google/wiki40b huggingface dataset:
Hans Kristian Ziegler

Bakgrunn og slekt

Han var født i Eydehavn, men vokste opp på Sjølingstad utenfor Mandal. Han var sønn av Hans Kristiansen Ziegler (1885-1916) og Maria Ziegler (1889-1957). Han tilhørte den gamle tyske adelsslekten Ziegler, som hadde sin opprinnelse i markgrevskapet Meißen på tidlig 1300-tallet. En gren av slekten innvandret som offiserer i Dansk-norsk tjeneste i perioden 1641-1680. Han var gift med Lilli Hallbjørg Ziegler (født Hjortland), datter av forfatterinnen Bertha Hjortland.

Utdanning

Han kom tidlig under innflytelse av maleren Olaf Hasaas, og ble elev ved hans malerskole i Kristiansand. 
Senere tok han utdanning ved Statens håndverks- og kunstindustriskole under Per Krogh og Carl von Hanno, samt Rolf Rudes malerskole og Det Kongelige Danske Kunstakademi under professor Axel Jørgensen.
Han var assistent for Hugo Lous Mohr under arbeidet med utsmykningen av Oslo Domkirke. Det 1500 kvadratmeter store takmaleriet er det største i sitt slag i Norge og er også unikt i europeisk sammenheng. Det er malt i perioden 1937 - 1950 og sto ferdig til den siste store ombyggingen av Oslo domkirke. Maleriet dekker hele taket i alle kirkerommets fire skip. 
Han foretok studiereiser til Danmark, Sverige, Frankrike, Belgia og Holland.

Virke

I 1938 presenterte han idèen om å stifte en kunstforening i Mandal. I 1939 var han initiativtaker og én av de 13 tilstede på stiftelsesmøtet. Hans Kristian Ziegler ble æresmedlem av Mandal Kunstforening i 1986.
Hans Kristian Ziegler debuterte på Statens Kunstutstilling i 1945, og han deltok på kollektive utstillinger i både inn- og utland. Han deltok flere ganger på Sørlandsutstillingen. Han ble innkjøpt i både inn- og utland. I Norge av blant annet Den norske Creditbank i 1987.
Fra 1964 var han ansatt i Riksgalleriet som utstillingsleder, hvor han fra 1979 til 1983 også var medlem av styret.
I 1988 fikk han Mandal kommunes kulturpris.
Hans Kristian Ziegler ligger gravlagt ved Valle kirke i Lindesnes kommune.
Frankensteins hevn

Historien

«Baron Frankenstein» (Peter Cushing) unnslipper giljotinen ved å sende en uskyldig prest i sitt sted. Han reiser til Tyskland, hvor han dukker opp noen få år senere som «Dr. Stein». Han blir leder for et sykehus for fattige, og han bygger en kropp til sin forkrøplede assistent, «Karl», som han har amputert fra sine pasienter. Dette er forskjellen i denne filmen, hvor «Frankenstein» har et offer som ønsker å donere hjernen sin. «Karl» var også den som hjalp ham å rømme fra henrettelsen. «Frankenstein»s nye partner er den idealistiske «Dr. Hans Kleve», som brukte sin kjennskap til Dr. Steins rette identitet for å få stillingen.
«Karl»s hjerne blir suksessfullt transplantert inn i sin nye kropp, og dette monsteret spilles i denne filmen av Michael Gwynn. «Frankenstein» ønsker å vise ham frem i det medisinske miljøet, men stakkars «Karl» ønsker bare å leve et «normalt» liv. Når han førsøker å rømme, blir han slått og hjernen hans skadet. Ikke bare begynner «Karl» å drepe mennesker, man han får også kannibalistiske trekk.
Tomtebo

