Norrøn religion

Norrøn religion er et begrep som beskriver de førkristne, hedenske religiøse tradisjoner (se norrøn mytologi) som var felles for de germanske folkene som levde i de nordiske landene før og under innføringen av kristendommen til Nord-Europa. Norrøn religion er derfor en undergruppe av germansk hedendom, som var praktisert i land som var befolket av germanske stammer over det meste av nordlige og sentrale Europa i tidlig middelalder eller vikingtiden. Kunnskap om norrøn religion og mytologi er hovedsakelig samlet fra resultater av arkeologi, etymologi, stedsnavn, og skriftlige materiale, blant annet sagalitteratur, Den eldre Edda og skriftene til særlig islendingen Snorre Sturlason. Det har også vært gjort sammenligninger mellom de hevdvunne gamle frimurerritualene og opplysninger om kult og ideologi som norrøne skifter og nordisk arkeologisk materiale kan gi.
Betegnelsen hedendom var opprinnelig ikke nødvendigvis av nedsettende karakter, men hadde også betydningen av å skille den hjemlige tro fra den utenlandske tro.
En del forskere, som den franske filologen Georges Dumézil har foreslått at en del strukturelle og tematiske elementer innenfor den attesterte norrøne religiøse tankeverden plasserer norrøn religion innenfor rammeverket av de felles indoeuropeiske uttrykk av åndelige ideer som en helhet. Den norske filologen og religionsforskeren Gro Steinsland har tolket den norrøne guden Heimdall som en norrøn religiøs nytenkning i møtet med den nye troen kristendommen, da som den norrøne mytologiens siste endepunkt og stadium i utviklingen.

Terminologi

Norrøn religion var et kulturelt fenomen, og som de fleste førlitterære trosforestillinger, hadde de som praktiserte troen antagelig ikke det samme navnet for deres religion før de kom i kontakt med folk utenfor deres område eller med en konkurrerende tro. De eneste titler som ble anvendt på norrøn religion er de som ble benyttet for å beskrive religionen i konkurrerende vis, vanligvis på et antagonistisk og nedsettende vis. En del av disse var hedendom (Norden), Heidentum (Tyskland), Heathenry (England) eller Paganus (latinsk). Den nye religionen, kristendommen, ble omtalt som kristinn dómr, det kristne herredømmet, mens den gamle religionen som eksisterte før kristendommen, ble omtalt som forn siðr, som sed og skikk. Tilsvarende ble også ny tro omtalt som nýr siðr. Overgangen ble karakterisert som siðaskipti, og den førkristne tiden fikk i tiden etter en ny betegnelse, heiðinn dómr, hedenskapets herredømme. Hedenskap, fra ordet heiðinn, hører til ordet hede, utkant, øde område, og det latinske, Paganus, hang sammen med pagus, landsbygd. Hedenskap var knyttet til de i utkanten, hedningene, i motsetningen til de siviliserte i sentrum (som Roma) og i byene. Fra kristendommen fikk feste i Norge og Norden, innført med makt og vold av konger, ble religion omtalt med begreper for makt, herredømme og herskerfunskjon.
Det er ulik tradisjon hva man skal kalle de førkristne religiøse forestillingene i Norden i vikingtiden. I norsk fagmiljø omtales det gjerne som «norrøn religion» eller «norrøn mytologi», mens det i svensk fagmiljø omtales som «fornnordisk religion», skjønt i senere tid har svenskene foretrukket «fornskandinavisk religion». Dansk fagtradisjon synes å foretrekke «oldnordisk religion». Det er vanskelig å enes om felles begrep. Norrøn peker tilbake på de språklige kildene, litteratur og tekster som i overveldende grad var skrevet på vestnordisk (som praktisert i Norge og Island). Nordisk religion er i streng forstand misvisende da det inkluderer samiske og finsk-ugriske religioner, som tilhører andre kultursammenhenger og må studeres på andre premisser. Norrøn religion eller hedendom er de begrepene som mest treffende dekker emnet.

Kildene

Hva som er kjent om norrøn hedendom har blitt samlet fra arkeologiske spor og fra litteratur som er skrevet ned etter at kristendommen ble innført.

