Ferdinand I av Bulgaria

Familiebakgrunn

Ferdinand ble født i Wien som en prins av Koháry-grenen av familien Sachsen-Coburg-Gotha. Han vokste opp i det kosmopolitiske miljø i Østerrike-Ungarns øvre adel samt i slektslandeområder i Slovakia og i Tyskland. Koháryene kommer fra en relativt rik øvre ungarsk (nå slovakisk) adelsfamilie, som hadde det fyrstelige området Čabraď og Sitno i Slovakia, blant annet. 
Ferdinand var sønn av prins August av Sachsen-Coburg og hans kone Clémentine av Orléans, datter av kong Ludvig Filip av Frankrike. Ferdinand var slektning av Ernst I, hertug av Sachsen-Coburg-Gotha og Leopold I, belgiernes første konge. Hans far Augustus var bror av Ferdinand II av Portugal, samt også tremenning til dronning Victoria, hennes ektemann prins Albert, keiserinne Carlota av Mexico og hennes bror Leopold II av Belgia. De to siste, Leopold og Carlota, var også tremenninger til Ferdinand I via hans mor, en prinsesse av Orléans. Dette gjorde de belgiske søsknene til tremenninger, i tillegg til at han var sin fars firmenning. Faktisk hadde hertugfamilien Sachsen-Coburg-Gotha klart å okkupere, enten ved ekteskap eller ved direkte valg, flere europeiske troner i løpet av det 19. århundre. Etter familiens tradisjon, etablerte Ferdinand selv det kongelige dynasti av Bulgaria.

Fyrste av Bulgaria

Den første knyaz (prinsregent) av Den tredje bulgarske stat, Alexander av Battenberg abdiserte i 1886, kun syv år etter at han ble valgt. Ferdinand ble valgt til knyaz av det selvstyrte Bulgarias Stornasjonalforsamling den 7. juli 1887 (i følge gregoriansk kalender). I desperate forsøk på å hindre den russiske okkupasjonen av Bulgaria, hadde tronen tidligere blitt tilbudt, før Ferdinands aksept, fyrster fra Danmark til Kaukasus og til og med kongen av Romania. Hans opphøyelse på tronen ble mottatt med vanntro i mange kongehus i Europa. Victoria av Storbritannia, hans fars tremenning, uttalte til sin statsminister, «Han er totalt uegnet ... delikat, eksentrisk og feminin ... Bør stoppes med en gang.» Til stor overraskelse for hans tidligere baktalere, klarte Ferdinand i hovedtrekk å gjøre suksess i løpet av de to første tiårene av sin regjeringstid.
Bulgarias innenlandske politiske liv var dominert under de tidlige årene av Ferdinands regjeringstid av liberal partiets leder Stefan Stambolov, hvis utenrikspolitikk førte til en så markert kjøling i forhold til Russland, tidligere sett på som Bulgaria beskytter.

Tsar av Bulgaria

Den 5. oktober 1908 (feiret den 22. september), proklamerte Ferdinand Bulgarias de jure uavhengighet fra Det ottomanske imperium, selv om landet hadde i utgangspunktet vært uavhengig siden 1878. Han hevet også Bulgarias status til kongedømme, og proklamerte seg selv som tsar, eller konge. Den bulgarske uavhengighetserklæringen ble kunngjort av ham ved De hellige førti martyrers kirke i Turnovo. Den ble anerkjent av Tyrkia og de andre stormaktene i Europa.
Ferdinand var kjent for å være litt av en karakter. På et besøk til den tyske keiseren Vilhelm II, hans tremenning en «gang fjernet», i 1909, lente Ferdinand seg ut av et vindu i Det nye palasset i Potsdam da keiseren kom opp bak ham og slo ham på baken. Ferdinand ble krenket av den gesten og keiseren beklaget. Ferdinand hevnet seg imidlertid ved å tildele en verdifull våpenkontrakt som han opprinnelig han hadde tenkt å gi til Krupps  fabrikk i Essen til den franske våpenprodusenten Schneider-Cruseot.
En annen spesiell hendelse skjedde på reisen til begravelsen av sin tremenning, den britiske kong Edward VII i 1910. En krangel brøt ut over hvor hans private jernbanevogn ville være posisjonert i forhold til arving til den østerriksk-ungarske trone, erkehertug Franz Ferdinand. Erkehertugen vant og hans vogn ble plassert rett bak lokomotivet. Ferdinands ble plassert rett bak denne. Da han innså at spisevognen på toget var bak sin egen vogn, fikk Ferdinand sin hevn over erkehertugen ved å nekte ham å bevege seg gjennom hans egen vogn for å komme til spisevognen. Den 15. juli i det samme året, under et besøk til Belgia, ble Ferdinand også det første statsoverhode til i fly i en flymaskin.

Balkankrigene

Som så mange herskere av et ortodoks land før ham, hadde Ferdinand også «en drøm om et nytt Bysants». I 1912 gikk Ferdinand sammen med andre Balkanstater i et angrep på Det osmanske rike for å frigjøre territorier. Han så på denne krigen som et nytt korstog og erklærte den «en rettferdig, god og hellig kamp av korset mot halvmånen». Bulgaria bidro med mest og tapte også det største antall soldater. Stormaktene insisterte på etablering av et uavhengig Albania. Kort tid etter angrep Bulgaria sine tidligere allierte Serbia og Hellas og ble selv angrepet av Romania og Det osmanske rike og ble beseiret. Likevel sikret Bulgaria seg territorier ved freden i Bukarest i 1913. Et lite landområde som gav adgang til Egeerhavet ble sikret.

Første verdenskrig og abdikasjon

Den 11. oktober 1915 angrep den bulgarske hæren Serbia etter å ha undertegnet en avtale med Østerrike-Ungarn og Tyskland om at Bulgaria ville få territoriet det søkte på bekostning av Serbia. Ferdinand var ikke tilhenger av den tyske keiser Vilhelm II (hans tremenning gang fjernet) eller keiseren av Østerrike Frans Josef I, som han beskrev som «den idioten, den gamle glemske tullingen Frans Josef». Men Ferdinand ønsket territoriale utvidelser etter ydmykelsen i den balkanske krigen. Dette betydde imidlertid å danne en allianse med den tidligere fienden, Det osmanske riket.
I begynnelsen gikk krigen bra, Serbia beseiret og Bulgaria inntok det meste av det omstridte territoriet Makedonia. I de neste to årene, kjempet den bulgarske hæren en defensiv krig mot den allierte hæren stasjonert i Hellas. En del av den bulgarske hæren var involvert i erobringen av Romania i 1916.
Så, høsten 1918, ble den bulgarske hæren hardt slått i et angrep fra de allierte styrkene i Hellas. Med sin hær knust, abdiserte tsar Ferdinand for å redde den bulgarske tronen til fordel for sin eldste sønn som ble tsar Boris III den 3. oktober 1918. Under ny ledelse, overga Bulgaria seg til de allierte og som en konsekvens, mistet de ikke bare det ekstra territorium det hadde kjempet for i den store konflikten, men også det territorium det hadde vunnet etter Balkankrigene som ga adgang til Egeerhavet.