Tomtebo er en bydel i Umeå, i Umeå kommune i Västerbottens län i landskapet Västerbotten i Sverige. Tomtebo er en av Umeås nyeste bydeler, og ligger mellom bydelen Ålidhem i vest og bygda Innertavle i øst, ved den sørlige og sørvestre stranden til Nydalasjön. Bydelen ble påbegynt først på 1990-tallet og utbygges fortsatt.
I 2005 var Tomtebo regnet som et eget tettsted, og hadde da 633 innbyggere. I 2010 var det vokst sammen med tettstedet Umeå og ble da regnet som en del av dette.
Tsar Bomba

Tsar Bomba (russisk: Царь-бомба, «Tsar-bomben») er kallenavnet på hydrogenbomben RDS-220 (dekknavn Vanja) — det største og kraftigste kjernefysiske våpen som noensinne er detonert. Bomben ble utviklet av Sovjetunionen, og var opprinnelig designet til en sprengkraft på 100 megatonn TNT (420 petajoule); dette ble imidlertid redusert til halvparten for å begrense mengden radioaktivt nedfall.
Detonasjonen ble utført den 30. oktober 1961 kl. 11:32 (Moskvatid) over Mitjusjikhabukta atomprøvefelt (Felt C: Sukhoi Nos), nord for Polarsirkelen på  den russiske øya Novaja Semlja i Nordishavet.

Andre navn

Bomben ble også kalt Kuzkina mat (Кузькина мать; «Kuzmas mor»), muligens et ordspill på Nikita Khrusjtsjevs løfte at de skulle vise USA Kuzkina mat (et russisk idiom som kan gjengis omtrent «Vi skal vise dere!») under ensesjon i 1960 i FNs generalforsamling. 
Kallenavnet «Big Ivan» verserte også.

Beskrivelse

Bomben ble sluppet fra en høyde på 10,5 kilometer, og var designet for å detonere 4 kilometer over jordoverflaten (4,2 kilometer over havflaten) ved hjelp av barometriske sensorer.
Lysglimtet var synlig i en radius av 2 000 kilometer. Ildkulen utviklet seg til å bli 8 km bred i løpet av få sekunder og var så intens at mennesker i en radius av 100 kilometer på bakkenivå kunne fått 3. grads forbrenninger. I en radius av 1 000 kilometer gjorde trykkbølgen skader på vegetasjon og bygninger. Soppskyen steg 64 km til værs.
Det er 900 km fra sprengningsstedet til Vardø.  Også Hopen, Murmansk og Dikson ville vært skadet. Lysglimtet ble sett i Vardø, men det ble ikke registrert skader der.  
Bomben veide 27 tonn og var 8 meter lang og 2 meter bred.
Selv om bomben sprang i relativt stor høyde, utløste eksplosjonen også flere former for seismiske bølger med en styrke på 5,8. P-bølger ble målt til og med på jordklodens motsatte side fra testområdet. Dette betyr at dette var den kraftigste geoaktivitet noensinne utløst av menneskelig aktivitet (2016).
Terminal 7-10

Terminal 7-10 er en bussterminal i Costa Ricas hovedstad San José. Den åpna 3. august 2015 og er byens største og mest moderne busterminal. Bygninga er på fire etasjer og inneholder blant annet et parkeringshus, 52 butikklokaler, 13 kontorlokaler og 10 hurtigmatrestauranter. Terminalen benyttes av busser til og fra blant annet Jacó, Guanacaste, Cóbano, San Carlos og Monteverde.
Navnet på terminalen kommer av at den befinner seg på hjørnet mellom Avenida 7 og Calle 10.
Hilmar Nøis

Hilmar Nøis (født 8. mars 1891 på Andøya, død 16. desember 1975 på Andøya) var en norsk fangstmann. Mellom 1909 og 1963 hadde han 35 fangstovervintringer på Svalbard, i tillegg til én sesong som gruvearbeider på Svalbard samt to sesonger som deltaker i redningsoperasjoner (Schröder-Stranz i 1913 og Nobile i 1928).

