Lotte Reiniger

Liv og virke

Lotte Reiniger ble født i 1899 i området Charlottenburg i Berlin. Hun var eneste barn av Eleonore og Karl Reiniger, som var bankmann. Hun har selv beskrevet den unge Lotte som en entusiastisk jentunge som bare kunne gjøre én ting bra: å klippe silhuetter.

1916–1922: Teaterskole og tidlige animasjonsforsøk

I påsken 1916 hørte hun Paul Wegener holde forelesningen «Neue Kinoziele» (norsk=nye kinomål), om animasjonsfilmens  fantastiske muligheter. Forelesningen gjorde sterkt inntrykk på henne. Hun har senere skrevet at dette foredraget avgjorde hennes fremtid. Hun ville lære mer av denne mannen. Hun overtalte foreldrene sine til å la henne gå på teaterskolen som var tilknyttet Das deutsche Theater i Berlin, teatret der Max Reinhardt var sjef, og der Wegener var ansatt. Hun var elev ved teaterskolen i 1916–1917. Mens hun var der, fikk hun også prøve seg som statist. I pausene klippet hun silhuettportretter av de ulike skuespillerne. Silhuettene vakte oppsikt og beundring, og ble utgitt i en egen bok, Schauspieler Silhouetten i 1916 eller 1917. Wegener ble også oppmerksom på henne, han lot henne være statist i noen av filmene sine, og etter kort tid fikk hun klippe silhuetter til tekstplakatene i Wegeners spillefilm Rübezahls Hochzeit, som han regisserte sammen med Rochus Gliese. Reiniger samarbeidet med Gliese om flere filmer gjennom sin karriere, realfilmer med silhuettsekvenser og spesialeffekter. (Se artikkelen Lotte Reinigers filmografi). 

I 1918 fikk hun lage animasjonsfigurer til Wegeners spillefilm Der Rattenfänger von Hameln (=Rottefangeren fra Hameln), og i 1919 hjalp han henne å få innpass ved Institut für Kulturforschung (Institutt for kulturforskning), et eksperimentelt animasjons- og kortfilmstudio ledet av filmskaperen Hans Cürlis. Reiniger fortalte senere at Wegener hadde sagt: «For himmelens skyld, hjelp meg å bli kvitt denne gale silhuett-jenta. Hun lager svært gode silhuetter som roper etter animasjon! Kan dere ikke la henne lage en film med disse silhuettene, på samme måte som man lager tegnefilmer.»
Ved Institut für Kulturforschung møtte hun avantgarde-kunstnere, som Berthold Bartosch og kunsthistorikeren Carl Koch, som hun giftet seg med i 1921, og som ble hennes viktigste kreative medarbeider. Den første tiden arbeidet hun sammen med Bartosch på noen undervisningsfilmer om geografi, for å lære animasjonsteknikken. Senere fikk hun prøve å lage filmer selv. 
Reiniger var i hovedsak selvlært som animasjonskunstner. Hun hadde heller ingen formell kunstutdannelse. Hun hadde tatt noen kveldstimer ved en privat kunstskole, men følte ikke hun lærte det hun hadde bruk for i silhuettkunst og animasjonsfilmer der. Hun mente det viktigste var å utvikle en slags «profilfantasi». Figurenes anatomi måtte transformeres til å sees og beveges i profil.  
I motsetning til Reiniger, mente hennes amerikanske kollega Walt Disney at kunstutdannelse var viktig, og alle hans animasjonskunstnere fikk kunstundervisning, organisert av filmstudioet. Disney mente den beste måten de kunne forbedre sitt håndverk på, var ved å kopiere og overføre kunstverk til tegninger og tegnefilm. 
Den første filmen Reiniger laget ved instituttet, var Das Ornament des verliebten Herzens (Det forelskede hjertets ornament) i 1919. Dette var en kortfilm om to kjærester og et ornament som reflekterte deres følelser. Slike korte animasjonsfilmer ble vist før hovedfilmen under kinoforestillinger. Filmen, som bare var fem minutter lang, fikk svært god mottagelse. Suksessen gjorde at Reiniger fikk mange nye forbindelser og muligheter innenfor animasjonsindustrien.
Hun laget seks kortfilmer i løpet av de neste fire årene. Ektemannen produserte og fotograferte alle, og instituttet sto som produksjonsselskap. 
Selv om Reiniger fikk god kritikk for filmene sine, brakte de lite inntekter, og i 1922 måtte instituttet slutte å produsere animasjonsfilmer.
Reklamefilmer
I tillegg til kortfilmene som dels var basert på eventyr, laget hun rundt tre reklamefilmer, som var bedre betalt. I 1920-årene laget hun blant annet Das Geheimnis der Marquisine (=Markisens hemmelighet), en to minutter lang reklamefilm som viser hvordan en ung markise  oppnår en vakker hud med Nivea hudkrem og såpe. Silhuettene i filmen er hvite mot svart bakgrunn.
Reklamefilmene ble produsert av Julius Pinschewers selskap Werbefilm GmbH. Pinschewer var selv en av Tysklands første animasjonskunstnere, og det var mye på grunn av ham at animasjonsfilmer fikk oppmerksomhet i Weimar-årene.

