Nicholas Heath

Bakgrunn

Han ble født i London og tok bachelorgrad ved University of Oxford i 1519. Han flyttet så over til Christ's College ved University of Cambridge, hvor han tok en ny bachelorgrad i 1520, en mastergrad i 1522 og ble innlemmet som fellow i 1524. Etter å ha hatt flere mindre verv ble han erkediakon i Stafford i 1534, og året etter tok han en doktorgrad i teologi.

Karriere

Etter endt studium reiste han som misjonær sammen med biskop Edward Fox. Deres mål var å skape teologisk og politisk forståelse med de lutherske fyrstene i Tyskland. At han ble valgt ut til dette antyder at han hadde en viss grad av reformvilje. Hans møte med lutheranerne svekket denne tendensen, og hans senere karriere er nært knyttet til den katolske reaksjonen mot reformasjonen i England. 
I 1539, året Six Articles ble gitt ut, ble han utnevnt til biskop av Rochester. I 1543 etterfulgte han John Bell som biskop av Worcester. Hans katolisisme var mindre ridig enn den Stephen Gardiner og Edmund Bonner. Dette skyldtes ikke så mye teologiske innvendinger som at han hadde sympati for den nasjonale motviljen mot innblanding fra utlandet, enten den var kirkelig eller sekulær. Han var opptatt av tanken på nasjonal enhet, også i trosspørsmål. Da Edvard VIs tidlige reformer kom hadde han ingen problemer med å gjennomføre disse, og han aksepterte også den første utgaven av Book of Common Prayer etter at House of Lords hadde modifisert den noe i katolsk retning. 
Hans definitive brudd med reformasjonen kom da ordinalet ble satt opp i februar 1550. Det samme verket ble fire århundre senere den mest sentrale begrunnelsen for at Leo XIII nektet å anerkjenne den Den anglikanske kirkes preste- og bispevigsler som gyldige. Heath ble fengslet da han nektet å anerkjenne nyordningen, og i 1551 ble han fratatt sitt bispesete. 
Da Maria I tiltrådte ble han løslatt og gjeninnsatt som biskop av Worcester. Han ble også utnevnt til president for rådet for Scottish Marshes og Wales. I 1555 ble han erkebiskop av York, og gjorde mye for å gjenopprette økonomien der. Etter Gardiners død ble han utnevnt til rikskansler, antagelig etter Reginald Poles anbefaling; Pole og Heath mislikte begge den spanske fløyen i England. I motsetning til Pole var Heath ikke interessert i å drive aktiv forfølgelse av protestanter, og ingen ble brent i hans bispedømme. Samtidig hadde han liten innflytelse på dronning Marias kirkepolitikk. 
Da Maria døde var det Heath, i egenskap av rikskansler, som proklamerte Elizabeth I som dronning. I likhet med Thomas More mente han at det var nasjonalstaten, representert av parlamentet, som skulle bestemme i spørsmål om tronfølgen. Dronningen fornyet ikke hans tillit som rikskansler, men han fortsatte å sitte i Det kongelige råd i to måneder, inntil det endelige bruddet med Den katolske kirke ble bestemt. Så sent som i april 1559 tok han del i å organisere Westminsterkonferansen, og skjente da på sine mer standhaftige trosfeller. Han nektet å krone Elizabeth I idet hun nektet å ha en kroningsmesse med elevasjon av hostien. Heath mente at kirkelige seremonier og doktriner ikke kunne endres av en sekulær myndighet. 
Heath fortsatte å motsette seg stadig flere lover rettet mot Den katolske kirke. I likhet med andre katolske biskoper utnevnt under Henrik VIII ble han under Edward VI overbevist om at Thomas More hadde hatt rett, og at Henrik hadde tatt feil i sin holdning mot pavedømmet og kirken. I 1559 mistet han sitt bispesete, men han forble lojal mot Elizabeth. Etter en kortvarig fengsling fikk han leve de siste nitten år av sitt liv i fred og ro. Han deltok aldri i offentlige gudstjenester, men feiret noen ganger den katolske messen privat. Dronningen besøkte ham flere ganger i hans hjem i Chobham i Surrey. Han døde og ble gravlagt der mot slutten av 1578.