Fangstkarriere

Nøis' første Svalbard-overvintring var i 1909, og han hadde sin siste i 1963 – totalt 38 sesonger. I 1924 startet han bygging av sitt hjem i Sassen som fikk navnet Slottet. Fangsthuset var ferdig i 1927 og ble tatt i bruk av hans brødre Nils og Johan 17. september 1927. Nils’ kone, Dagny, som også overvintret, sto for det første kvinnelige innslaget der, senere satte Hilmars andre kone, Helfrid, sitt preg på fangststasjonen. Hilmar overvintret på Slottet første gang i 1930.  
I 1935 fikk stasjonen nytt navn, Villa Fredheim, og navnet kom etter et besøk av biskop Berggrav. Villa Fredheim er en av de mest kjente norske fangststasjonene. Hilmar overvintret her 19 ganger, tidligere hadde han seks overvintringer i Danielbua. 
Nøis bygde også flere andre fangst- og bistasjoner. Han fangstet over hele det nordlige Svalbard og hadde hovedstasjoner på Roosneset, Gråhuken, Krosspynten. Dessuten brukte han sin bistasjon i Bjonahamn som supplerende hovedstasjon under vanskelige værforhold. I Storfjorden benyttet han Dunerbukta som hovedstasjon. Han bygde og reparerte om lag 40 hytter og brukte ytterligere rundt 20. Hyttenettet var for å rekke over størst mulig terreng. I vintersesongen hadde han opp mot 400 revefeller i sving. Nøis har oppgitt å ha bygd om lag 2700 revefeller i løpet av sine overvintringer og skutt minst 300 isbjørn. Antall skutte ryper er trolig flere tusen. 
Da Hilmar avsluttet sitt fangstliv, solgte han Villa Fredheim og 25 andre hytter til staten for 5000 kroner. 
Under andre verdenskrig, i 1941, ble han og mange andre familiemedlemmer evakuert til Skottland, hvor han fikk jobb som kvartermester i Marinen. Nøis styrte et depot der til 1946. Straks etter hjemkomsten dro han til Svalbard og gjenopptok hyttereparasjon og overvintringsfangst.
Hilmar Nøis ble tildelt Kongens fortjenestmedalje i 1957, en ære han deler med tre andre familiemedlemmer. Fra rundt 1900 til 1965 er det registrert om lag 1000 fangstovervintringer på Svalbard. Minst 25 menn og fire kvinner fra Nøis-familien fra Andøya sto for mer enn 15 prosent av disse.
Over 20 steder på Svalbard er oppkalt etter fangstfamilien Nøis: Nøisbåen, Hilmarfjellet, Nøisbreen, Nøisdalen og Hilmarbekken, Medaljebukta, Danielodden.
Fangtsfamilien Nøis fra Andøya utførte i perioden mellom 1900 til 1965 om lag 15% av alle fangst overvinteringer på Svalbard.
Martin Schongauer

Bakgrunn

Martin Schongauer var sønn og elev av guldsmeden Caspar Schongauer og utdannet seg i tilslutning til nederlandsk kunst, særlig Rogier van der Weyden, hvis verker han kanskje har sett i Nederlandene og i Beaune i Frankrike.