1923–1926: Die Abenteuer des Prinzen Achmed

I 1923 ble Reiniger kontaktet av bankmannen Louis Hagen. Han hadde sett noen av kortfilmene hennes, og spurte om hun hadde lyst til å lage en helaftens silhuettfilm. Reiniger er sitert med følgende utsagn: «Vi måtte tenke oss om to ganger. Dette var noe man aldri hadde hørt om. Animasjonsfilmer skulle helst få folk til å brøle av latter, og ingen hadde turd å underholde et publikum med dem i mer enn ti minutter. Alle vi snakket med i bransjen om forslaget, var sjokkert». Reiniger tok imidlertid utfordringen. Hagen ønsket ikke at filmen skulle lages ved instituttet, så han innredet et atelier for henne og hennes medarbeidere i sin egen garasje. Hun fikk frie hender, og resultatet ble Die Abenteuer des Prinzen Achmed, ferdigstilt i 1926, etter tre års arbeid. Handlingen var sammensatt av historier fra Tusen og en natt. Med dette hadde Reiniger laget en helaftens animasjonsfilm, hele 11 år før Walt Disney laget sin Snehvit og de syv dvergene i 1937. 
Den eldste kjente animasjonsspillefilmen er argentinske El Apóstol, laget så tidlig som i 1917, men denne filmen, som varte litt over en time, er forlengst tapt. Det er dessuten usikkert om dette var en spillefilm. Die Abenteuer des Prinzen Achmed  er dermed den eldste animasjonslangfilmen som fortsatt eksisterer, om enn i en restaurert versjon.
Da Prinz Achmed-filmen var ferdig i 1926, var det vanskelig å få vist den offentlig. Den var annerledes enn alle andre filmer på samme tid, og kinoene i Berlin ville ikke vise den. Reiniger og medarbeiderne sørget da for å leie et lokale, Volksbühne, for å få vist den offentlig. Deretter ble den vist i Paris, der den ble en suksess. Anmelderen i tidsskriftet Forward skrev at filmen var et mirakel. Omsider kunne den vises i Berlin, og deretter i utlandet. I USA ble den vist offentlig først i 1942, etter problemer med rettighetsavklaringer.

1927–1929: Doktor Dolittle og andre prosjekter

På grunn av suksessen med filmen om prins Achmed, kunne Reiniger lage en ny langfilm: Doktor Dolittle und seine Tiere (=Doktor Dolittle og dyrene hans) i 1928. Denne filmen var basert på barneboken The Story of Doctor Dolittle av den engelske forfatteren Hugh Lofting. Filmen besto opprinnelig av tre kortere filmer, som ble satt sammen til én. Den forteller om den gode doktor Dolittle som reiser til Afrika for å hjelpe og helbrede syke dyr. Filmmusikken ble spesielt komponert av Kurt Weill, Paul Hindemith og Paul Dessau.
Et år senere var Reiniger medregissør på sin første realfilm med Rochus Gliese, Die Jagd nach dem Glück (=Jakten på lykken), en historie om en teatertrupp som viser skyggeteater. Jean Renoir og Berthold Bartosch spilte i filmen, som inneholdt en 20 minutter lang silhuett-forestilling laget av Reiniger. Filmen ble dessverre ferdig akkurat da lydfilmen kom til Tyskland, og ferdigstillelsen ble derfor utsatt til 1930, slik at flere skuespillere kunne legge på stemmer. Resultatet ble skuffende. 
Reiniger forsøkte å få laget en tredje animert langfilm, inspirert av Colette (libretto) og Maurice Ravels opera L'enfant et les sortilèges (1925), men klarte verken å få rettighetene til å bruke musikken eller librettoen. Det fantes i tillegg et uventet antall andre rettighetshavere. Da Ravel døde i 1937 ble frigivelsen enda mer komplisert, og Reiniger oppga etterhvert hele prosjektet, til tross for at hun hadde utformet deler av filmen og animert enkelte scener for å overbevise  rettighetshaverne og potensielle sponsorer.
Dette var hennes siste forsøk på å lage helaftens animasjonsfilmer. 
Reiniger var blitt kjent med Bertolt Brecht under arbeidet med Die Abenteuer des Prinzen Achmed. Hun klippet silhuetter som gjenga scener fra hans opera Tolvskillingsoperaen til stykkets première i Theater am Schiffbauerdamm i 1928. Silhuettene ble utstilt i teatret. På samme måte som Wegener og andre filmregissører hadde integrert silhuettsekvenser av Reiniger i sine filmer, ønsket Brecht å skrive et teaterstykke der Reiniger skulle lage en animasjonssekvens. Stykket skulle hete Die Kaffeesackschmeisser. På grunn av stadig vanskeligere politiske forhold i Tyskland, ble ikke stykket realisert.

