Ekonomický rajón

Ekonomický rajón (rus. экономический район) je zoskupenie subjektov Ruskej federácie, vytvorené na hospodárske a štatistické účely. Rozdelenie územia Ruskej federácie na ekonomické rajóny vychádza z „Všeruského klasifikátora ekonomických regiónov“ (rus. Общероссийский классификатор экономических регионов - ОКЭР), ktorý spravuje Ministerstvo ekonomického rozvoja Ruskej federácie a ktorý je súčasťou ruskej sústavy štatistických ukazovateľov.

Dejiny

Členenie ruského územia pre potreby efektívneho hospodárskeho spravovania krajiny má vzhľadom na rozsiahlosť a rozmanitosť krajiny svoj racionálny základ. Prvé pokusy o ekonomické členenie Ruska sa objavujú začiatkom 18. storočia v dielach ruského geografa a ekonóma Vasilija Nikitiča Tatiščeva. Od 19. storočia je badateľná snaha o vedecký prístup k problematike vďaka rozvoju humánnej geografie. V roku 1818 ruský štatistik a geograf Konstantin Ivanovič Arseniev v diele „Náčrt štatistiky Ruského štátu“ (rus. Начертание статистики Российского государства) prvýkrát definoval čisto na geografickom princípe desať regiónov (tzv. priestranstiev, rus. пространствo): Severné, Alaunské, Baltské, Nížinné, Karpatské, Stepné, Okské, Povolžské, Uralské a Sibírske. Zatiaľ však presne nedefinoval hranice jednotlivých regiónov. V roku 1848 už vo svojom ďalšom diele „Štatistické eseje Ruska“ (rus. Статистические очерки России) presne rozdelil vtedajšie administratívne jednotky - gubernie do jednotlivých priestranstiev, nanovo ich definoval a niektorým zmenil názvy - Severné, Alaunské, Baltské, Nížinné, Karpatské, Stepné, Centrálne či Vnútorné, Uralské, Kaukazské a Sibírske.
Koncom 19. storočia sa presadil nový spôsob ekonomickej rajonizácie Ruska podľa Piotra Petroviča Semionova - Ťan-Šanského, ktorý rozdelil gubernie európskeho Ruska do 12 skupín, tzv. oblastí (rus. область): Krajná severná (rus. Крайняя Северная), Prijazerná (rus. Приозерная), Pobaltská (rus. Прибалтийская), Moskovská priemyselná (rus. Московская промышленная), Centrálna poľnohospodárska (rus. Центральная земледельческая), Pouralská (rus. Приуральская), Dolnovolžská (rus. Нижневолжская), Maloruská (rus. Малороссийская), Novoruská (rus. Новороссийская), Juhozápadná (rus. Юго-западная), Bieloruská (rus. Белорусская) a Litovská (rus. Литовская) oblasť. Toto nové ekonomické členenie prevzali a používali rôzne štátne úrady a inštitúcie.
Pre potreby Kolumbovskej výstavy v Chicagu v roku 1893 bol pod vedením D. I. Mendelejeva vydaný zborník „Továrenský priemysel a obchod Ruska“ (rus. Фабрично-заводская промышленность и торговля России), v ktorom Mendelejev prezentuje ekonomické rozdelenie Ruska na 14 ekonomických krajov (rus. край). Deväť z nich pokrývalo 50 gubernií európskej časti Ruska a zvyšných päť krajov pokrývalo územie Fínska a Poľska (vtedy súčasť Ruska), Kaukaz, Sibír a stredoázijské územia. Každý kraj opäť tvorili administratívne jednotky - gubernie, pričom rozhodujúcimi pri tvorbe krajov boli podľa Mendelejeva tri prvky, ktoré mali podľa neho zásadný vplyv na priemyselný rozvoj: pôvod obyvateľstva, komfort dostupnosti informácií a hojnosť ľahko a lacno získateľného paliva. 
Okrem týchto delení sa vyskytovalo aj veľké množstvo iných. Prakticky každý významnejší autor geografického či štatistického diela sa snažil o predstavenie vlastného pohľadu na ekonomicko-hospodárske členenie krajiny.