Konstner

Der finnes bare ytterst få holdepunkter til opplysning om hans liv og datering av hans verker. Det store maleri Madonna im Rosenhag i museet i Colmar er på baksiden troverdig datert 1473. Foruten dette tilskrives ham av stilistiske grunner et mindre antall malerier, som hverken er signerte eller daterte, således madonnabilder i München og Wien og Kristi Fødsel i Berlin.
Berømt er han særlig blitet ved sin virksomhet som kobberstikker. Der kjennes i alt 115 blader av ham, alle signerte med hans forbokstaver men intet datert. Ved i ytre kjennetegn — formen av bokstaven M i signaturen — og stilistiske, kan rekkefølgen av stikkene imidlertid noenlunde fastsettes. De eldste går sannsynligvis tilbake til slutten av 1460-årene. Til dem hører Madonna kronet av engler (Max Lehrs 40), Markedsreisen (Lehrs 90), Den hellige Antonius (Lehrs 54), Madonna med papegøyen (Lehrs 37) og fire blader av et Marienleben (Lehrs 5—7, 16), deriblant det meget virkningsfulle av Marias død. Deretter følger blant annet hans største blad, Gangen til Golgata (Lehrs 9), en rekke scener av Kristi liv (Lehrs 17, 18, 4, 8, 15), en apostelrekke (Lehrs 41—52); endelig regnes til hans senere og seneste blader blant annet Den hellige Agnes (Lehrs 67), Den hellige Laurentius (Lehrs 61) og Forkynnelsen (Lehrs 2—3).
Martin Schongauer er en typisk representant for den sengotiske stil i annen halvdel av det 15. århundre. Med dens blanding av naturalisme og en sirlig og presiøs form, særlig fremtredende i den meget maniererte behandling av draperiene med de utallige folder og bukler. Trangen til å gi livfulle, virkelighetstro bilder viser seg ikke alene i de morsomme folkelivsblader, men gir seg også noe pågående uttrykk i de religiøse skildringer; den enkle, storladne stemning som finnes både i den kunst som ligger forut for ham, og i den som følger umiddelbart etter, kan han ikke fastholde; men det er ofte i hans skikkelser en stor ynde og overordentlig følelsesfullhet. Dessuten er han teknisk sett en av sin tids beste kobberstikkere — det viser seg blant annet i hans glimrende ornamentblader — og er særlig i de senere blader nått til stor fasthet og kraft i figurfremstillingen.
Québecs flagg

Québecs flagg er blått og har et hvitt kors med hvite liljer i hvert av de fire blå feltene dannet av korset. Flagget har sine forbilder i franske militære faner og i Frankrikes gamle handelsflagg, et hvitt kors på blå flaggduk. Også den heraldiske liljen er et fransk symbol. I de fleste henseende er flagget et symbol for provinsen Québecs franske språk og kultur og et uttrykk for provinsensbestrebelser på å ivareta sin identitet i det ellers hovedsakelig engelskspråklige Canada. Québecs flagg er ellers unikt blant kanadiske provinser flagg ved at det i Québec i offisiell sammenheng omtales som nasjonalflagg. 
Flagget er i størrelsesforholdet 2:3. Det ble vedtatt av Québecs regjering 21. januar 1948 og ble lovregulert 9. mars 1950. Flagget ble erklært som nasjonalflagg av nasjonalforsamlingen i Québec i november 1999.

Viseguvernørens flagg

Kronens representant i provinsen, viseguvernøren, fører et blått flagg med kronet provinsvåpen innsatt i en hvit skive midt i flagget. Viseguvernørens flagg ble innført 1952.
Niels Juel

Biografi

Niels Juel tilhørte en dansk adelsslekt som ofte blir kalt «Bølge Juel» etter slektsvåpenet, for å skille den fra andre slekter med navnet Juel. Flere av slekten har i unionstiden hatt opphold og stillinger i Norge.
Han var sønn av riksråd Erik Juel til Hundsbæk (1591–1657) og Sophie Clausdatter Sehested (1594–1658), og dermed bror til diplomaten Jens Juel. Han var gift med Margrethe Ulfeldt og fikk med henne fire barn, deriblant Knud Juel, som ble etatsråd i voksen alder.
Niels Juel fikk sjøutdannelsen sin i Nederlandene. Han deltok i krigen mellom England og Nederlandene i 1652–54. I Karl Gustav-krigene deltok han på dansk side, og for sin innsats der ble han av Fredrik III utnevnt til kontreadmiral i den danske flåte.
Under Gyldenløvefeiden (1675–79) kommanderte Juel den danske flåten til flere seire, blant annet i slaget ved Öland og slaget ved Køge bukt. Det sistnevnte slaget foregikk ved Stevns, ettersom skipene aldri kom inn i selve Køge bukt. Betegnelsen «Slaget i Køge Bugt» ble første gang brukt på 1800-tallet.
Seieren i slaget ved Køge bukt ødela for lang tid Sveriges ønske om sjøherredømme. Juel ble etter slaget regnet som en av Europas fremste admiraler: Den danske kong Christian V fikk en lykkeønskning fra den engelske Karl II av England: «…at Juel var den største admiral, som nu var i Europa». 
I 1683 ble Niels Juel president for admiralitetet. Da han døde fikk han en begravelse med stor pomp og prakt, og han ble stedt til hvile i Det store gravkapell i Holmens kirke.

