google/wiki40b huggingface dataset:
Kapp Adare

Kapp Adare er den ytterste odden på halvøya Adare Peninsula i Victoria Land i Antarktis. Adare Peninsula skiller Rosshavet i øst fra Robertsonbukta i Sørishavet i vest. Kapp Adare var et viktig ilandstignings- og leirsted under tidlige ekspedisjoner til Antarktis.

Historie

James Clark Ross oppdaget Kapp Adare i januar 1841 og kalte det opp etter sin venn, Vicomte Adare, hvis navn er avledet av Adare i Irland.
I januar 1895 gikk de norske oppdagerne Henrik Johan Bull og Carsten Borchgrevink fra «Antarctic» i land ved Kapp Adare, der de samlet steinprøver for geologisk analyse. Ekspedisjonen var finansiert av Svend Foyn, og hovedformålet var å karlegge hvalforekomster i Sørishavet. Borchgrevink vendte tilbake hit som leder av Southern Cross-ekspedisjonen i 1899 og oppførte to hytter – de første menneskelige byggverk på det antarktiske kontinentet. Hyttene var levert fra Strømmen Trævarefabrik i Norge. Ekspedisjonsmedlemmene overvintret og ble hentet ut i januar 1900, med unntak av zoologen Nicolai Hanson som døde under overvintringen og ble brgravet ved Kapp Adare.
Medlemmer av «Northern Party» under Scotts Terra Nova-ekspedisjon overvintret ved Kapp Adare i 1911 og 1912. De oppførte en hytte som nå fremstår som ruin.
I februar 2007 opplevde det japanske hvalkokeriet «Nisshin Maru» brann under dekk under opphold i Rosshavet. Fartøyet drev uten motorkraft i flere dager inntil motorene ble reparert, og nærheten til Kapp Adare medførte stor bekymring.

Økologi

Kapp Adare er tilholdssted for en stor koloni adeliepingviner.

Kulturvern

Hyttene og andre historiske spor, inkludert graven til Nicolai Hanson, er oppført på Antarktistraktatens liste over historiske steder og kulturminner i Antarktis.
Blygrå lavspinner

Utseende

Blygrå lavspinner ligner mye på de andre lavspinnerne i slekten Eilema.  Særlig et slitt eksemplar (avfløyet) av blygrå lavspinner, kan ligne på  artene Eilema palliatellum, sølvgrå lavspinner, barlavspinner og Eilema psaudocomplanum.   Men, disse har svakere gråfarge på framvingen. Og  det er bare sølvgrå lavspinner og barlavspinner som med sikkerhet finnes i Norden. For sikker artsbestemmelse må artens genitaler undersøkes.
Framvingene hos hannen er ensfarget lyst blygrå, det vil si, en litt blålig, lys gråfarge. Den har et gult smalt parti i framkanten av vingen.  Dette smalner av og blir nesten usynlig før vingespissen.  Hos sølvgrå lavspinner er dette gule feltet, jevnt (like bredt) helt ut til vingespissen.  Bakvingene er ensfarget skittengul.  Bakkroppen er også gulaktig grå, men mer gul bakerst. Vingene holdes taklagt bakover kroppen i hvile. Vingespennet er mellom 27 og  34 millimeter.
Lavspinnere kan forveksles med flere andre småsommerfugler, kanskje særlig en vikler eller en liten måler.  Men de kan skilles fra disse på de to duftkjertlene hunnene har like ved eggleggingsåpningen, helt bakerst på bakkroppen. Lavspinnere har også et høreorgan (Tympanalorgan) på siden av brystet (metathorax). 
Larvene er behåret med mørke hår. Hårene er arrangert i dusker på hvert ledd. Disse danner rekker av hårdusker bakover kroppen.  Larvens kropp har oransje flekker på hvert ledd, og disse danner en dobbelt linje på larvens ryggside. Utvokst blir den ca. 2-3 centimeter lang.