Litterære kilder

De litterære kildene som refererer norrøn hedendom ble skrevet ned etter at religionen hadde gått tilbake og kristendommen hadde fått et solid grep om de nordiske landene og norrøne øyene i vest i havet. Det store flertallet av dette kom fra Island på 1200-tallet hvor kristendommen tok lengst tid med å få fotfeste og samtidig med mindre strid på grunn av Islands mer fjerntliggende lokalisering.
Nøkkeltekster for studiet av norrøn hedendom og mytologi er Den yngre Edda av Snorre Sturlason, latinske Gesta Danorum av Saxo Grammaticus, og Den eldre Edda, av ukjent forfatter eller flere forfattere. Sistnevnte er en samling med dikt som handler om norrøne guder og helter. Boka åpner med det store verdensdiktet Voluspå. Deretter følger tre dikt med Odin som hovedperson, hvorav det første er Håvamål. Så følger ett dikt om Frøy (Skirnesmål), fire om Tor og til slutt to som er vanskelig å plassere. Diktene handler om situasjoner av avgjørende betydning i gudeverdenen. Deler av disse diktene antas å høre til en større indoeuropeisk kulturarv.

Germansk fellesskap

i den tiden som vi kaller vikingtiden er det vanskelig å sette en klar avgrensning av Norden. Grenser var flytende, og når man bevegde seg vekk fra hjemmet ble de kulturelle forskjeller gradvis større inntil man nådde fram til en nytt kulturområde. Det var kommunikasjon og faste reiser mellom de landområdene som i dag er Norge, Sverige og Danmark. Overordnet sett utgjorde de religiøse forstillingene i Norden et relativt homogent semantisk univers hvor det synes å ha vært høy grad av kulturell kontinuitet i de brede befolkningen. Samtidig var det regionale ulikheter, noe som kommer fram i dialektforskjeller, men også i religiøs praktisering av troen, blant annet var enkelte guder mer framtredende i visse områder, andre guder i andre områder.
Samtidig var den nordiske kultur en del av et større germansk fellesskap som lengre ute i tid var en del av en indoeuropeisk. Nordisk religion var således en samling av lokale religioner som til tross for lokale forskjeller ble holdt sammen av et felles nordisk språk. Religionen hadde over tid vokst sammen og besto av mange elementer som til dels hadde forskjellig opphav. Det kunne både være gammel overlevering og samtidig lån fra andre, ytre kulturer. Gro Steinsland beskriver på denne bakgrunn norrøn religion som en etnisk religion eller en folkereligion. Den hadde vokst fram som en del av tradisjonen innenfor en bestemt befolkningsgruppe, og var en integrert del av en bestemt kultur. Hun påpeker videre at tyngdepunktet ikke lå i trosforestillingene, men i den rituelle praksis. Mytologien hadde derfor ikke en fast og endelig form, men varierte i tid og sted, i motsetningen til kristendommen, Den var også knyttet til et bestemt folks territorium og man ble automatisk født inn i fellesskapet. Det var også naturlig for et samfunn og religiøse forestillinger som bygget på ætten og minnet av forfedrene.
Det er ikke noen opplagt tidspunkt bakover i tid for når norrøn hedendom oppsto, og det er ikke mulig å peke på et avgjørende skille hvor det skjedde religiøse endringer i en samfunnsmessigst overgang fra en tid til en annen, eksempelvis som under utbruddet av pest på begynnelsen av 500-tallet. Grunnen er at kildematerialet er spinkelt, men ettersom forskerne mener at de nordiske samfunnene ble såpass rystet at språket endret seg, fra urnordiske språk til vestnorrønt i Norge, kan man ikke utelukke at ikke de religiøse forestillingene endret seg samtidig.
Norden har vært bebodd av mennesker siden slutten av siste istid, men graden av kulturell kontinuitet mellom det opprinnelige samfunnet av jegere og samlere og det som oppsto i vikingtiden er bare i begrenset grad dokumentert. Rundt år 300 e.Kr. dukker de første spor opp fra det germanske området som indikerer dyrkelsen av guder som bar de navn som gjenfinnes i de litterære kildene.