1930–1948: Naziregime, krig og pengemangel

I perioden 1930–1932 laget Reiniger tre korte musikkfilmer: Zehn Minuten Mozart, Harlekin og Sissi. Hun laget også utkast til to filmer som ikke ble realisert: Faust og Lohengrin.  
I 1933 reiste hun til Paris, der hennes mann arbeidet sammen med Jean Renoir på filmen Madame Bovary. 

Ved siden av frie produksjoner som Carmen-parodien (1933) og Papageno (1935), gjorde hun også oppdragsfilmer for myndighetene. Das gestohlene Hertz (1934) ble laget i samarbeid med Arbeitsgemeinschaft für Hausmusik, og skulle fremme utøvelse av musikk i hjemmet. Das rollende Rad fra samme år fremstilte historien om hjulet, fra oppfinnelsen til nasjonalsosialistenes prestisjeprosjektet, motorveinettet Reichsautobahn.  
1935: Reiniger og Koch forlater Tyskland
Med veksten i det nasjonalsosialistiske partiet NSDAP bestemte Reiniger og Koch seg for å emigrere. Flere av deres venner flyktet fra Tyskland, det var vanskelig å finne arbeid, og Reiniger ønsket ikke å tilbringe tiden med å lage reklame- og propagandafilmer for nazistene, så de reiste til England i 1936. Samme høst ble hun engasjert av det nye produksjonsselskapet Facts and Fantasies til å lage en film basert på et dikt av A.A. Milne: The King's breakfast (= Kongens frokost). Dette var en lydfilm, der to sangere sang selve diktet, til musikk av H. Fraser-Simon. Eieren av Facts and Fantasies, Thorold Dickinson, var en bekjent av Reiniger. Han engasjerte henne til å lage en film til, Dream Circus, men selskapet fikk økonomiske problemer og filmen ble aldri ferdigstilt.
De første årene i England holdt Reiniger flere foredrag, og det ble holdt filmvisninger og utstillinger med materiale fra hennes arbeid i flere byer, blant annet i Bristol, Liverpool og i Victoria and Albert Museum i London.
Da andre verdenskrig startet, var Reiniger og Koch hos filmmakeren Luchino Visconti i Roma, og samarbeidet med ham og Renoir. Reiniger fikk et oppdrag fra selskapet Scalera Film i Roma bare en ukes tid etter at hun ankom byen i september 1939. Hun laget en film basert på Donizettis opera L'Elisir d'Amore. Ifølge Alfred Happ hadde filmen première i mai 1940, ifølge andre kilder ble den aldri distribuert.
Reiniger og Koch ble boende hos Visconti til 1944, da de flyttet tilbake til Berlin for å ta hånd om Reinigers syke mor. Reiniger ønsket ikke å arbeide med film i Tyskland på denne tiden, fordi alle filmer måtte godkjennes av det nasjonale filminstituttet.(finn korrekt navn!), men de trengte inntekter, og mens Koch fikk et oppdrag for Universum Film, begynte Reiniger i 1944 å lage silhuettfilmen Die goldene Gans (Den gyldne gåsa), den eneste filmen hun laget på oppdrag fra de nazistiske myndighetene under krigen. Koch arbeidet også denne gangen sammen med henne, til han ble utkommandert til de tyske styrkene i februar 1945. Hun fortsatte arbeidet med filmen også under Slaget om Berlin, og etter at Den røde armé hadde inntatt byen. Etter at Tyskland kapitulerte i mai 1945, kom Koch tilbake, og de arbeidet videre med Die goldene Gans i rundt to år til, før den var ferdig i 1947.
Etter at krigen var over, arbeidet Reiniger en tid som scenograf ved Theater am Schiffbauerdamm. Ettersom hun ikke så noen fremtid som filmskaper i Tyskland, reiste ekteparet nok en gang til England.

