Første kinesisk-japanske krig

Første kinesisk–japanske krig (kinesisk: 甲午戰爭 / 甲午战争, pinyin: Jiǎwǔ zhànzhēng, «Jiawu-krigen»; japansk: 日清戦争, Nisshin sensō, «Krigen mellom Japan og Qing[-Kina]») pågikk i tidsrommet 1. august 1894 – 17. april 1895 og var en krig mellom Qing-dynastiet i Kina og Japan om kontrollen over Korea. Japan vant overlegent; og resultatet var et skifte i regional dominans i Asia; fra Kina til Japan. 4 177 japanske soldater falt i strid eller døde av sykdom under felttoget, 56 862 ble såret (erobringen av Taiwan og Pescadorene ikke inkludert). Kinesiske tap er ukjent.

Innledende stridigheter

Tidlig i 1894 ankom den kinesiske utsendingen Yuan Shikai Korea med en større troppestyrke, etter anmodning fra den koreanske keiseren skulle de slå ned opprøret. Japan på sin side var klar en passende anledning til å invadere. Da Yuan Shikai holdt igjen tropper; igjen etter anmodning fra koreanske myndigheter, sendte Japan en ekspedisjonsstyrke tre ganger så stor som den kinesiske. Denne japanske styrken anholdt så den koreanske keiseren og i juni 1894 okkuperte japanerne keiserpalasset i Seoul. For å øke sin innflytelse etablerte den japanske styrken en marionettregjering. Dette ble avvist av kineserne, som fremdeles anså Korea som et land under kinesisk innflytelse. Den nye koreanske regjeringen ga så japanerne tillatelse til å fordrive de kinesiske troppene.

En rask japansk seier

Krigen mellom Kina og Japan startet offisielt den 1. august 1894, selv om det allerede hadde vært noen maritime trefninger. Den moderne japanske hæren slo den dårlig utstyrte kinesiske i en rekke slag rundt Seoul og Pyongyang og presset kineserne nordover. Den 21 november hadde de japanske styrkene rykket frem til og tatt den kinesiske byen Lüshun (kjent som Port Arthur i vesten), i dag har byen navnet Dalian. 
I deler av verdenspressen ble det påstått at den japanske hæren massakrerte tusener av byens kinesiske innbyggere, en hendelse som ble kjent som «massakren i Port Arthur».
Den 17. september 1894 knuste japanske marinestyrker den kinesiske Beiyangflåten ved munningen av Yaluelven. Etter å ha tapt 8 av 12 skip trakk den kinesiske styrken seg tilbake til Weihai marinebase. De ble snart offer for et overraskende angrep fra japanske tropper fra Lüshun, de japanske styrkene bombarderte og ødela de gjenværende kinesiske fartøyene. Etter at Weihaiwei falt den 2. februar 1895 trengte japanske tropper videre inn i Mandsjuria.

Ettervirkninger av krigen

Maktesløs overfor rekken av nederlag undertegnet Kina den 17. april 1895 en fredsavtale i Shimonoseki i Japan. I avtalen måtte Kina godta å trekke seg ut av Korea, og avgi en stor del av det østre Mandsjuria; øya Taiwan ble også overtatt av japanerne. Kinas tap overfor Japan satte fokus på Qingdynastiets manglende evne til å modernisere landet og økte presset for kinesiske reformer. Nederlaget oppmuntret også imperialistiske vestlige krav mot landet; spesielt fra Storbritannia, Frankrike, Tyskland og Russland.
Russland okkuperte Liadonghalvøya (da Kwantunghalvøya) og befestet Port Arthur, på tross av protester fra Kina, Japan og USA; de tre landene var i favør av «Den åpne dørs politikk» i Mandsjuria.
Historikeren Frank Theiss beretter hvordan den kinesiske diplomaten Li Hongzhang tryglet russerne om å leie området av kineserne, så de ikke skulle miste ansikt i forhandlingene om Liadonghalvhøya. Han tilføyde at: «Russland samtykket i å leie halvøya, men i virkeligheten var det mer en annektering.» Frankrike og Tyskland tok også fordel av den svekkede kinesiske staten og fikk handel og havnerettigheter kort etter fredsslutningen. Shandongprovinsen var særlig berørt, med dens beliggenhet langs kysten, overfor Port Arthur. Qingdao ble avgitt til Tyskland i 1897 og Weihai med omliggende områder kalt Weihaiwei, til Storbritannia i 1898.
I hvor stor grad de vestlige stormaktene følte seg styrket kan avleses av deres reaksjoner på «bokseropprøret» (1899–1901), hvor de i kor anklaget den kinesiske regjeringen for opprøret fra den krenkede kinesiske befolkningen. Resultatet var ytterligere ydmykende traktater for det da døende kinesiske imperiet.

Årsaker til Kinas nederlag

Etter at amerikanske marinefartøy tvang Japan til å åpne seg for omverdenen i 1854 hadde landet foretatt en rekke reformer, inkludert modernisering av både hær og marine. Landet hadde sendt en rekke militære og sivile delegasjoner til vesten, og etter å ha vurdert de ulike vestlige land hadde de leid inn franske og tyske rådgivere for sine landstyrker, mens marinen ble modernisert av britiske og amerikanske eksperter. Mange av de nye japanske marinefartøyene ble bygget ved britiske, franske og tyske skipsverft. 
Det kinesiske Qingdynastiet hadde fortsatt landets tradisjonelle politikk; og følte seg sikker i Kinas overveldende befolkning. Kina hadde feilet i å etablere en nasjonal hær, eller marine. Den kinesiske hæren var inndelt i ulike befolkningsgrupper og regioner, uten noen samlet ledelse; kampevnen ble deretter.
Under krigen mot Japan ble det meste av kampene utkjempet av Beiyanghæren og Beiyangflåten, mens anmodninger om hjelp fra andre av imperiets styrker ble ignorert. Systemet var også plaget av korrupsjon; politikere hadde systematisk underslått midler fra den kinesiske marinen, selv under krigen. Et eksempel var sjøslaget ved Yaluelven i 1894; mange enheter i den kinesiske marinen gikk tom for krutt og ble senket mens de var forsvarsløse. Forsyninger var et stort problem for kineserne, en planlagt jernbane gjennom Mandsjuria til Korea hadde blitt motarbeidet og var ikke ferdig i 1894. Moralen i den kinesiske hæren var vanligvis svært dårlig grunnet lav lønn og prestisje; det førte til noen skammelige tilbaketog, som evakueringen av den sterkt befestede og lett forsvarbare Weihaiwei.