Den indoeuropeiske forbindelse

Begrepet indoeuropeisk dekker et språklig slektskap mellom en rekke folkeslag som hovedsakelig stammer fra Eurasia. Teorien om et indoeuropeisk utgangspunkt for den nordiske kultur bygger derfor på lingvistiske forbindelser. Det er antatt at det indoeuropeiske språk spredte seg til Europa og vestlige Asia en gang mellom 3000-tallet og 2000-tallet f.Kr. Fremst i denne teoribyggingen sto den litauiske og amerikanske arkeologen Marija Gimbutas. I nyere tid har denne teorien blitt nyansert fra både lingvistisk og genetisk utgangspunkt. Den engelske arkeolog Colin Renfrew har kommet fram til at utbredelsen går helt tilbake til rundt 5000 f.Kr. og da samtidig med utbredelsen av jordbruket i denne delen av verden. Denne ekspansjonen var heller ikke et resultat av en plutselig utvandring, men skjedde langsomt og gjennom naturlig ekspansjon av dyrkbare områder. Likevel har Renfrews teori mistet noe av tyngdepunktet, og Gimbutas’ Kurgan-hypotese om omfattende folkevandringer har igjen fått større tyngde i forskningsmiljøene. Det gjenstår dog ytterligere forskning på dette området, og det er naturlig at tilliten til teorier går i bølger.

Blandingskultur

De nordiske språk tilhører den germanske språkgruppe og det er naturlig å søke etter paralleller til nordisk hedenskap blant de folkeslag som tilhører denne. Germansk kultur var språklig og i geografisk utstrekning et løst fellesskap uten noe sentralt sentrum. Likheter i bevarte navn på gudene er et tegn på kulturell forbindelse mellom sør- og nordgermanske områder. Tilsvarende navn på ukedagene er også et slående eksempel. Ytterligere et tegn er bruken av runer over hele det germanske området. I Norge oppsto kulturen hverken isolert eller kun importert sørfra, men i møte mellom germanske, keltiske og samiske kulturer. Gro Steinsland legger vekt på at den nordiske kultur lå i utkanten av det germanske området.
I eldre forskning har det vært en tendens til at samene kun lånte fra germansk kultur, men Steinsland påpeker at samene sannsynligvis ble betraktet som en likeverdig kultur av nordboerne og forskningen har derfor hatt oppmerksomhet på fellestrekk mellom de to kulturer, for eksempelvis seidtradisjonen som har store likheter med cirkumpolare sjamanistiske tradisjon. Nyere forskning er derfor mer åpne for muligheten av samisk påvirkning av norrøn hedendom. Steinsland advarer dog mot overdrevet fokus på likhetene mellom seid og samisk noaidetradisjon som kan skygge for de faktiske forskjeller mellom dem. Det var store ulikheter mellom den samiske og norrøne samfunnsstruktur ved at den ene var nomadisk og den andre fastboende. Hun foretrekker å beskrive de to kulturer som selvstendige enheter som i årtusener sameksisterte i Skandinavia og hvor likhetene ikke nødvendigvis er resultat av direkte lån, men uttrykk for møtepunkter mellom to forskjellige kulturer.

Steinalder og bronsealder

Nord-Europa var fram til midten av 1000-tallet f.Kr. uten et skriftsystem, men arkeologiske spor i form av bilder og gjenstander, hvor av mange kan tolkes i religiøs sammenheng, gjør at det er mulig å få et glimt av de eldste tiders tro og tanker. I bronsealderen er jordbruket innført og med den andre religiøse behov og forestillinger enn samfunnet av jegere og samlere. Helleristninger, bilder risset inn i berg og fjellsider, er i sitt vesen uklare og gåtefulle, men er antagelig skapt i forbindelse med fruktbarhetskulter og med solen som et sentralt element. Andre bronsealderfunn tegner et lignende bilde, for eksempel Solvognen fra Danmark.
Navn på guder eller de myter de henspiller på kan derimot ikke utledes fra disse funn. Den danske religionssosiologen Morten Warmind mener at funnene fra bronsealderen med stor sannsynlighet forestiller datidens ritualer hvor helleristningenes figurer svar til funn man har av utstyr til mennesker og dyr. Helleristninger avbilder skip og hester som antagelig framstiller prosesjoner av en eller annen form, og disse kan avspeile mytens forløp. Gjennom deltagernes medvirkning ble det oppfattet at gudene selv deltok i ritualene.

