Krimkrigen

De første fiendtlighetene

I februar 1853 ble lord Stratford gjeninnsatt som ambassadør til Det osmanske riket. Den britiske regjeringen, ved statsminister lord Aberdeen, sendte ham på nytt østover, og han kom frem til Konstantinopel den 5. april 1853. Han lyktes i å overtale sultanen til avslå det russiske avtaleforslaget, som ville svekke tyrkernes uavhengighet. Opposisjonslederen i det britiske underhuset, Benjamin Disraeli klandret Aberdeen og Stratford for å gjøre krig uunngåelig. Dette førte til en prosess der Aberdeen-regjeringen tilslutt ble tvunget til å gå av i januar 1855. 
Kort tid etter at han ble informert om Mensjikovs feilslåtte diplomati, sendte tsaren hærstyrker inn i Moldavia og Valakia. Dette var fyrstedømmer langs Donau under osmansk herredømme, men hvor Russland var akseptert som spesiell vokter av den ortodokse kirke. Tsaren benyttet seg derfor av dette som unnskyldning for invasjonen, etter at sultanen mislyktes i å løse konflikten over hvem som skulle ha herredømme over de kristne stedene i Palestina. Tsar Nikolaj trodde at de europeiske maktene, særlig Østerrike, ikke ville protestere kraftig på en annektering av noen få osmanske provinser i nabolaget, særlig siden Russland hadde støttet Østerrikes anstrengelser med å slå ned revolusjonene i 1848.
Da tsaren den 2. juli 1853 sendte tropper inn i de «donauske fyrstedømmer» håpet Storbritannia å beholde Det osmanske rike som en bolverk og skanse mot den russiske utvidelsen i Asia, og sendte en militærflåte til Dardanellene hvor den gikk sammen med en annen flåte sendt av Frankrike. På den samme tiden hadde de europeiske stormaktene fortsatt håp om et diplomatisk kompromiss. Representantene fra de fire nøytrale stormaktene – Storbritannia, Frankrike, Østerrike og Preussen – møttes i Wien hvor gjorde utkast til et skriv som de håpet ville bli akseptert både hos russerne som hos tyrkerne. Notatet ble møtt med tsar Nikolajs godkjennelse, men ble avvist av sultan Abdülmecid som mente at dokumentets svake fraseringer etterlot for mange forskjellige fortolkninger. Storbritannia, Frankrike og Østerrike var forent i å foreslå forbedringer som ville stagge sultanen, men deres forslag ble ignorert av det russiske hoffet i St. Petersburg.
Storbritannia og Frankrike la til side håpet om fortsatte forhandlinger, men Østerrike og Preussen mente at avslaget av de framsatte endringene ikke rettferdiggjorde å oppgi den diplomatiske prosessen. Sultanen erklærte formelt krig den 23. oktober 1853 og fortsatte med å gå til angrip. Hans hærstyrker flyttet seg mot den russiske hæren i nærheten av Donau senere den samme måneden. Både Russland og Det osmanske rike stablet mengder av soldater opp på to hovedfronter, Kaukasus og langs Donau. Den osmanske lederen Omar Pasha greide å få noen seirer ved Donau og i Kaukasus var osmanene i stand til holde på posisjonene ved hjelp av tsjetsjenske muslimer ledet av Imam Shamel. Tsar Nikolaj svarte med å sende krigsskip som i sjøslaget ved Sinope den 30. november 1853 ødela en patruljeskvadron av osmanske fregatter og korvetter mens de lå ankret opp ved havn i Sinope i nordlige Tyrkia. Ødeleggelsen av de tyrkiske skipene var det som ga Storbritannia og Frankrike påskudd, noen få måneder senere, til å erklære krig mot Russland og stille seg på osmanenes side. Den 28. mars 1854, etter at Russland hadde ignorert det britisk-franske ultimatum om å trekke seg ut av de donauske fyrstedømmene, erklærte Storbritannia og Frankrike formelt krig.

