Kanadisk stavelsesskrift

Syllabiske og endelige konsonantformer

Det opprinnelige skriftsystemet, som ble designet for myrcree, hadde ti bokstavformer: Åtte for stavelser basert på konsonantene p-, t-, c-, k-, m-, n-, s-, y- (uttalt /p, t, ts, k, m, n, s, j/), en for form vokal-initielle stavelser, og til slutt en blandingsform (nå foreldet) for konsonantklynga sp-. Alle ble skrevet med ei tynn linje for å vise at vokalen var kort, og ei tjukkere linje for å vise at vokalen var lang: ᑲ ka, ᑲ kâ. (En håndskrevet variant med en prikk over tegnet for å vise vokallengde, brukes nå også i trykk.) Én konsonant, w, hadde ingen egen bokstav, men ble indikert ved å legge til et diakritisk tegn på en annen konsonant; dette fordi den kunne kombineres med alle konsonanter, som i ᑿ kwa, samt eksistere på egen hånd, som i ᐘ wa.
Det var egne bokstaver for de ni konsonantene -p, -t, -c, -k, -m, -n, -s, -y og w når de dukker opp i koda (slutten av en stavelse). I tillegg hadde fire kodakonsonanter ingen egen stavelsesform: -h, -l, -r og sekvensen -hk. Disse ble opprinnelig skrevet midt på linja, men skrives nå med hevet tekst. (Glyfen for -hk representerer den vanligste stavelsesendingen i cree, og ble brukt for den like vanlige -nk i ojibwa.) Konsonantene -l og -r var marginale og fantes kun i lånord, babyspråk osv. Disse, og -h, kunne dukke opp foran vokaler, men ble skrevet med den endelige formen likevel. (-l og -r skrives nå med full størrelse om de kommer foran en vokal, og har i noen versjoner blitt erstattet av fulle roterende stavelsessymboler; -h kommer kun foran vokaler i sammensatte morfemer og i enkelte grammatiske ord.)

Tegnsetting

Den eneste tegnsettingen som finnes i mange tekster er mellomrom mellom ord og ᙮ for fullt stopp. Tegnsetting fra det latinske alfabetet, inkludert punktum, kan brukes. Fordi stavelsesendelig c ligner på bindestrek brukes en dobbel bindestrek (᐀) i stedet i kanadisk stavelsesskrift.

Historie

Cree-stavelsesskriften ble skapt i 1840 av den engelske misjonæren James Evans for to språk, myrcree og ojibwa. Han var inspirert av suksessen til den cherokesiske stavelsesskriften skapt av Sequoyah etter å ha støtt på problemer med latinskbasert ortografi, og trakk på sin kjennskap til devanagari og stenografi. Andre misjonærer var motvillige til å bruke den, men den ble raskt adoptert av de innfødte og spredte seg til nye områder før misjonærene ankom, så i creekulturen etter 1840 ble den trodd å ha oppstått blant creene.

James Evans

I 1827 fikk James Evans, en misjonær fra Kingston upon Hull i England, ansvar for den metodistiske misjonsstasjonen ved Rice Lake i Ontario. Her begynte han å lære ojibwa som ble snakket i området og var del av en komité som skulle etablere et latinsk alfabet for språket. Innen 1837 hadde han forberedt Speller and Interpreter in English and Indian, men fikk ikke godkjent trykkingen av den av British and Foreign Bible Society. På den tiden var mange misjonærsamfunn motstandere av at innfødte skulle få lese- og skriveferdigheter på sine egne språk, og mente at situasjonen ville bli bedre ved språklig assimilasjon i kolonisamfunnet.
Evans fortsatte å bruke sin ojibwaortografi i arbeidet sitt i Ontario. Ortografien brukte bindestreker mellom stavelser, noe som ga ojibwa en delvis stavelsesbasert struktur. Studentene hans virker imidlertid å ha hatt konseptuelle vanskeligheter med å bruke samme alfabet for to forskjellige språk med veldig forskjellige lydsystemer, og Evans selv syntes dette var ubeleilig. Ojibwa var videre et polysyntetisk språk men hadde få distinkte stavelser, noe som gjorde at de fleste ord hadde et stort antall stavelser; dette gjorde at de ble veldig lange når man skrev dem med det latinske alfabetet. Han begynte å eksperimentere med et mer stavelsesbasert skriftsystem som han tenkte ville være mer beleilig for studentene hans å bruke.
I 1840 flyttet Evans til Norway House i nordlige Manitoba. Her begynte han å lære det lokale språket myrcree. I likhet med ojibwa, som det er i ganske nær slekt med, var dette språket fullt av lange flerstavelsesord.
Som amatørlingvist var Evans kjent med devanagariskriften som ble brukt i Britisk India; i devanagari står hver bokstav for en stavelse, og modifiseres for å anvise hvilken vokal stavelsen har. Et slikt system, nå kalt abugida, lot seg gjerne tilpasse språk som myrcree, som hadde en enkelt stavelsesstruktur med bare åtte konsonanter og fire lange eller korte vokaler. Evans var også kjent med britisk stenografi, trolig Samuel Taylors Universal Stenography, fra sine dager som kjøpmann i England, og ble nå kjent med den nypubliserte Pitman-stenografien fra 1837.

