahle územia pri hraniciach ríše. V Británii, Francúzsku, Itálii, Portugalsku a Španielsku sa markgrófi stali neskôr markízmi.
Pavol Hamžík

Stranícka príslušnosť

P. Hamžík bol radovým členom Komunistickej strany Československa v rokoch 1984-1989.
Od septembra 1996 do polovice roka 1997 bol členom Hnutia za demokratické Slovensko (HZDS).
V roku 1998 bol spoluzakladateľom a členom prípravného výboru Strany občianskeho porozumenia (SOP). Do 26. júna 1999 zastával funkciu prvého podpredsedu, potom ho zvolili za predsedu SOP. V tejto funkcii nahradil Rudolfa Schustera, ktorý sa stal prezidentom SR.
V parlamentných voľbách v septembri 1998 získal P. Hamžík mandát poslanca NR SR. Svoju činnosť SOP ukončila zlúčením so stranou SMER v roku 2003.
Verreries-de-Moussans

Poloha

Obec má rozlohu 18,69 km². Najvyšší bod je položený 849 m n. m. a najnižší bod 404 m n. m.

Obyvateľstvo

Počet obyvateľov obce je 93 (2009).
Nasledujúci graf zobrazuje vývoj počtu obyvateľov v obci.
Zdroje: INSEE
Vogue

Vogue je časopis so zameraním na módu, dizajn a životný štýl. Vychádza v dvadsiatich troch krajinách každý mesiac. V redakcii sa vystriedala celá rada svetoznámych módnych fotografov.
V magazíne The New York Times v decembri 2006 opísala Vogue literárna kritička Caroline Weber ako „najvplyvnejší módny časopis na svete“.
Vogue publikuje tiež články o umení, kultúre a politike. Má celý rad stálych modeliek z radu známych celebrít. Na druhú stranu je časopis tiež kritizovaný.
V súčasnej dobe vychádza v 23 krajinách: Argentína, Austrália, Belgicko, Brazília, Kanada, Čína, Francúzsko, Nemecko, Grécko, India, Taliansko, Japonsko, Kórea, Mexico, Peru, Poľsko, Portugalsko, Rusko, Španielsko, Švajčiarsko, Čínska republika, Turecko, Veľká Británia a USA.

Dejiny

Vogue založil ako týždenník Arthur Baldwin Turnur v roku 1892. Po jeho smrti v roku 1909 ho prevzala spoločnosť Condé Nast Montrose. Prvá zmena, ktorú Nast urobil, že zmenil periódu výtlačkov na dva týždne namiesto jedného. V roku 1910 začal vychádzať aj v Európe, postupne bola dobytá Británia, Španielsko a Francúzsko. V šesťdesiatych rokoch začala robiť šéfredaktorku Diana Vreeland a dávala prácu takým celebritám - modelkám ako boli napríklad Suzy Parker, Twiggy, Penelope Tree a ďalšie.
Od roku 1988 je šéfredaktorkou americkej verzie Anna Wintour.

Fotografi

V redakcii sa vystriedala celá rada svetoznámych módnych a reportážnych fotografov, napríklad André Kertész, Robert Doisneau, Edward Steichen, Richard Avedon či William Klein. V rokoch 1913 - 1921 bol jedným z prvých fotografov Adolf de Meyer.
Kéfeus (Tegea)

Kéfeus (starogr. Κηφεύς – Kéfeus) je v gréckej mytológii syn Alea, kráľa arkádskej Tegee a jeho manželky Kleobulé.
Kéfeus a jeho brat Amfidamas boli účastníkmi výpravy Argonautov, ktorí pod vedením Iasóna spolu s ďalšími gréckymi hrdinami odišli do ďalekej Kolchidy za zlatým rúnom. Účastníci tejto slávnej výpravy potom nielenže dosiahli svoj cieľ, ale sa aj všetci šťastne vrátili domov.
Následne prevzal v krajine kráľovskú korunu. Mal dvadsať synov,  s ktorými sa pripojil k Heraklovi v boji proti spartskému kráľovi Hippokoónovi. Podľa rôznych antických zdrojov Kéfeus zomrel v boji so všetkými svojimi synmi, alebo so sedemnástimi.
Veľký Manín

Poloha

Leží na severovýchod od mesta Považská Bystrica, v katastri obce Považská Teplá.
Mezozoikum

Geologický vývoj

Superkontinent Pangea sa v mezozoiku rozpadol na severný kontinent Laurázia a južný kontinent Gondwana. Neskôr sa Laurázia aj Gondwana rozpadli aj v severojužnom smere v dôsledku vzniku Atlantického oceánu na Severnú Ameriku a Euráziu, resp. Južnú Ameriku, Afriku. Z juhu Gondwany sa oddelila Antarktída a Austrália. Od Afriky sa následne oddelil a Indický subkontinent, ktorý sa posúval na sever, kde narazil do Ázie za vzniku pohoria Himaláje. Koncom mezozoika sa kontinenty presunuli približne na svoje dnešné miesta.
S posunom kontinentov je spojené posledné vrásnenie – alpínske, ktoré vytvorilo pohoria Alpy, Karpaty, Balkán, Dináre, Taurus, Krymské vrchy, Kaukaz, Pamír a Himaláje. Vrásnenie prebiehalo aj na západe, vznikali Andy a Kordillery. V mezozoiku je zaznamenaný výskyt enormnej bazaltovej vulkanickej činnosti, napr. Dekkanské a Sibírske trapy, alebo rozpadom Pangey rozčlenená Stredoatlantická magmatická provincia.

Podnebie

Klíma v mezozoiku bola prevažne teplá, až tropická. V triase bolo podnebie prevažne suché s veľkými púštnymi oblasťami vo vnútrozemí Pangey. Tomu nahrávala aj nízka hladina oceánov a stále vetry, prúdiace nad pevninou. Počas jury sa začína hladina oceánov zvyšovať, čo bolo spôsobené rozširovaním dna oceánov a zväčšovaním podielu súše. Podiel púští sa zmenšil a podnebie sa stalo vlhším.
V kriede tento proces pokračoval. Čo je zaujímavé (a stále nedostatočne objasnené), priemerné teploty na Zemi boli približne rovnaké (bez väčšej zonálnosti smerom k pólom) a asi o 10 °C vyššie ako dnešné. Koncom mezozoika sa teplota v rovníkových oblastiach stala neúnosná pre väčšinu morských organizmov a tiež veľké oblasti súše pocítili nedostatok zrážok. Voda v oceánoch prestáva cirkulovať vertikálne, čo malo za následok zníženie obsahu kyslíka vo väčších hĺbkach (tzv. anoxia vodného stĺpca). Niekedy je tento kolaps dávaný do súvisu s masovým vymieraním na konci kriedy.