Beleiringen av Sevastopol

Selv om russerne hadde fjernet de mest tungtveiende årsakene til å gå til krig mot dem, gikk allierte tropper i land på Krim og beleiret byen Sevastopol, hvor basen for tsarens svartehavsflåte lå og utgjorde en potensiell trussel om russisk inntrenging i Middelhavet.
Russerne gikk først til det skritt å bore i senk egne krigsskip og brukte skipskanonene som ekstra artilleri og skipsmannskapet som ekstra soldater. I løpet av beleiringen tapte russerne fire linjeskip med 110 eller 120 kanoner med tre dekk, tolv fregatter med 84 kanoner, to dekk og 4 fregatter med 60 kanoner i Svartehavet. I tillegg et større antall mindre fartøyer. Admiral Pavel Nakhimov fikk et dødelig skuddsår i hodet og døde den 30. juni 1855. Byen ble erobret den 9. september 1855. Beleiring hadde tatt et helt år.

Krigshandlingene i Kaukasus

Det var kamphandlinger mellom russere og tyrkere i Kaukasus, blant annet slaget ved Kurekdere i 1854, og beleiringen av Kars (en tyrkisk festning) av russerne i 1855.

Kvitsjøen

Høsten 1854 forlot en skvadron av tre britiske krigsskip, ledet av HMS Miranda, Østersjøen for Kvitsjøen hvor de bombarderte byen Kola som ble hardt ødelagt og Solovkiøyene. Et forsøk på å storme Arkhangelsk var derimot feilslått.

Italiensk involvering

Camillo di Cavour, under ordre fra Viktor Emmanuel II av Kongedømmet Sardinia (også kjent som Piedmont), sendte soldater for å støtte Frankrike og Storbritannia i løpet av krigen. Dette var et forsøk på å komme på god fot med særlig Frankrike da saken om et forent Italia under den sardinske tronen ville bli en viktig politisk sak snart. Anvendelsen av sardinske soldater i Krim gjorde det mulig for kongedømmet å være representert ved fredskonferansen mot slutten av krigen. Her ble saken om Risorgimento adressert til de andre europeiske maktene.

Mot slutten av krigen

Fredsforhandlinger kom i gang i 1856 under tsar Nikolajs sønn og etterfølger Aleksander II ved Fredskongressen i Paris. Tsaren og sultanen ble enig om at begge partier ikke skulle ha marinebaser eller militært arsenal langs kysten av Svartehavet. Dette var en stor ulempe for Russland da det fjernet alle marinetrusler mot tyrkerne. I tillegg forpliktet stormaktene seg om å respektere landområdene og uavhengigheten til Det osmanske rike.
Paristrakten sto fast fram til 1871 da Frankrike ble beseiret av Preussen i Den fransk-prøyssiske krig i 1870–1871. Mens Prøyssen og flere andre tyske stater gikk sammen for å danne et sterkt tysk rike ble den franske keiseren Napoleon III avsatt for å danne Den tredje franske republikk. I løpet av sitt regime hadde Napoleon III, ivrig etter støtte fra Storbritannia, motsatt seg Russland i det østlige spørsmålet. Russisk innblanding i Det osmanske rike innebar ingen betydelig trussel mot Frankrikes interesser. Således oppga Frankrike sin opposisjon til Russland etter etableringen av republikken. Oppmuntret av franskmennenes beslutning, og støttet av den tyske ministeren Otto von Bismarck, fordømte Russland klausulene i Paristraktaten av 1856. Da Storbritannia alene ikke kunne håndheve at Russland opprettholdt vilkårene i traktaten kunne Russland igjen etablere en marineflåte i Svartehavet.
Etter å ha gått bort fra sin allianse med Russland var Østerrike diplomatisk isolert etter Krimkrigen. Dette bidro til landets nederlag i Den østerriksk-prøyssiske krig i 1866 og tapte innflytelse i de fleste tysktalende land. Kort etter gikk Østerrike inn i en allianse med Preussen og ble den nye staten Tyskland. Med Frankrike, nå fiendtlig mot Tyskland, alliert med Russland, og Russland som konkurrerte med det nyopprettede riket Østerrike-Ungarn for en økende rolle på Balkan på bekostning av tyrkerne, var grunnlaget skapt for de diplomatiske alliansene som til sist førte fram til den første verdenskrig. 
Ved ikke å opprettholde garantiene som bevarte de osmanske landområdene som var spesifisert i Paristraktaten begynte nasjonal uro i de osmanske statene på Balkan å komme i bevegelse som Russland dro fordel av. Den 24. april 1877 erklærte Russland igjen krig mot Det osmanske rike. I denne senere den russisk-tyrkiske krigen oppnådde statene Romania, Serbia og Montenegro uavhengighet og Bulgaria selvstyre.