Ettermæle

I både Oslo og Stavanger finner man Niels Juels gate. I Danmark finner man Niels Juels Vej eller gade i Århus, København, Marstal, Frederikshavn, Aalborg og Esbjerg. I Svendborg er det sågar en fekteklubb som er oppkalt efter sjøhelten. I tillegg har han fått en fatlagret akevitt oppkalt etter seg: Niels Juel Akvavit.
.
Berit Hedemann

Liv og virke

Hedemann er cand. philol. fra Universitetet i Oslo i 1978 med psykologi, historie og norsk. Hedemann arbeidet i NRK fra 1973 til 2015, hovedsakelig i Ungdommens radioavis (radio), På Sparket (TV), Nærsynet (TV), Barnetimen for de minste (radio), Stått opp (radio), Radioteatret, og Radiodokumentaren.
Hun var med på å starte opp radiodokumentar som sjanger i NRK i 1989 , arbeidet i Radiodokumentarredaksjonen fram til 1999 og har vunnet flere internasjonale priser for sine dokumentarer og radioteater.
Hedemann var leder for Barneredaksjonen i Radio fra 2000 til 2002 og var redaksjonell leder for Radiodokumentaren på NRK P2 fra 2002 til 2010. Redaksjonen vant 15 nasjonale og internasjonale førstepriser i denne perioden.
Hun var med på å starte opp Prix Radio i 2003 og var juryleder de to første årene. Hun var juryleder for Ake Blomstrom Memorial Prize fra 2007 til 2010, en pris for unge radiotalenter fra hele verden.
I 2014 ga hun ut All min forakt. En kjærlighets historie til gode kritikker, Dagsavisen kalte romanen «Århundrets kjærlighetssaga i Norge 2014».
I 2018 ga hun ut romanen Bjørnejegerskens bekjennelser til gode anmeldelser. Bjørn Gabrielsen i Dagens Næringsliv kalte romanen "en humoristisk fortelling om bedrag", og mente at den sammenfattet tidens debatter og brytninger på snedig vis, for eksempel i "en kostelig debatt om frisørens hund "Karma" skal omtales som "den" eller "hun"".
Etter å ha sluttet i NRK i 2015 har Berit Hedemann konsentrert seg om sitt forfatterskap, i tillegg til at hun holder foredrag og underviser i dramaturgi, historiefortelling og bildeskapende språk for journalister og forfattere i inn- og utland, bl.a. i Jordan, Tyrkia, USA, Storbritannia, Østerrike, Irland, Finland, Sverige, Danmark og Nederland.  Hun skriver for Dagens Næringsliv, Klassekampen, Dagbladet, VG, Aftenposten, Morgenbladet, Egmont, Oktober forlag, Samlaget, Kagge Forlag, og underviser på Den norske filmskolen i Lillehammer. Hun underviser også i "Sokratisk evaluering", en metode hun har utarbeidet til forbedring av kreative produkter i en positiv læringsatmosfære, bl. a. i NRK, Rikskonsertene, Den kulturelle skolesekken, i tillegg til dagspressen.