Levevis

Blygrå lavspinner finnes i løv- og barskog, eller i blandet skog. Men også på mer åpne enger, med litt bergknauser og åpent busksatt terreng, gjerne der det er noe sandholdig jord.  Flygetiden er i juli og august.  
Hunnen legger mellom 100 egg rett på næringsplanten, eggene legges i små grupper.
Larvene lever på ulike lav, på stammer og greiner på trær, eller på steiner.  De kan også spise visne blad. De vokser seint og  overvintrer halvt utvokst.  Neste vår fortsetter den å vokse, og er utvokst i juni.   Eldre larver er vanligvis aktive om natten og gjemmer seg om dagen. 
Blygrå lavspinner  tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er ofte radikalt forskjellige fra de  voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium,  en hvileperiode, der bjørnespinnerens indre og ytre organer endres. I hvilestadiet ligger puppen i en kokong larven har spunnet. Puppestadiet tilbringes ofte i en barksprekk eller lignende. Kokongen er ofte delvis gjennomskinnelig spunnet og består også ofte av noe av larvens hårbekledning.  Puppen klekkes etter noen uker.

Utbredelse

Blygrå lavspinner  er utbredt i Europa og den vestlige delen av Asia. Muligens kan den finnes helt til Mongolia og  Kina.

Navnet

Det latinske navnet Eilema betyr omsluttet, spole, og slekten har trolig fått navnet fordi noen arter bretter eller «ruller» vingene rundt kroppen som en spole når den hviler.   Navnet lurideolum betyr liten og gråblek.   På svensk heter den Blygrå lavspinnare, på engelsk Common Footman.
Elaine

Etymologi

Elaine har opprinnelse som en gammelfransk form av Helene, som har gresk opprinnelse og betyr «den skinnende».
Elaine kan også være en engelsk form av et walisisk navn som betyr «hunnhjort (hind)» eller «hjortekalv».
Skillingaryd

Skillingaryd er et svensk tettsted i Vaggeryd kommune i Jönköpings län i Småland. Både Vaggeryd og Skillingaryd er kommunens administrasjonssenter. I 2010 hadde Skillingaryd 3 889 innbyggere.
Gerusoppa vannkraftverk

Gerusoppa vannkraftverk er en demning med et vannkraftverk ved Gerusoppa-fallene på elva Sharavathi, nær havet i delstaten Karnataka i det sørvestre i India. Anlegget har et totalt installert vannkraftpotensial på 240 MW. Operatør er Karnataka Power Co Ltd (KPCL).
4 × 100 meter stafett

4 × 100 meter stafett er en friidrettsøvelse som løpes i separate løpebaner over en runde der fire løpere løper 100 meter hver. Løperne starter som ved den individuelle 400 meter, med tilmålt avstand ettersom hvilken bane de er tildelt. Løperne løper med en stafettpinne som skal overleveres den neste løperen innenfor et vekslingsfelt på 20 m. Vekslingsfeltet er vanligvis merket med gule linjer, og strekker seg 10 m til hver side av hvert 100 m merke. Ytterligere 10 m lenger bak er det merket hvor løperen kan begynne å akselerere før vekslingen.
Overleveringen av stafettpinnen gjøres vanligvis uten at utøveren som mottar pinnen snur seg. I akselerasjonen retter den utgående løperen en hånd strakt bakover på signal fra den kommende løperen, innenfor vekslingsfeltet. Det er den kommende løperens oppgave å plassere pinnen trygt i hånden til sin lagkamerat. Det er vanlig at første og tredje etappe løper med pinnen i høyre hånd, mens andre og siste etappe holde den i venstre hånd. Godt drillede vekslinger kan være avgjørende for sluttiden, og på grunn av farten i løpet er det ikke uvanlig med feil i vekslingene, også på det høyeste nivået.
Accoya

Accoya er et registrert varemerke for trevirke som framstilles i en prosess som kalles acetylering. Acetyleringsprosessen utløser en kjemisk reaksjon i cellestrukturen som bidrar til at trefibrene mister sin naturlige evne til å oppta og holde på fuktighet i celleveggene. Resultatet blir et stabilt og holdbart trevirke.
Valgoides

Levevis

Larven utvikler seg i morken ved. De voksne billene kan finnes på blomster, ofte flere sammen.