Politisk betydning

Militærhistorisk og politisk fikk Krimkrigen stor betydning for maktfordelingen mellom de europeiske statene; krigen og fredsslutningen i Paris markerer det andre maktpolitiske tidsskillet på 1800-tallet – det første var Wienerkongressen i 1815.

Betydning for Det tyske forbund

Krimkrigen førte til slutten på Den hellige allianse mellom Østerrike, Russland og det (under Krimkrigen) nøytrale Kongeriket Preussen. Forholdet mellom Preussen og Russland ble bedre, mellom Østerrike og Preussen ble det mer anspent, og mellom Østerrike og Russland falt forholdet nærmest sammen. 
Østerrike sto i fare for bli isolert etterhvert som Storbritannia og Frankrike nærmet seg Russland. Dermed endret de europeiske maktkonstellasjonene seg til det verre for Østerrike; tross mye indre uro i Europas stater hadde de mellomstatlige forholdene vært relativt stabile siden Wienerkongressen.
Kostnadene ved å mobilisere troppene som ble sendt for demonstrere makt overfor Russland brakte Østerrike på randen av finansiell ruin, og førte til varige innsparinger i armeen. Østerrike hadde tidligere vært den dominerende makten innen det tyske forbund, men ble nå stadig mer presset av den økonomiske og politiske utviklingen i det prøyssiske monarkiet, særlig fra 1862, da keiser Vilhelm I av Tyskland satte inn Otto von Bismarck som ministerpresident. Utviklingen endte med utbruddet av Den østerriksk-prøyssiske krig i 1866 som førte til seier for Preussen (og Italia), og oppløsning av Det tyske forbund.

Betydning for Italia

Med svekkelsen av Østerrike ble Sardinia-Piemontes stilling styrket. Etter Borgerrevolusjonen i 1848 spilte Sardinia en ledende rolle i arbeidet med å forene Italia (Risorgimento). Kong Viktor Emanuel II av Sardinia betraktet Frankrike som en nødvendig forbundsfelle i kampen mot Østerrike, og ved å delta i Krimkrigen lyktes det ham å bringe det italienske spørsmål opp på Frankrikes politiske agenda. I juli 1858 inngikk den sardinske statsminister Cavour en hemmelig pakt med Napoleon III som gjorde det mulig for Sardinia-Piemonte å lede de italienske småstatene fram til Italias samling i 1861, etter den andre italienske frigjøringskrig.

Betydning for Russland

Krimkrigen gjorde slutt på den dominerende rollen Russland hadde spilt i Europa etter Napoleonskrigene. Krigen avslørte at Russland lå tilbake strukturelt og teknologisk, blant annet fordi livegenskapet førte til mangel på den arbeidskraften som trengtes for å få til en omfattende industrialisering. Tsar Aleksander II innførte derfor omfattende reformer i forvaltning, utdanning og i den keiserlige russiske armé. De viktigste reformene, opphevelse av livegenskapet (1861) og en ny militær organisasjon, gjennomførte tsaren tross kraftig motstand fra det russiske aristokratiet. Reformene fikk også betydning for den delen av Polen som inngikk i en personalunion med Russland. For den polske befolkningen betød det en periode med liberalisering, og de ble innrømmet omfattende rettigheter på konservativt grunnlag (adelsprivilegier).
Kostnadene ved Krimkrigen og de påfølgende reformene, samt en ny følelse av sårbarhet var årsakene til at Russland solgte Alaska til USA i 1867.

