Mester Eckhart

Liv

Eckhart von Hochheim ble født ca. 1260 i Tambach (syd for Gotha) eller i Hochheim (nordøst for Gotha), og døde antagelig i 1327, enten i Köln eller i Avignon. Eckhart ble tidlig dominikanermunk, senere prior, og omkring 1300 lærer ved universitetet i Paris. Tittelen Mester skyldes nettopp hans akademiske tittel fra Paris. 
I 1303 ble han utnevnt til dominikansk provincial for Sachsen og generalvikar for Bøhmen. Det var i denne perioden, hvor han reiste mye og holdt mange prekener, at han ble kjent som mystiker. 
I 1326 ble det innlevert en anklage mot ham for kjetteri, og en prosess ble innledet mot ham. 27. mars 1329 utsendte pave Johannes XXII en bulle, hvor 17 av Eckharts læresetninger ble fordømt som kjetterske. Eckhart var på det tidspunkt allerede død, men bullen er antagelig hovedårsak til at Eckharts tanker gikk mer eller mindre i glemmeboken. Men det fantes enkelte kristne mystikere i middelalderen som førte tankene hans videre, som Henrik Suso og Johannes Tauler.
Han ble gjenoppdaget på 1800-tallet, og ble svært populær hos tyske romantiske filosofer. I det 20. århundre er interessen for Eckhart fornyet, ikke minst blant zen-buddhistiske mestre som D.T. Suzuki, som anser Eckharts tanker for å ligge svært tett opp til zen-buddhisme.

Lære

Eckhart skjelner mellom guddom (Gottheit) og Gud (Gott) – selv om han noen steder omtaler guddommen som Gud. Guddommen står for den absolutte Væren. Den kan ikke beskrives med ord, men er ikke ingenting. Guddommen manifesterer seg som den skapende Gud, som er identisk med Faderen, Sønnen og Den hellige ånd, den kristne treenighet. Guddommen skaper ikke treenigheten. Det er Faderen, som av vesen er identisk med guddommen, som skaper seg selv samt Sønnen og Den hellige ånd. Sønnens vesen er identisk med Faderens, bortsett fra at han ikke selv skaper. Den hellige ånd utgår fra Faderen og Sønnens kjærlighet for hverandre. Denne skapelse foregår hele tiden, i et konstant nå.
Gud skaper også verden konstant nå. Ifølge Eckhart har alle ting del i Guds evige væren. De skapte ting er likevel også forskjellige fra hverandre, og de karakteristika, som gjør dem forskjellige fra hverandre, er etter Eckharts oppfattelse negative og gir tingene et element av ikke-væren.
Sjelen tar særlig del i Guds vesen, fordi Gud der er til stede i subjektiv form med hukommelse, fornuft og vilje. I den øvrige skapte verden er Gud kun til stede i objektiv form. Mennesket har altså mulighet for gjennom sin sjel å erfare guddommen. Men det skjer som regel ikke, for mennesker retter heller deres fri vilje mot den skapte verden, i stedet for å rette den innover mot sjelen. Heller ikke fromme mennesker møter nødvendigvis Gud. Mennesker, som prøver å nærme seg Gud gjennom svermeri, høytidelig andakt eller teologisk spekulasjon finner, sier Eckhart, like så lite Gud som den mann, som steller sin hage. Ifølge Eckhart er det kun en måte å erfare guddommen på, nemlig ved å tømme seg selv for tanker og vilje, slik at man slett intet ønsker. Denne tilstand kaller Eckhart for fattigdom. Her finner man den ’sjelegnist’, som er sjelens dypeste grunn og den tilstand, hvor man er ett med guddommen. Denne tilstand kaller Eckhart for ens ufødthet (Ungeborenheit) og er den tilstanden man var i før man ble skapt som et bestemt menneske. Denne tilstand ligger også bak Gud. Gud ble skapt samtidig med det skapte menneske og den skapte verden, og Gud ser verden gjennom mine øyne – Guds øyne og mine øyne er ett. Gud kommer derfor ifølge Eckhart til erkjennelse av seg selv gjennom mennesket.