Familie

Hun er mor til forfatteren Ingvild Hedemann Rishøi og oversetter og journalist Øyunn Rishøi Hedemann. Hun er datter av Knut Hedemann og Gro Ranveig Hedemann (født Hansen).
Horgen stavkirke

Horgen kirke var en stavkirke ved Horgen-gårdene (gnr. 279 og 280) i Gran kommune, Oppland fylke. Den var anneks til Nikolaikirken, Grans hovedkirke. I 1570-årene var kirkens jordegods lagt under Nikolaikirken og inventaret overført til Hamar domkirke. I Jens Nilssøns visitasskildring fra 1590-årene omtales kirken som øde, altså ute av bruk. I sorenskriverens redegjørelse fra 1743 sies det at kirken var «bygt af reiseplancher med spidse taarne paa», altså en stavkirke. Den var imidlertid «nedfalden». Ifølge Riksantikvaren er det funnet et gravfelt i forlengelsen av gårdstunet mot sør.
Hans Riddervold

Bakgrunn

Han ble cand. theol. i 1819 og fikk stilling som residerende kapellan, i praksis overlærer (rektor) ved Fredrikstad høiere almenskole fra 1820.

Politisk og kirkelig virke

Han ble i 1827 stortingsrepresentant og senere stortingspresident i periodene 1830–1836, 1839–1842 og 1848. Han var kirke- og undervisningsminister i tiden 1848–1849, 1850–1854 og 1855–1872. I periodene imellom var han ved statsrådsavdelingen i Stockholm. Han var dessuten konstituert sjef i Revisjonsdepartementet en måneds tid i 1852 og i Finansdepartementet en drøy måned i 1853.
Riddervold forlot skolen i Fredrikstad i 1832 og ble sogneprest i Fredrikshald og fra 1838 prost i nedre Borgesyssel prosti. Etter ett år som sogneprest i Østre Toten ble han utnevnt til biskop i Trondhjem fra 1843.
Hans politiske og geistlige virksomhet var preget av hans konservative livssyn, men han var ingen motstander av forsiktige reformer. Innen skolepolitikk var han en foregangsmann med sterke ønsker om heving av skolens nytteverdier. 
Kirkepolitisk var Riddervold konservativ. Som biskop av Trondhjem vegret han seg mot å krone dronning Joséfine i Trondhjem, fordi dette stred mot forfatningen og kirkeretten, ettersom hun var katolsk. Dermed ble verken hun eller kong Oscar I kronet i Norge. Han bekjempet på alle måter den såkalte Lammersbevegelsen, en frikirkelig bevegelse som hadde meget til felles med baptismen, var oppkalt etter sin grunnlegger Gustav Adolf Lammers og hadde fått et støttepunkt i Skien. Bestrebelsene for en kirkereform i 1850-årene stilte han seg skeptisk overfor, og da Stortinget i 1868 vedtok loven om menighetsråd, nektet han å godta det. 
Skolepolitisk hadde han en ganske annen holdning. Loven av 1860 om landsfolkeskolen var den første av hans reformer. Dette var det første skrittet vekk fra konfesjonsskolen til en allmenn offentlig skole. Det ble innført nye skolefag, og det ble vakt stor vekt på morsmålsundervisningen. Også de ambulerende skoler ble trengt til bake til fordel for skoler med fast tilhold, og i løpet av 1860-årene ble landskoler med eget skolebygg til det normale. I 1857 ble den latinske stillære avskaffet på høyere skoler. I 1869 ble det innført realskoler ved siden av de gamle latinskoler.
Han var også aktiv på det kulturelle område. Han fremmet den nye diktning, som ble representert ved for eksempel Henrik Ibsen og Bjørnstjerne Bjørnson. Han fikk også inn for innføringen av 17. mai som nasjonaldag.
Sine siste år tilbragte han tilbaketrukket i Kristiania og arbeidet på sine erindringer, som imidlertid ikke ble publisert før etter hans død.
Han ble tildelt Storkors av St. Olavs Orden i 1859 og Borgerdådsmedaljen i gull 1869
Riddervolds gate og Riddervolds plass i Oslo er oppkalt etter ham.
Thomas Peter Krag