Betydning for Det osmanske riket

Parisfreden i 1856 garanterte Det osmanske riket territoriell uavhengighet og ukrenkelighet. Fredsfordraget formulerte at «enhver handling og enhver hendelse som involverer Det osmanske rikets integritet, er også et spørsmål om Europas interesser.» Erobringene som var blitt gjort under krigen ble gjensidig oppgitt, men under betegnelsen «grensejustering» måtte Russland gå med på at en del av Bessarabia med festningen Ismail ble gjenforent med fyrstedømmet Moldavia. Traktatmaktene garanterte også for at donaufyrstedømmene Moldavia og Valakia fikk gjenopprettet sine gamle privilegier og sikret sin immunitet.

Betydning for Frankrike

Fredsforhandlingene som den franske keiser Napoléon III ledet i Paris hjalp Frankrike fram til en ny lederrolle blant de europeiske stormaktene etter at Russland hadde tapt sin stilling etter nederlaget.
I perioden fra Wienerkongressen i 1815 til Krimkrigen holdt herskerne av Frankrikes mektige østlige naboer en viss diplomatisk avstand til Frankrike; etter julirevolusjonen i 1830 og februarrevolusjonen i 1848 regnet de europeiske statene Frankrike som et politisk urosenter, men etter Krimkrigen trådte landet ut av sin diplomatiske isolasjon. Fredsslutningen i Paris fikk i det hele en stor symbolsk betydning for Napoléon III, og gav ham en ny utenrikspolitiske tyngde.

Betydning for Storbritannia

Storbritannias elendige håndtering av Krimkrigen førte til at Aberdeens regjering ble tvunget til å gå av i februar 1855. Lord Palmerston dannet et nytt kabinett som gikk i gang med å reorganisere British Army, særlig opplæring og trening, og det militære sanitetsvesenet. 
Den senere britiske statsministeren Benjamin Disraeli kalte Krimkrigen en «indisk krig» fordi den var et ledd i Storbritannias strid med Russland om hegemoniet i Asia. Som Det osmanske rikets viktigste handelspartner var Storbritannia en «vennligsinnet makt», og hadde derfor anledning til å føre sine krigsskip gjennom Dardanellene. Dersom Det osmanske riket falt sto Svartehavet i fare for å bli et russisk innhav, noe som ville gi tsaren en stor fordel i «Det store spillet» om Asia. Fredsbetingelsene overfor den tapende part Russland ga imidlertid Storbritannia tilgang til Svartehavet også etter krigen.

Militær utdanning og lederskap

Etter 25 år med Wellington som militær overbefalshaver var utdanningen av den britiske armeen stagnert, noe som ble svært tydelig under Krimkrigen. Prins Albert ga den nye overbefalshaveren Henry Hardinge i oppdrag å forbedre den britiske armeen. Et tiltak var byggingen av leiren i  Aldershot, «The Home of the British Army»; navnet «Aldershot» var i viktoriansk tid synonymt med utdanning av den britiske armeen.
Det gamle britiske systemet med salg av militære offiserutnevnelser («sale of commissions») ble nøye gransket i løpet av Krimkrigen. Under slaget ved Balaklava ble den lette brigades fatale angrep dråpen som førte til at hele systemet med salg av utnevnelser ble avskaffet. Slike salg av militære offisersgrader til rikmanns- og adelsønner uten militær bakgrunn eller utdannelse hadde vært vanlig praksis i de fleste europeiske hærer, og den britiske hæren var den siste som avskaffet dette systemet.