Utbredelse

Slekten lever på Madagaskar.
Statskonsult

Statskonsult var en norsk statlig organisasjon som leverte rådgivning, bistand og evaluering rettet mot omstilling i offentlig sektor. Organisasjonen hadde sin historie tilbake til 1947 da Rasjonaliseringskontoret, senere kalt Statens rasjonaliseringsdirektorat, ble opprettet. Den var underlagt Fornyings- og administrasjonsdepartementet.
Statskonsult var frem til 1. januar 2004 et direktorat, men ble da omdannet til et heleid statlig aksjeselskap.
9. mai 2007 kunngjorde fornyings- og administrasjonsminister Heidi Grande Røys at Statskonsult ville bli avviklet 1. juli 2007. Oppgavene ble overført til Direktoratet for forvaltning og informasjons- og kommunikasjonsteknologi sammen med Norge.no og E-handelssekretariatet.
Latter i paradis

Handling

Den gamle spøkefuglen og komikeren Henry Augustus Russell (Hugh Griffith) dør og etterlater seg fire arvinger som innen testamentet åpnes må påta seg hver sin ubehagelige oppgave. Oppgavene er av halvveis moralsk natur og fører til det gode for de fleste av partene. Men da testamentet endelig åpnes viser det seg at det var komikerens siste sprell. Det var ingenting å arve.
Wafer

Wafer er en tynn skive halvledermateriale som vanligvis er laget av silisium. Disse brukes innenfor elektronikkindustrien til å lage integrerte kretser og solceller.

Materialer

For det aller meste bruker man silisium, men andre stoffer kan også brukes som germanium eller galliumarsenid. Silisium er det mest anvendte halvledermaterialet fordi det er lettere å få tak i, og meget rimeligere a utvinne enn andre halvledermaterialer.

Produksjon

Wafere lages enten som monokrystallinske eller polykrystallinske (multikrystallinske).

Monokrystallinske wafere

Monokrystallinske wafere brukes både til å lage integrerte kretser, og solceller med bedre ytelse enn multikrystallinske. Disse blir vanligvis laget etter Czochralski prosessen der en stor monokrystall av silisium trekkes frem fra en smelte ved å gradvis heve en frøkrystall. Silisiumet krystalliseres under frøkrystallen og til slutt vil mesteparten av smelten være en del av en stor monokrystall. Denne blir til slutt bearbeidet og delt i tynne skiver.

Polykrystallinske wafere

Polykrystallinske wafere er rimeligere å produsere og brukes bare til å lage solceller. Ved produksjonen varmes superrent silisium i en beholder for å produsere en såkalt ingot. En slik ingot avkjøles og kappes i blokker. Blokkene skjæres i tynne skiver (wafere) på 0,2 mm. Det gjøres ved å lime ingoten til en glassplate og deretter bruke en supertynn vaier med små biter av silisiumkarbid eller diamant til å dele blokken i skiver, dvs. wafere.
Ryo Hatsuse

Karriere

Ryo Hatsuse startet sin profesjonelle karriere i Gamba Osaka i 2015.
Han ble tatt ut i Japans tropp til VM i fotball U-20 2017.
Verdensmesterskapet i duatlon

Verdensmesterskapet i duatlon ble arrangert første gang i 1990 i USA, og arrangeres annenhvert år.
Allan Falk

Allan Falk (fransk: Ric Hochet) er det norske navnet på en fransk-belgiske tegneserie som i originalversjon har navnet Ric Hochet, tegnet av Tibet (pseudonym for Gilbert Gascard) og skrevet av André-Paul Duchâteau. Den debuterte på fransk den 30. mars 1955 i det ukentlige tegneseriebladet Tintin.
Hovedpersonen Allan Falk i serien er journalist, men hovedaktiviteten i serien er å nøste opp ulike kriminalmysterier. I Norge ble serien først utgitt som føljetong seriemagasinet Tempo, deretter i album som ble kalt for «Tempo-album». Serien fikk senere nytt liv i tegneseriebladet Magnum og Magnum Spesial.
Seriens hovedfigur fikk forskjellig navn i de ulike oversettelser i Europa. Derfor het han «Rick Master» i Tyskland, «Rik Ringers» i Nederland og Flandern, «Riku Oksa» i Finland og «Allan Falk» i Norge.
Euryestola

Utseende

Nokså små, gråbrune trebukker. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum er uten tenner på sidekantene, dekkvingenes parallellsidige.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Mellom- og Sør-Amerika, fra Honduras i nord til Bolivia i sør.
Dekameronen

Rammefortellingen

Da pesten kommer til Firenze, i 1348, flykter sju unge kvinner og tre unge menn, sammen med tjenerskap, ut av byen for å unngå å bli smittet. De bosetter seg på et slott eller en herskapsvilla, hvor de tilbringer tiden med å fortelle hverandre historier i ti dager. Hver dag skal hver av dem fortelle én historie for de andre ni. Dermed ender vi opp med 100 historier, men på grunn av forfatterens inngripen på dag fire blir det totale antallet 101. Det står også beskrevet hvordan de inntar festmåltidene sine, og utenom de 101 historiene forekommer det også samtaler mellom de sju kvinnene og de tre mennene.