Jernalderen

Fra jernalderen stammer de eldste skriftlige kilder hvor den nordiske religion omtales. De stammer alle fra middelhavsområdet og er skrevet på gresk og latin. I de fleste tilfeller dreier det seg om gudenavn som tolkes fra skribentens egen bakgrunn, og oversettes til hva som oppfattes som tilsvarende greske eller romerske guder. Innimellom finnes det korte beskrivelser av nordboernes religiøse skikker. Den mest omfattende beskrivelsen er ved romeren Tacitus. Hans verk Germania forteller om dyrkelsen av en kvinnelig gud Nerthus som etymologisk er blitt knyttet til den mannlige gud Njord. Tacitus nevner også andre guder med sterke paralleller til guder fra yngre tider, men også her gitt romerske navn. Av dette kan det sluttes at det har vært religiøs kontinuitet i Norden fra jernalderen og til middelalderen. Ett av problemene med Germania er at det står alene som kilde, noe som har påpekte at Tacitus skrev for romerne en helt ukjent og fremmedartet verden som ikke kunne forklares uten sammenligninger, og således ikke inneholder objektive observasjoner.
I jernalderen og i vikingtiden bodde de fleste nordboere enten i små landsbyer eller i isolerte gårder. De første begynnelser til byer kan spores til vikingtidens begynnelse, men de egentlige byer i moderne forstand kom først i slutten av perioden. En egentlig bykultur kom langt senere. På alle samfunnsnivå var det høvdinger som sto i spissen for fellesskapets ritualer. Hans makt ble sikret gjennom utveksling av gaver og lojalitet slik også kongen var avhengig av sikre seg bøndenes støtte for bevare sin posisjon.
Det religiøse liv var knyttet til lokalsamfunnet og sentret rundt lokalsamfunnets fellesskap. Jordbruket og siden fiske var det viktigste erverv, og den religiøse kulten fokuserte på fruktbarhet og beskyttelse mot naturkrefter og ulykker. En direkte kommunikasjon mellom gudene og menneskene var avgjørende for samfunnets trivsel. Man forestilte seg at gudene manifesterte seg direkte i alle livets forhold og således fikk alle handlinger mulig religiøs betydning. Høytider og gilder var et felles anliggende. I en beskrivelse av en stor kultfest i Uppsala framgår det at det var straffbart å utebli.

Karakterstikk av norrøn hedendom

Den danske religionsforsker Jens Peter Schjødt har beskrevet norrøn hedendom som praksisorientert. Nordboerne la ikke vekt på moral, men fokusert på overholdelsen av en rekke religiøse plikter. Formålet med religionsutøvelsen var å opprettholde et godt forhold til de krefter som styrte verden. Kontrollen over verden var delt mellom mange ulike guddommelige makter, og et framtredende element i de bevarte kildene er forestillingen om en evig kamp mellom gudene og fiendtlige krefter, jotnene. Gudene var de som sørget for orden og rikdom, også for menneskene, mens jotnene søkte å kaste verden ut i kaos, det vil si å omgjøre verdens skapelse.
I motsetningen til den samtidige kristendommen, var norrøn hedendom ikke sentralt organisert og hadde ikke en formell prestestand, men enkelte runefragmenter tyder på at det eksisterte særlige kultspesialister. Disse utgjorde dog ikke en profesjonelle samfunnsklasse og var kjent som goder, og de kvinnelige var goda. Disse fungerte som den religiøse og politiske leder eller høvding for sitt distrikt som ble kalt for godord (goðorð). Begrepet gode (norrønt goði, flertall goðar) betyr bokstavelig den som taler for gudene. Goden var den som ledet blotet på hovet, og hovet var knyttet til godens eget hus og eiendom.
Religionen var knyttet til samfunnet, og fungerte i en sosial sammenheng. Norden var i vikingtiden preget av store avstander, og økonomiske forskjeller. Arkeologien har konstatert stor forskjell i gravskikkene mellom de regionene som ble til Norge, Sverige og Danmark. Det kan også innebære en forskjell i religiøs praksis, og stedsnavn tyder også på at det var ikke de samme gudene som ble dyrket over alt. Likevel skal forskjellene i overvurderes da felles språk og skipstrafikken knyttet regionene sammen. Skikker og kultur var ikke vesensforskjellige, noe som gjør betegnelsen nordisk religion meningsfullt.
Nordboernes myter forteller om gudenes tilværelse i en uavbrutt kamp mot fiendtlige krefter for å opprettholde orden i kosmos. Andre betydningsfulle mytologiske temaer var lov, orden og regler for forholdet menneskene imellom, samt fruktbarhet og rikdom. I tillegg kom krigeridealer, dikterisk inspirasjon og makt. Det religiøse liv var forankret i dagliglivet på samme vis som man ikke skilte mellom det naturlige og overnaturlige, de som lå mellom det virkelige og uvirkelige.
I den før-kristne tid hadde man ikke et begrep som svarte til begrepet religion, men benyttet siðr, sed og skikk, den tradisjon som sagalitteraturen benevnte som forn siðr, forfedrenes sedvane, mens den nye religion var å betrakte som nýa siðr, nye sedvaner.