Nye skytevåpen

Krigen førte til moderne former for militær taktikk som skyttergraver og indirekte artilleriild. Minié-projektilet ble introdusert på 1840-tallet. Det var innhult bak og ekspanderte når kruttladningen gikk av i kammeret. Denne formen for prosjektil tillot at kulen kunne være noe mindre enn løpsdiameteren uten at det gikk ut over presisjon og rekkevidde, samtidig som prosjektilet hurtig kunne puttes ned i løpet. Tidligere hadde dette kun vært mulig med glattborede musketter. Den britiske hæren var akkurat i ferd med å gå over til Modell 1853 Enfield, en ny og langtrekkende rifle som var effektiv på 800 meter, mens russerne fortsatt brukte glattborede musketter med en rekkevidde på 200 meter. Samtidig bygget taktikken og troppeformasjonene i stor grad fortsatt på Napoleonskrigenes erfaringer, og resultatet ble flere blodbad, særlig i begynnelsen. Britiske rapporter bemerket at minié-prosjektilene kunne slå gjennom både tre og fire mann når russerne rykket fram med sine utskrevne soldater i tette formasjoner .
Det britiske Enfield-geværets effektivitet førte til at Preussen og andre større europeiske militærmakter utrustet hele infanteriet med rifler, noe som tidligere bare var forbeholdt de såkalte jegertroppene. De nye riflene var så imponerende at det kort etter krigen ble vurdert å droppe artilleriet i framtida – den diskusjonen døde riktignok fort bort.

Dampskip og skyttergraver

Krigsskip med pansrede stålplater ble for første gang satt inn under Krimkrigen. Dampdriften ga skipene høyere hastighet og gjorde dem uavhengige av vind. Nytt var også moderne artilleri med eksploderende granater. Under beleiringen av Sevastopol lå britenes hovedbase i havnebyen Balaklava, og i 1855 bygde de jernbanehistoriens første strategiske strekning for transport av forsyninger; den gikk mellom havna og den britisk-franske beleiringsarmeen ved Sevastopol. Krimkrigen var samtidig historiens første skyttergravs- og stillingskrig. Videre stilte tragedien med den lette brigade spørsmål ved det klassiske kavaleri-angrepet, som viste seg å være ineffektivt stilt overfor moderne hurtigskytende våpen.

Telegraf

Den elektromagnetiske telegrafen ble for første gang brukt i storstilte strategiske og taktiske operasjoner. På russisk side fantes det allerede før krigen flere optisk-mekaniske telegraflinjer (Chappe-systemet) fra Moskva  til St. Petersburg og videre til Warszawa, og en linje fra Moskva til Sevastopol. Med optisk telegraf kunne en enkel nyhet formidles på ca. to dager. I 1854 begynte Russland å bygge betydelig hurtigere elektromagnetiske telegraflinjer fra Moskva, også de gikk til St. Petersburg og Warszawa, samt i sydlig retning mot Odessa og Sevastopol. Disse linjene ble ferdigstilt i 1855 og gjorde det mulig for russerne å koordinere forflytning av tropper og utstyr, og hurtig få kontakt med Berlin for bestilling av krigsutstyr. De allierte forlenget den elektromagnetiske telegraflinjen fra London over Paris og til București fram til Varna ved Svartehavet. I april 1855 ble en 550 km lang undersjøiske kabel av jerntråd isolert med guttaperka lagt fra Varna til Balaklava på bare 18 dager. Dermed kunne tiden en melding brukte mellom Paris og Krim forkortes fra tidligere mellom 12 og 20 dager til nå bare 24 timer. Britene og franskmennene tok dessuten i bruk felttelegraf for første gang; kabelen ble lagt ned ved hjelp av en vogn utstyrt med plog eller i grøfter i jorda. Men både den undersjøisk kabelen og felttelegrafen ble kortvarig. Felttelegrafenes linjer ble ofte brutt, og den undersjøiske kabelen ble brutt i desember 1855, kort etter Sevastopols fall, uten at man fikk reparert den. Det er forsket lite på de nye kommunikasjonsmidlenes betydning for krigsforløpet, men for de allierte blir to aspekter trukket fram: for første gang nådde nyheter fra fronten fram til offentligheten i Storbritannia og Frankrike på kort tid, noe som trakk krigføringen inn på den politiske arena. Dessuten forlenget den militære kommandokjeden seg helt inn i hovedkvarterene i Paris og London. Befalshaverne i felten hadde et ambivalent forhold til dette, fordi de mente at effektiviteten sank når statsoverhodene blandet seg inn i de taktiske avgjørelsene som tidligere ble tatt ute i felten. Den britiske general Simpson skal ha sagt: «Telegrafen har ødelagt alt!» Den franske general Canrobert la ned sin kommando blant annet på grunn av Napoléon IIIs telegrafiske innblanding i ledelsen av felttoget.