Adopsjon og bruk

Det lokale creesamfunnet tok til seg stavelsesskriften raskt. Creefolk begynte å skrive beskjeder på trebark med brennende pinner, og la igjen beskjeder på jaktmarker langt fra misjonsstasjonen. Evans mente systemet var godt tilpasset de innfødte kanadiske språkene, spesielt de algonkinske språkene han var kjent med. Han hevdet at det med «visse endringer» kunne brukes til å skrive «ethvert språk fra Atlanterhavet til Rocky Mountains».
Evans prøvde å skaffe seg en trykkpresse og en ny settemaskin for å publisere materialer på skriftsystemet sitt. Her fikk han imidlertid motstand fra de europeiske kolonimaktene. Hudson's Bay Company, som hadde monopol på utenlandshandel i vestlige Canada, nektet å importere en presse for ham, fordi de mente at lese- og skriveferdigheter blant innfødte var noe som burde frarådes. Evans klarte imidlertid, med store vanskeligheter, å lage sin egen presse og begynte å utgi materialer skrevet med stavelsesskriften.
Evans forlot Canada i 1846 og døde like etter, men det at stavelsesskriften var så lett å lære og bruke sikret den fortsatt bruk blant de innfødte, til tross for motstand fra europeerne. I 1849 skrev den anglikanske biskopen for Rupert's Land at «noen få av indianerne kan lese ved hjelp av disse stavelsestegnene; men om de bare hadde lært å lese sitt eget språk med våre bokstaver, ville de ha vært ett steg nærmere å lære seg det engelske målet.» Men stavelsesskriften hadde slått rot blant creene (og leseferdighetene deres var større enn hos både de engelske og de franske kanadierne), og i 1861, femten år etter at Evans døde, publiserte British and Foreign Bible Society en bibel skrevet med cree-stavelsesskrift. Da hadde både protestantiske og katolske misjonærer tatt i bruk stavelsesskriften i misjonsarbeidet sitt.
Misjonsarbeid på 1850- og 1860-tallet spredte stavelsesskriften til vestkanadiske dialekter av ojibwa (prærieojibwa og saulteaux), men det ble sjelden brukt over grensa av ojibwaene i USA. Misjonærer som hadde lært Evans' system spredte det østover gjennom Ontario og inn i Québec, og nådde creespråklige områder så langt øst som naskapi. Attikamekw- og innufolkene i østlige Québec og Labrador bruker latinske alfabeter.
I 1856 møtte John Horden, en anglikansk misjonær ved Moose Factory i Ontario som hadde tilpasset stavelsesskriften til østcree, en gruppe inuitter fra regionen Grande rivière de la Baleine i nordlige Québec. De var interesserte i å tilpasse stavelsesskriften til sitt språk. Han forberedte noen eksempler basert på deres uttale av inuktitut, men det viste seg raskt at antallet lyder og den enkle stavelsesmodellen i Evans' system ikke var nok for dette språket. Med hjelp fra Edwin Arthur Watkins lagde han en dramatisk modifisert utgave av stavelsesskriften for å gjenspeile disse behovene.
I 1876 ansatte den anglikanske kirken Edmund Peck til å jobbe fulltid ved deres misjonsstasjon i Great Whale River (nå kjent som Kuujjuarapik), som lærte stavelsesskriften til inuittene og oversatte materiale til stavelsesskrift. Arbeidet hans i Arktis krediteres vanligvis for å ha etablert bruken av stavelsesskrift blant inuittene. Med støtte fra både anglikanske og katolske misjonsorganisasjoner hadde inuittene innen det 20. århundre tatt til seg stavelsesskriften og begynt å bruke innad.
På 1880-tallet oppfant John William Tims, en anglikansk misjonær fra Storbritannia, en rekke nye former for å skrive språket blackfoot.
Franske katolske misjonærer var primærkraften bak utvidelsen av stavelsesskriften til athabaskiske språk i det seine 19. århundret. Oblaftfedrene var spesielt aktive i bruken av stavelsesskrift i misjonsarbeid. Oblatpresten Adrien-Gabriel Morice tilpasset stavelsesskriften til dakelh, og oppfant et stort antall nye grunnbokstaver for å støtte den mer kompliserte fonologien til athabaskiske språk. Presten Émile Petitot utviklet stavelsesskrifter for mange athabaskiske språk i Nordvestterritoriene, inkludert slavey og chipewyan.
Cree påvirket designet til Pollard-skriften i Kina.