Dekameronen som allegori

Verket har flere allegoriske tilsnitt. Blant annet har tallsymbolikken med ti personer blitt tolket til at de sju kvinnene tilsammen symboliserer de fire kardinaldydene: rettferdighet, mot, visdom og måtehold, samt de tre teologale dyder: tro, håp og kjærlighet.
Boccacio sier selv at navnene han ga de ti personene er beskrivende for deres karakterer. I den italienske utgaven heter kvinnene: Pampinea, Fiammetta, Filomena, Emilia, Lauretta, Neifile og Elissa, mens mennene heter Panfilo, Filostrato og Dioneo.

Forgjenger til novellesjangeren

Novella, som var et av ordene Boccaccio brukte om historiene i forordet til Dekameronen, var for første gang blitt brukt som beskrivelse på korte prosaberetninger, bare få år før Dekameronen kom ut. Slik la Boccaccio fundamentet for sjangeren som gradvis utviklet seg til den moderne novellen slik vi kjenner den i dag (selv om fortellende kortprosa også har en tradisjon før fortellingene i Dekameronen, eksempelvis flere fortellinger fra Bibelen).

Paralleller til arabisk litteratur

Flere av novellene i Dekameronen drar på fortellinger fra den arabiske litterære tradisjonen, og i noen av fortellingene opptrer også arabere. Religion er også et tema flere av historiene, for eksempel tredje fortelling første dag, hvor datidens tre store religioner, kristendommen, islam og jødedommen, på sympatisk vis blir sidestilt. I tillegg til at tallet med 100 fortellinger minner sterkt om antall sanger i Dantes Den guddommelige komedie, er det også mulig å tenke seg tallsymbolikken i samsvar med den arabiske Tusen og en natt, et verk som også er bygget opp av en rammehistorie som omslutter flere kortere fortellinger.
Symfoni nr. 1 (Valen)

Symfoni nr. 1, opus 30 av Fartein Valen er et orkesterverk i fire satser fra 1939. En av inspirasjonskildene til symfonien var El Grecos maleri «Kristus på Oljeberget».

Besetning

Verket er skrevet for et orkester bestående av to fløyter, to oboer, to klarinetter, to fagotter, to valthorn, én trompet, én trombone, én tuba, pauker og strykere. 
En typisk framføring varer rundt 25 minutter. Verket er tilegnet Agnes Hiorth og er utgitt på Harald Lyches Musikkforlag.

Bakgrunn

Høsten 1937 begynte idéen om å skrive en symfoni å melde seg. Valen, på denne tiden 50 år gammel, hadde så langt kun skrevet ensatsige stykker for orkester, deriblant «Kirkegården ved havet». Ifølge Olav Gurvin følte Valen ennå at en symfoni var et for stort format for ham, og han prøvde i stedet å lage en pianosonate av stoffet. Men det gikk ikke, han hørte verket orkestralt, og til slutt måtte han i følge ham selv «bite i det sure eplet» og skrive en symfoni. 
To symfonikere som sto Valens hjerte nær var Brahms og Bruckner. Bruckner var en komponist Valen nærmest satte på linje med Bach, og hans symfonier var for Valen «mesterverker». At Valen hørte Bruckners Symfoni nr. 1 i c-moll i november 1937 kan ha framskyndet hans egen symfoni. For øvrig er det unektelig visse likhetstrekk mellom disse to skikkelsene: begge var mestere i kontrapunkt og begge var dypt religiøse. Dessuten kom de begge sent til symfoniformatet, Bruckners symfoni nr. 1 ble fullført i 1866 da Bruckner var 42 år gammel. 
De første skissene til Valens Symfoni nr. 1 er datert i oktober 1937 mens Valen ennå bor i Oslo. I juli 1938 var første sats ferdig, og han hadde da nettopp flyttet tilbake til Valevåg for godt. De øvrige tre satsene ble skrevet i Valevåg, og i april 1939 er verket ferdig. 
Valen dedikerte symfonien til maleren Agnes Hiorth som han hadde blitt kjent med i 1925 gjennom deres felles venn, komponisten David Monrad Johansen. Hiorth kom til å bli en av Valens aller nærmeste venner og støttespillere livet ut, og Valen planla å overrekke partituret til symfonien til henne på hennes 40-årsdag, 5. mai 1939. Valen skriver til Hiorth:
«Egentlig skulde du hatt partituret tilsendt til fødselsdagen, men jeg maa endnu ha det en stund for sikerhets skyld, for det kan alltid være ett og andet at rette paa. Men det skal være ditt, jeg haaber du vil ta imot det som en erindring. Du vet det er jo dig jeg har at takke for at det blev til, og for at jeg i det hele har kunnet skrive i de siste aarene.»
Etter at symfonien var fullført skulle det gå nesten 17 år før den ble uroppført. Dette skjedde i Bergen den 2. februar 1956 av Musikselskabet «Harmonien»s Orkester under ledelse av Carl Garaguly, mer enn tre år etter komponistens død.

