Aigyptiaka

Aigyptiaka (starogr. Ἀιγυπτιακά) alebo lat. Aegyptiaca (iný názov Aegyptiaka), voľne preložené ako Dejiny Egypta, je najrozsiahlejšie a najdôležitejšie dielo staroegyptského historika a kňaza Manehta. Bolo usporiadané chronologicky a rozdelené na tri diely.
Niektorí odborníci sú presvedčení, že Aigyptiaka bola napísaná ako konkurenčné dielo k Hérodotovým Dejinám, ako prvé ucelené dielo o dejinách Egypta, aké pred tým neexistovalo. V takom prípade by spis Proti Hérodotovi bola skrátená forma, príp. časť Aigyptiaky, ktorá sa mohla šíriť samostatne. Bohužiaľ ani z jednej sa nám nezachoval originál.
Použitie pojmu „dynastia“ (starogr. δυναστεία dynasteia – „zvrchovaná moc“, „panstvo“) bolo originálne, pojem však používal inak, ako sa dnes zvykne. Manehto ním nevyjadruje výhradne pokrvnú rodinnú príbuznosť panovníkov, skôr ním ohraničuje určitý druh diskontinuity vo faraónskej línii, buď zemepisnej (5. dynastia vládla z Memfidy, 6. z Elefantiny), alebo genealogickej (najmä v 1. dynastii, v ktorej každého panovníka označuje ako „syna“ svojho predchodcu, čím označuje druh tejto kontinuity). Medzery medzi jednotlivými dynastickými tabuľkami vypĺňal bohatým rozprávaním.

Zdroje a metóda

Manehto zostavil zoznam kráľov tak, aby tvoril základnú štruktúru svojho historiografického diela. Je možné cítiť helenistický a egyptský kultúrny základ, z ktorého Manehto vychádzal, o čom svedčí aj fakt, že písal plynulo v koiné. Iosephove záznamy pripúšťajú „bezmennú ústnu tradíciu“ (1.105) v tomto prípade a rovnako aj použitie „mýtov a legiend“ (1.229), o čom je samozrejme ťažko pochybovať. Podobný prístup bol v tom čase bežný a neobišiel ani Iosepha Flavia. Manehtova znalosť egyptských legiend je nepochybná. Musel byť rovnako oboznámený aj s Hérodotom a v niektorých prípadoch sa pokúsil o zosúladenie egyptských dejín s gréckymi, napr. panovníka menom Amenófis (Amenhotep III.) stotožnil s Memnónom alebo iného kráľa menom Armais (možno Haremheb) zase s Danaom (pozri ukážku textov). To znamená, že bol znalý aj gréckych eposov (v ktorých v jednom momente Trójskej vojny Achilleus zabije etiópskeho kráľa Memnóna) a dejín Argu (spomínané v Aischylovych Prosebniciach). Je však tiež možné, že tieto časti sú neskoršími vsuvkami, doplnenými najskôr pri vzniku Výťahu z Aigyptiaky.