Millitære utgifter

Alt i alt førte Krimkrigen til høyere militærutgifter for alle stater. Russland skaffet seg sine første kanoner med riflede løp og bakladnings-geværer, blant annet Remington M1867, som også det norske og svenske forsvaret tok i bruk sin egen variant av (Remington-gevær M/1867). Østerrike-Ungarn pådro seg så stor statsgjeld på grunn av opprustning etter Krimkrigen at spareprogrammet førte til at hele enheter ble oppløst, noe som i større grad bidro til nederlaget i slaget ved Königgrätz enn det overvurderte Zündnadelgewehr («nålegeværet»).

Krigsofre, reform av det britiske lasarett

Tapstallene under Krimkrigen er usikre, og har vært gjenstand for debatt. Historikeren German Werth sier: «Etter krigen fikk historikerne og statistikerne ordet. Som alltid ble tallet på ofre enormt overdrevet. Det ble snakket om 100 000, 500 000, ja selv 600 000 døde. Det viste seg å være 165 000 ofre, av dem døde 104 000 av epidemier og sykdommer: 50 000 franskmenn (av 70 000 døde), 17 000 briter (av 22 000 døde), 37 500 russere (av 73 000 døde).» Mange soldater omkom av sult, mangelsykdommer eller elendig hygiene i de utilstrekkelig utstyrte lasarettene.
Russiske historikere har i tidens løp redusert estimatene over tapstall betydelig. Den russiske encyclopedien Brockhaus-Efron fra 1906 oppga egne tap til en halv million. I Geschichte Russlands (Russlands historie) av den sveitsiske historikeren Gitermann (1944 til 1949), som overveiende var basert på russiske kilder, ble det oppgitt 300 000 døde bare for Russland. En russisk webside om Krimkrigen som legger russiske forskingsresultater til grunn, oppgir Russlands tap til omtrent 256 000 mann, Frankrikes 100 000, Storbritannias 22 700 og Tyrkias 30 000. Av disse falt 128 700 russere i kamphandlinger, på motstandernes side var tallet 70 000. De øvrige omkom hovedsakelig av kolera eller frøs ihjel. 
I flere moderne kilder oppgis det totale tapstallet til rundt 500 000.
Tross de ulike estimatene er historikerne enige på to punkter: Russerne led de største tapene av alle, og de fleste døde av sult, kulde og mangler ved den medisinske pleien (epidemier og sårskader).
 
Den britiske pressen kunne i 1853 berette om katastrofale forhold for sårede britiske soldater, og offentligheten reagerte med avsky på opplysninger om at de ble behandlet av utrente mannlige sanitetssoldater, mens de franske fikk pleie av katolske barmhjertighetssøstre. Den engelske sykepleieren Florence Nightingale tilbød sin hjelp, og det britiske krigsministeriet sendte henne til Selimiye-kasernens lasarett i bydelen Üsküdar i Istanbul, Tyrkia med 38 sykepleiersker, medisinsk utstyr og medikamenter. Forholdene var katastrofalt dårlige, de sårede og syke lå i rottebefengte rom uten luftemuligheter og stedet var nesten blottet for hygieniske fasiliteter. Siden ingen følte seg ansvarlig for de sårede soldatene hadde de ofte ikke tilgang til det aller nødvendigste. En militær forordning sa blant annet at soldatene var forpliktet til å bringe med seg sitt feltbestikk til lasarettet, og sårede soldater som kom uten hadde vanligvis ingen muligheter til å skaffe seg nytt. Forholdene fikk Florence Nightingale til å engasjere seg for en reform av forsynings- og lasarettvesenet, et arbeid som den britiske regjeringen omsider ga henne i oppdrag å drive. Bare ved å innføre enkle hygieniske tiltak falt dødeligheten i de britiske lasarettene betydelig.
Etter Krimkrigen emigrerte stadig flere krim-tatarer til Det osmanske riket, fra 1860 strømmet det russiske og ukrainske nybyggere inn i landet deres. Dermed sank den muslimske befolkningsandelen på Krim, og i 1885 var det av omtrent en million innbyggere på Krim ca. 100 000 tatarer.