Verket

I likhet med Valens øvrige tre symfonier står symfonien formmessig i en klassisk-romantisk tradisjon. Valen benytter både klassiske formtyper som sonatesatsform og en overordnet struktur med fire satser.
Aphrodisium

Utseende

Ganske store, avlange, blankt metallisk fargede trebukker, beina er ofte mer eller mindre rødlige. Antennene er tynne og omtrent så lange som kroppen. Hodet er litt snuteformet forlenget. Pronotum er avrundet sekskantet med en butt tann på hver side. Dekkvingene er avsmalnende bakover, rundede i spissen. Beina er tynne, bakbeina ganske lange.

Levevis

Larvene utvikler seg i ved av løvtrær.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, de fleste av artene i det sørlige Kina.
Pál Benkő

Bakgrunn

Pál Benkő ble født i Frankrike, der foreldrene hans befant seg på ferie. Han vokste opp i Ungarn, og han lærte å spille sjakk av sin far da han var ti år gammel.
Han gravde grøfter fikk den ungarske hær før han ble tatt til fange av den sovjetiske hær, og de satte ham til tvangsarbeide. Med tiden klarte han og flykte,  og kom seg hjem. Der fant han ut at både hans far og hans bror var blitt sendt til Russland som slavearbeide.

Død

Benko døde den 26. august 2019 i Budapest.
I Am an Astronaut

«I Am an Astronaut» er en britisk sang med melodi og tekst av Marty Wilde og Richard Shelley. Sangen ble spilt inn på plate i 1972 av Martys dengang elleve år gamle sønn, Ricki Wilde.
I 1973 spilte den norske barneartisten Anne-Mette Torp inn en svensk versjon, «Jag är en astronaut», og utgav den på single.
Sten Carlberg blir angitt som opphavsmann til den svenske teksten da den i 1974 ble spilt inn av barn fra Boo-Nacka musikskola under ledelse av Marianne Ottosson, Katarina og Karin Stigmark, Claes Dieden, Göran Wiklund og utgitt på LP-platen Barnens bästisar.
På engelsk handler teksten om et barn som leker forskjellige eventyrleker en sen kveld mens foreldrene sover, deriblant at det er en astronaut.
På norsk og svensk handler teksten utelukkende om romfart og at sengen er den romraketten barnet reiser i fra jorden til månen, ser jorden på avstand og hvor liten den virker, kommer frem, men synes det er mørkt og kaldt og reiser tilbake til jorden igjen.
I 1985 spilte svenske Linus Wahlgren inn «Jag är en astronaut» på plate.
Punkrockgruppen Charta 77 utgav i 1988 en coverversjon av sangen på titommersplaten White Face, en versjon som også gjenfinnes på gruppens samleplate Bly.
«I Am an Astronaut» ble i 2005 spilt inn som cover av gruppen Snow Patrol på Colours Are Brighter, en samleplate for Redd Barna. Den fantes også som B-siden på gruppens single Open Your Eyes.
I januar 2007 ble en nyinnspilling av «Jag är en astronaut» med Pernilla Wahlgrens dengang ni år gamle sønn, Benjamin Wahlgren Ingrosso (Linus Wahlgrens nevø) utgitt på single. Teksten var blitt endret, slik at «astronauten» – akkurat som i den engelskspråklige teksten – nå også var på vei til Mars.