Kráľovské zoznamy

Zdroj, z ktorého Manehto čerpal, ostáva dodnes neznámym. Jeden, ktorý sa pravdepodobne podobá Manehtovmu zdroju, sa zachoval dodnes. Je ním Turínsky papyrus. Okrem neho najstarším zdrojom, s ktorým môžeme Manehtov zoznam porovnávať, je Palermská doska pochádzajúca zo Starej ríše. Z Novej ríše existuje niekoľko zoznamov: Karnacký zoznam kráľov Thutmoseho III., dva z Abydu, Sethiho I. a jedného z Ramesseov (ktorý je doplnenou verziou prvého), a Sakkársky zoznam zo súkromnej hrobky kňaza Cunereja z obdobia Ramesseho II.
Pôvod Palermskej dosky, tzv. Análov Starej ríše, je neznámy. Rozdiel v medzi ním a Manehtovym zoznamom je veľmi výrazný. Zoznam na Palermskej doske končí v 5. dynastii, prehistorickí vládcovia sú však rozdelení medzi kráľov Horného a Dolného Egypta. Pre porovnanie, Manehtov zoznam začína zoznamom niekoľkých gréckych bohov, napr. Héfaistom alebo Héliom. Anály podávajú každoročné záznamy činnosti panovníkov, na druhej strane je len malá pravdepodobnosť, že by Manehto zachádzal až do takýchto detailov.
Zoznamy z Novej ríše sú selektívne vo svoji údajoch. Napr. Sethiho zozman obsahuje 76 panovníkov od 1. po 19. dynastiu, opomínajúc hyksóskych vládcov, Achnatona a tých, ktorí sú s ním spájaní. Sakkársky zoznam, pochádzajúci z obdobia vlády Ramesseho II., obsahuje 58 mien s rovnakými medzerami. Ak by Manehto používal takéto zoznamy, nebol by schopný získať všetky svoje informácie len pomocou nich.
Verbrugghe a Wickersham k tomu dodávajú: „Okrem toho, účelom zoznamov bolo zdobiť steny svätyne, v ktorej faraón (alebo niekto iný, vykonávajúci rituál kultu, ako v prípade kňaza Cunereja a jeho Sakkárskeho zoznamu) vykonával obetu, alebo sa modlil k svojim predkom. Každý kráľovský rod mal svoj unikátny tradičný zoznam svojich otcov. Účel týchto zoznamov nebol dejepisný ale náboženský. V tomto prípade panovníci nemali v úmysle podať kompletný súpis, čo sa im ani nepodarilo. O to sa vôbec nesnažili. Vieme však, že Sethi s Ramessem nechceli obetovať Achnatonovi, Tutanchamonovi alebo Hatšepsut. Preto sú vynechané ich mená. Ich existencie sú vymazané nie preto, že by boli neznáme alebo úmyselne ignorované v širšom historickom zmysle. Pre Manehtov účel boli tieto zoznamy ako zdroje informácii nevhodné a my mu môžeme pogratulovať, že nezaložil na nich svoje dielo.“
Turínsky kráľovský papyrus (alebo Turínsky kráľovský kánon) je iný ako tieto monumentálne zoznamy. Je napísaný hieratickým písmom, rovnako ako Manehto začína dynastiou bohov a vyzerá ako výťah z väčšieho materiálu, podobný duchom a štýlom Manehtovmu konspektu. Na rube sa nachádzajú administratívne záznamy. Verbrugghe a Wickersham sa domnievajú, že takéto obsiahle zoznamy boli nutné pre vládne úrady „datovať zmluvy, prenájmy, dlhy, tituly a ďalšie veci“ a preto nemohli byť selektívne ako zoznamy v nápisoch na stenách svätýň. Aj napriek množstvu nezhôd medzi Turínskym kánonom a Manehtovym zoznamom, takýto formát zoznamu kráľov musel mať Manehto k dispozícii.
O neznámom Manehtovom prameni informácii je možné odôvodnene predpokladať, že pochádzal z lokality v severnom Dolnom Egypte. Naznačuje to jeho výber kráľov Tretieho prechodného obdobia. Manehto dôsledne radí tanidskú 21. a 22. dynastiu, napr. panovníci ako Psusennés, Amenófthis, rovnako ako tí, čo vládli veľmi krátko, napr. Nefercherés 4 roky alebo Osochór 6 rokov. Oproti tomu prehliada existenciu tébskych panovníkov ako Osorkona III., Takelota III. alebo Pinodžema I., a herakleopolských ako napr. Pefcauavibasta. To znamená, že Manehto bral svoje hlavné zdroje z lokálnych archívov mestských chrámov v regióne nílskej delty, ktorá bola územím ovládaným tanidskými dynastiami – 21. a 22. Faraóni stredného a južného Egypta nemali žiadny vplyv na oblasť delty, preto sa ani nenachádzajú v Manehtovom zozname.