Stavelsesalfabeter

Inventaret, foren og ortografien til stavelsesskriften varierer blant creesamfunnene som bruker den. Den har også blitt videre modifisert for bruk i andre algonkinske språk, samt for inuktitut, som har store fonologiske forskjeller fra cree. Det er to større varianter av skriften, sentralalgonkinsk og inuktitut. I tillegg er det avledede skrifter for blackfoot og athabasiske språk som bruker prinsippene og bokstavformer fra det sentralalgonkinske alfabetet, men i blackfoot har de fleste bokstavene blitt erstattet av modifiserte bokstaver fra det latinske alfabetet. Hver av disse variantene reflekterer en historisk utvidelse av skriftsystemet.

Sentralalgonkinsk

Cree og ojibwa var språkene stavelsesskriften opprinnelig ble designet for, og de som er nærmest det opprinnelige mønsteret beskrevet av James Evans. Dialektene har noen variasjoner i konsonantinventaret, men der de har hatt samme lyd har de som regel brukt samme bokstav til å transkribere den. Der de ikke har hatt en lyd har en ny bokstav blitt skapt, som regel ved å modifisere en annen. I flere creedialekter har ê smeltet sammen med î, og disse bruker bare tre av de fire vokalorienteringene.

Avledede skriftsystemer

Minst to skriftsystemer er avledet fra kanadisk stavelsesskrift, og deler prinsippene fra denne, men har fundamentalt forskjellige bokstavformer eller lydverdier.

Blackfoot

Blackfoot, et annet algonkinsk språk, bruker en stavelsesskrift som er ganske forskjellig fra cree- og inuktitut-versjonene. Selv om opphavet er fra cree kommer de fleste bokstavformene fra det latinske alfabetet, og kun noen kommer fra cree. Blackfoot har åtte initielle konsonanter; bare to av disse er samme form som de i cree, nemlig ⟨ᓯ⟩ se og ⟨ᔨ⟩ ye (her har bare vokalene blitt endret). De andre konsonantene ble skapt ved å endre bokstaver i det latinske alfabetet for å skape -e-serien, og i tre tilfeller ved å ta bokstaver fra cree og gi dem lydverdier som tilsvarer de latinske bokstavene de ligner på. Disse er ⟨ᑭ⟩ pe (fra ⟨P⟩), ⟨ᒥ⟩ te (fra ⟨T⟩), ⟨ᖼ⟩ ke (fra ⟨K⟩), ⟨ᒋ⟩ me (fra ⟨m⟩), ⟨ᖸ⟩ ne (fra ⟨N⟩), ⟨ᖴ⟩ we (fra ⟨Ϝ⟩). Det er også et antall distinkte endeformer. De fire vokalposisjonene brukes for de tre vokalene og én diftong i blackfoot. Skriften brukes ikke lenger i dag.