Norsk versjon

Eivind Torp har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Jeg er en astronaut». Anne-Mette Torp, Terje Fjærns orkester har spilt inn sangen. Den ble utgitt på singlen Talent TS 005 i 1973.
Blåmaskehornravn

Biologi

Blåmaskehornravn er en stor standfugl på cirka 90–100 cm. Hannene veier omkring 4 000 g og er noe større enn hunnene. Fjærdrakten er sort med hvite primærfjær. Vingene er brede og håndsvingfjæra fri. Hannene har blå bar hud rundt øynene, rød halshud og rød strupepose med en prominent blå flekk. Strupeposen kan blåses opp. Det enorme nebbet er langt og har prominent hjelm på overnebbet, hvis innerste del er gult. Resten av nebbet er tilnærmet sort Hunnene har helt blå halshud og strupepose, og hjelmen på overnebbet er litt mindre prominent.
Blåmaskehornravn søker til tørrere habitat enn rødmaskehornravnen og er utbredt i Sahelbeltet i Afrika, der den trives på savanne og i semitørr halvørken, i høyder opp til 3 257 moh i Etiopia. Fuglene er hovedsakelig standfugler. Arten eter et bredt utvalg av virveldyr og virvelløse dyr, som øgler, biller og larver. Arten eter også åtsler og noe frukt. Som regel leter fuglene etter mat parvis eller som ei familiegruppe på tre, men ikke-hekkende voksne fugler og ungfugler kan samle seg i grupper på opp mot 14 individer når de eter.
Lite er kjent om hekkebiologien. Hunnene legger i juni–august i Vest-Afrika, så tidlig som januar i Nigeria og Uganda, og så sent som november i Kenya. Par er territoriale, og det er kjent at fuglene kan ha territoriale kamper med hjelmstanging. Redet bygges i et naturlig hulrom i et høyt tre, spesielt i baobab (Adansonia), eller mer sjelden i hulrom i steinformasjoner. Hannen bringer byggematerialene, som regel tørt løv og lignende. Inngangen forsegles ikke. Hunnen legger 1–2 egg, men bare ett avkom når flygedyktig alder. Inkubasjonstiden tar cirka 37–41 dager og avkommet blir flygedyktig etter cirka 80–90 dager. Hannen mater hunnen mens hun ruger. Fra ungen er omkring 21–33 dager gammel bidrar begge foreldrene med matingen.
Libjpeg

libjpeg er et utbredt fritt bibliotek med funksjoner som håndterer bildeformatet JPEG. Det implementer en JPEG kodek (koding og dekoding) sammen med ulike funksjoner for håndtering av JPEG data.
Det er skrevet i C og er distribuert som fri programvare med åpen kildekode. Den originale varianten vedlikeholdes av Independent JPEG Group (IJG).
JPEG File Interchange Format er utbredt på internett. Mengden med kompresjon kan justeres til å oppnå den ønskede balanse mellom filstørrelse og kvalitet.
Biblioteket ble lansert 7. oktober 1991. Siste versjon er 9a og ble lansert 14. januar 2014.
Februus

Renselseritualer

Februus ble en del av romersk mytologi under samme navn, men som en gud hovedsakelig for renselse. For romerne ble han også Febris, guddom for malaria. Febris på latin betyr feber. Disse er muligens forbundet med utsvetting av feber, noe som var betraktet som en prosess med avføring, vasking og renselse.
Februus er muligens navngitt i ære for den langt eldre Februa, (også Februalia og Februatio), en vårfestival med vasking og renselse. Februus' hellige måned var Februarius (av Februa), derav den norske ordet februar, en måned navngitt for en vårlig festivalen for renselse, Februa/februalia, som skjedde den 15. denne måneden. Måneden februar også hellig for Juno, gudinne for ekteskapet, og hun fikk derfor epitet Februata eller Februtis. Navnet Februus i romersk sammenheng er knyttet til februare («å rense») og februae («lutring, renselser»).
Disse våraktivitetene renselsene skjedde på omtrent samme tid som Lupercalia, en romersk festival i ære for faunene, satyrlignende vesener i villmarken, og for ulven som oppfostret Romulus og Remus. I løpet av denne festivalen ble rituelle renselser framført sammen med forsonende ofringer. Grunnet dette sammentreffet har det blitt spekulert i om disse Februus på et eller annet vis var forbundet med faunene.
Piomelopus

Levevis

Trebladbillene er planteetere.

Utbredelse

Arten er kjent fra Madagaskar.