Prepis kráľovských mien

Od obdobia Strednej ríše egyptskí panovníci niesli päť rozdielnych mien: Horovo meno, meno Oboch paní, meno Zlatého Hora, praenomen čiže trónne meno a nomen alebo meno Syna Rea čiže osobné meno, ktoré dostali pri narodení. Niektorí s faraónov mali niekoľko verzií každého z nich, napr. Ramesse II. používal šesť Horovych mien v rôznom čase. Odborníci narážajú na otázku Manehtovho výberu mena panovníkov pri písaní zoznamu. K tomu sa pridáva komplikácia možnosti viacerých rozdielnych zdrojov, takže dnes nie je vôbec jasné, ktoré z mien použil, najmä pre dávnejších vládcov. Dodnes zostávajú niektoré zachované mená v zozname neobjasnené.
Zdá sa, že Manehto nevyberal mená konzistentne pre každého panovníka. V niektorých prípadoch uplatnil priamy jednoduchý prepis, napr. prvý faraón 1. dynastie Meni (rodné meno a meno z kráľovských zoznamov) stojí v zozname pod menom Menés. Oproti tomu Menkauhor (trónne meno a meno z kráľovských zoznamov, jeho Horovo meno bolo Menchau, vlastné zase Ikauhor), siedmy panovník 5. dynastie, bol uvedený ako Mencherés. Iné mená skracoval, napr. meno Aacheperenre, trónne meno Thutmoseho II., štvrtého panovníka 18. dynastie, bolo zapísané ako Chebrón/Chebrós. Niektoré mená majú z neznámeho dôvodu zmenené poradie hlások, napr. Tausret, kráľovná a posledný vládca 19. dynastie, je v zozname zapísaná ako Thuóris. V niektorých prípadoch sa v ňom zase skrýva určitá pomôcka, napr. tretí panovník 1. dynastie Džer mal tiež meno Ennebu (meno Zlatého Hora). Ak ho porovnáme s Manehtoovym zápisom mena štvrtého panovníka 1. dynastie Vadžeja (Horovo meno, rodné meno nie je známe) Oenefés, dá sa v ňom tušiť pôvodné egyptské meno, ktoré dnes na rozdiel od Manehta nepoznáme. Nakoniec sa v zozname nachádzajú mená, ktorých pôvod je úplnou záhadou, napr. meno Niuserreho, šiesteho panovníka 5. dynastie, je Raturés, pritom jeho celé meno je Setibtaui Setibnebti Biknebunecer Niuserre Ini. Je možné, že niektorí panovníci boli známi ešte pod ďalším menom, ktoré bolo iné ako päť oficiálnych, čo dnes poznáme.
Napriek tomu, že Manehtov prepis mien nie je stály, niekedy sa prednostne používa, pretože dnes je ešte stále nemožné úplne zrekonštruovať staroegyptské fonetické originály mien. Spolu s nimi Manehtove delenie staroegyptských panovníkov na dynastie tvoria základ súčasného egyptologického bádania.

Podobnosť s Berossom

Veľa starovekých svedkov helénskeho obdobia spájalo Manehta s babylonským dejepiscom a astronómom Berossom (akk. Bélréušu, starogr. Βήρωσσος), dokonca ich bralo ako dvojicu rovnakého bádateľského ducha. Tak sa na Manehta a Berossa pozerali aj tí, bez ktorých by sa nám Manehtove dielo nezachovalo (Iosephus, Africanus, Eusebios a Synkellos). Obaja písali o rovnakom období a obaja si osvojili historiografický prístup gréckych dejepiscov Hérodota a Hésioda, ktorí písali pred nimi. Aj keď je téma ich tvorby rozdielna, vo forme sa zhodujú, používajú časovo radené kráľovské rodokmene, z ktorých vychádza rozprávanie diela. Obaja zachádzajú až do mytologickej minulosti, aby dali bohom vládu nad najskoršími dejinami svojich predkov.
Synkellos ich dokonca obvinil, že jeden od druhého odpisoval: „Ak niekto pozorne preskúma predložené chronologické zoznamy udalostí, príde k záveru, že obaja sa v podstate mýlia, Berossos aj Manehto. A ako som povedal už skôr, chcú osláviť svoj národ – Berossos chaldejský a Manehto egyptský. Človek môže len zostať stáť v úžase, že obaja nemali hanbu umiestniť začiatok ich neuveriteľného príbehu do rovnakého roku.“
Aj keď tento fakt vyzerá ako ťažko uveriteľná zhoda náhod, bližší pohľad na prepočty môže niečo objasniť. Dôvod, prečo obaja umiestnili začiatok svojich dejín do rovnakého roku, spočíva v určitých prispôsobujúcich úpravách neskorších editorov. Berossos určuje obdobie pred Potopou na 120 saroi (3 600-ročná perióda), čo dáva asi 432 000 rokov pred Potopou. Toto sa zdalo kresťanským komentátorom neprijateľné a usúdili, že Berossos mal na mysli solárne dni. 432 000 rokov delili 365 dňami a dostali 1 183,5 roka pred Potopou. Pri Manehtovi sú väčšie nezrovnalosti. Keďže nespomína žiadnu potopu, predpokladalo sa, že obdobie bohov, ktoré opisuje ako prvé, je obdobím pred Potopou. Okrem toho sa Kniha Sothis (o ktorej dnes vieme že je podvrhom) brala ako jeden z chronologických základov datovania. Šesť dynastií bohov dáva spolu 11 985 rokov, deväť dynastií polobohov zase 858 rokov. Opäť to bolo priveľa pre biblických bádateľov a tak použili na prepočet v tomto prípade dokonca dve rozdielne konverzné konštanty. 11 985 rokov sa považovalo za mesiace s časom trvania 29,5 dňa (čo je štandardná hodnota mesiaca, používaná v staroveku napr. Diodórom Sicílskym). Tak dostali 969 rokov. Nasledujúce obdobie bolo rozdelené na „sezóny“ alebo štvrtiny roka (iný prevodový systém používaný Diodórom). To zmenšilo pôvodne obdobie na 214,25 roka. Po sčítaní oboch hodnôt dostali 1 183,25 roka, čo je bez štvrťroka rovnaká časová hodnota aká vyšla Berossovi.
Synkellos odmietol neuveriteľné Manehtove aj Berossove časové rozpätie, rovnako ako snahu iných komentátorov zosúladiť ich čísla so Sv. písmom. Tiež ich však obvinil z úmyselnej zhody, ktorú v skutočnosti zapríčinili až neskorší upravovatelia oboch textov.