Liv

Etter oppvekst i Kristiansand gikk han ved Kristiansand katedralskole (1877)  og tok examen artium  (1890).  Samtidig flyttet familien til Kristiania.  Deretter var Krag heltidsforfatter, i lengre perioder bosatt i København, med studieturer til Frankrike, Tyskland og Italia.  Han var en av landets bestselgende på 1890-tallet, og romanen Ada Wilde (1897) anses som den mest betydelige.  Han var sønn av politiker og militæringeniør Peter Rasmus Krag (1825–91) og  bror til Vilhelm Krag. Han var 1901-1912 gift med den danske dikter Iben Nielsen og far til litteraturkritiker og -forsker Erik Krag og slektshistoriker og heraldiker Hans Krag.  I Wergelandsparken i Kristiansand - anlagt av Henrik Wergelands bror Joseph Frantz Oscar Wergeland - står en byste av Krag laget av Joseph Grimeland (1956).
ʿAbd Allāh ibn az-Zubayr

Bakgrunn

Hans foreldre var az-Zubayr ibn al-ʿAwwām og Asmāʿ bint Abū Bakr, datteren til den første kalifen Abū Bakr. Slik var han også nevøen til ʿĀʾiša, en annen av Abū Bakrs døtre og Profeten Muḥammads tredje kone. 
Ibn az-Zubayr var et medlem av Banū Asad-stammen.

Stridsmann

Da han var ung tok han del i flere felttog mot det bysantinske og det sasanidiske riket. Han deltok i marsjen til Sbeitla i dagens Tunisia, som var den selverklærte keiseren Gregor Patriarkens hovedstad. Keiser Gregor ble beseiret og drept i slaget ved Sufetula i 647. 
Ibn az-Zubayr tok ikke del i politikken i regjeringstiden til Muʿāwiyah I, men da Yazīd I overtok som kalif nektet han å sverge troskap til den nye herskeren. En av hans støttespillere, Muslim ibn Šihāb, var faren til Ibn Šihāb az-Zuhrī, som ble en berømt skriftlærd.

Kalif

Etter at al-Husayn ibn ʿAlī ble drept i slaget ved Karbala i 680 dro Ibn az-Zubayr tilbake til al-Ḥiǧāz, hvor han erklærte seg som rettmessig kalif og begynte å skaffe seg støttespillere. Siden befestet han makta si ved å sende en guvernør til al-Kūfah. Kort tid etter skaffet han seg makta i dagens Irak, det sørlige Arabia, mesteparten av Syria og deler av Egypt. Han nøt godt av den store misnøyen blant befolkningen mot umayyadenes styre. 
Yazīd forsøkte å slå ned ʿAbd Allāhs opprør ved å invadere al-Ḥiǧāz, og han erobret al-Madīnah etter det blodige slaget ved al-Harrah etter først å ha beleiret Makkah, mens hans plutselige død i 683 ble slutten på felttoget og førte umayyaderiket inn i kaos på grunn  av borgerkrigen som brøt ut.
Dette delte det islamske riket i to deler styrt av to forskjellige kalifer, men så snart umayyadenes borgerkrig hadde endt gjenerobret de Ibn az-Zubayrs deler av Egypt og Syria, og på grunn av kharijittenes opprør i Irak ble Ibn az-Zubayrs rike redusert til al-Ḥiǧāz.

Død

Ibn az-Zubayr ble endelig beseiret av ʿAbd al-Malik, som sendte al-Ḥaǧǧāǧ ibn Yūsuf for å gjenforene det islamske riket. Al-Ḥaǧǧāǧ beseiret og drepte Ibn az-Zubayr på slagmarken i 692, og gjenforente slik det umayyadiske riket. Etter å ha blitt drept ble han halshugget, og kroppen hans ble korsfestet.