Norge-Sverige under Krimkrigen

Det var klart at Norge og Sverige, som nabostater til Russland, ville bli påvirket av Krimkrigens utbrudd. Situasjonen hadde en parallell i begivenhetene i 1833, da forholdet mellom Russland og Vestmaktene hadde vært spent (på grunn av krigen mellom Mahmud II og Muhammad Ali). Dengang hadde kong Carl Johan utstedt en felles nøytralitetserklæring med Danmark. De skandinaviske statenes havner skulle stå åpne for krigsskip fra begge parter. Tsar Nikolaj I hadde vært svært oppbragt over denne erklæringen, siden han mente den var til fordel for Storbritannia. 
Ved utbruddet av Krimkrigen ivret den svenske kongen for svensk-norsk deltakelse i krigen mot Russland og det var den 80 år gamle Severin Løvenskiold som i en rekke skarpe brev gikk i rette med monarken hvor han argumenterte for en nøytral linje.Nå, i 1854, gjentok kong Oscar I nøytralitetserklæringen for Norges og Sveriges vedkommende. Tsar Nikolai protesterte og krevde forgjeves at Norge-Sverige skulle stenge sine havner for alle krigsskip. Han skrev også personlig til kong Oscar og ba ham om at Norge-Sverige ikke måtte gå til krig mot Russland, men Oscar ville ikke binde seg til noen avtale. Samtidig gikk en britisk flåte inn i Østersjøen, og det var britiske flåteaktiviteter i Christianiafjorden og i Ishavet. Pomorhandelen ble stanset for en tid.
De allierte ønsket at kong Oscar skulle komme med i krigen mot Russland, og tilbød ham Finland som belønning. Men kong Oscar stilte som betingelse at Østerrike også skulle bli med. Imidlertid hevdet britene at Russland planla å ekspandere inn i Finnmark. Forhandlinger med en garantipakt for Finnmark som utgangspunkt ledet frem til Novembertraktaten av 21. november 1855, som gjaldt helt frem til unionsoppløsningen i 1905. Kongen av Norge og Sverige forpliktet seg her til ikke å avstå noe landområde til Russland, mens de allierte Storbritannia og Frankrike på sin side forpliktet seg til å hjelpe Norge-Sverige i tilfelle et russisk angrep. 
Det ble ventet at Sverige etter dette ville slutte seg til de allierte i krigen mot Russland, men i mellomtiden ble det sluttet fred i Paris våren 1856. Kong Oscars forhandlinger om Novembertraktaten var stort sett blitt drevet utenom de to rikenes ansvarlige statsråd, og nyheten om traktaten kom derfor som en overraskelse. Den var likevel populær blant folket, særlig i Sverige. Novembertraktaten representerte et brudd med Carl Johans russiskvennlige politikk.
I Norge førte Krimkrigen til at skipsfarten fikk gode inntekter. Skipsfarten hadde en blomstringsperiode i 1850-årene, og Krimkrigen førte til at fraktene steg ytterligere. Mangt et norsk skip ble brukt som militærtransport fra Frankrike og England til Svartehavet. Imidlertid falt fraktene igjen da krigen var slutt i 1856, og året etter ble forholdene forverret ved Finanskrisen i 1857.