Vplyv Aigyptiaky

Uvažuje sa, že Manehto napísal Dejiny Egypta na žiadosť Ptolemaia I. alebo II., aby vytvoril príspevok k egyptskej histórie pre Grékov z pohľadu Egypťanov. Nejestvuje však o tom dôkaz. Rovnako sa uvažuje aj o vlasteneckom úmysle Manehta, ktoré predstavovalo prvý impulz k práci na Aigyptiake. To je však tiež len holý dohad. Dnes je však jasné, že v čase, keď bola napísaná, predstavovala významnú dejepisnú prácu o histórii Egypta a mala v každom prípade vyššiu úroveň ako Hérodotove Dejiny. Komplexnosť a systematickosť, akou Manehto usporiadal a podal svoje informácie, bola bezprecedentná. Vplyv Manehtovych Dejín Egypta sa premieta aj na fakte, že Židia a ich oponenti prikladali Aigyptiake elementárny význam v debatách o histórii civilizácií, ktoré v tom čase prebiehali.
Podobne Synkellos rozoznal ich dôležitosť, keď spracúval výpisky Eusébia a Africana. Dokonca spracoval aj ďalšie dielo, ktoré sa vtedy pripisovalo Manehtovi – Knihu Sothis. Bohužial, dnes sa táto kniha javí ako podvrh z neznámeho obdobia. Informácie o každom panovníkovi od Meniho (starogr. Menés) v nej nesúhlasia s verziami Africana a Eusébia. Manehto by nemal byť spájaný s tou prácou a jej vierohodnosťou. Svojimi Dejinami Egypta si zobral za cieľ zaznamenať dejiny a toto sa mu podarilo, lepšie ako Hérodotovi a Hésiodovi.
V súčasnosti jeho vplyv pretrváva v spôsobe, akým egyptológia delí obdobia vlád panovníkov. Francúzsky egyptológ Jean-François Champollion podľa dobových záznamov vlastnil odpis zachovaných častí Manehtovej práce a mal ho po ruke aj v čase, keď pracoval na rozlúštení hieroglyfov (a pravdepodobne bol príčinou viac jeho frustrácie ako potešenia, usudzujúc podľa spôsobu akým Manehto prepisoval egyptské mená). Časť súčasných egyptologických škôl uprednostňuje pri používaní mien faraónov Manehtove grécke formy pred autentickými egyptskými, ktorých znenie je dnes ešte stále viac hypotetické ako presné. Všeobecne sa používa jeho dynastické delenie, ktoré dovoľuje študovať hlbšie genealógiu kráľovských rodov a porozumieť systému nástupníctva v egyptskej histórii.