1949–1978: Londontiden

I 1949 reiste Reiniger og Koch til England. For at tyskere skulle kunne bo i Storbritannia etter krigen, måtte de ha visum. For å få visum for mer enn en kort periode, måtte de ha inntektsgivende arbeid, og for å få arbeid måtte de ha arbeidstillatelse. De fikk ordnet med midlertidig oppholdstillatelse og andre papirer, og fikk noen småprosjekter for bekjente. Reiniger laget noen få reklamefilmer for John Grierson og hans General Post Office Film Unit (senere Crown Film Unit). Koch fikk også oppdrag fra Grierson, med å lage dokumentar-animasjonsfilmer om geografiske emner. Alt så ut til å være i orden, da innenriksministeren i september 1949 informerte dem om at oppholdstillatelsen ikke ville bli fornyet, og de måtte forlate landet i løpet av måneden, muligens fordi Koch hadde søkt om tillatelse til å påta seg frilansarbeid for amerikansk TV. Én dag etter at visaene utløp, fikk de imidlertid forlenget oppholdstillatelsen, men med forbud mot å påta seg frilansarbeid. Reiniger fikk muligheten til å lage en 30 minutter lang silhuettfilm for London Ministry of Health: Mary's birthday (1951), en opplysningsfilm om bakterier. Dette var den første silhuettfilmen der hun eksperimenterte med svarte figurer og farget bakgrunn, en teknikk hun brukte i flere eventyrfilmer senere.  
1950-årene var de mest produktive for Reiniger. Fra 1951 bodde og arbeidet hun og mannen i «The Abbey Arts Centre», en kunstnerkoloni nær London.     
Reiniger fikk et oppdrag med å lage flere eventyr-skyggespill for BBC TV. Hun og mannen hadde ennå ikke fast oppholdstillatelse, men på grunn av BBC-oppdraget fikk de igjen fornyet tillatelsen i 1952.
I 1953 grunnla Reiniger og Koch filmproduksjonsselskapet Primrose Productions sammen med Louis Hagen junior, sønn av finansmannen som finansierte langfilmen om prins Achmed. Selskapet skulle konsentrere seg om å produsere silhuettfilmer for TV. Like etter at Primrose var etablert, ble Reiniger kontaktet av Richard Kaplan, en amerikansk TV- og filmprodusent, som ville ha henne til å lage eventyrfilmer for et amerikansk publikum, og ba ekteparet flytte til USA. Dette var uaktuelt, de hadde tyske pass, og var redde for å miste oppholdstillatelsene i England. Det så dermed ut til at Reinigers filmer ikke ville bli vist i USA, men Louis Hagen fikk Kaplan med som en tredje partner i Primrose Productions, og eventyrfilmene ble produsert av det utvidede selskapet.
I de to neste årene produserte de mer enn 13 silhuett-kortfilmer, basert på Brødrene Grimms eventyr, for BBC TV og Telecasting America. Mange av disse filmene ble laget med farget bakgrunn, for å tilfredsstille Kaplan og det amerikanske markedet, men Reiniger klarte å overtale produsentene til å la henne animere Thumbelina i svart/hvitt, ettersom dette, etter hennes mening, stimulerte fantasien mer.
Etter en tid ble det en uoverensstemmelse mellom Louis Hagen junior og Lotte Reiniger. Hun og mannen etablerte derfor, sammen med noen andre, sitt eget produksjonsselskap: Fantasia Productions LTD. Hun laget flere filmer for dette selskapet, blant annet Helen la Belle og The abduction from the Seraglio. Fantasia Productions bar seg ikke økonomisk. Det ble nedlagt etter få år, og Reiniger og Koch gikk videre til andre prosjekter.  
I desember 1962 ble Reiniger og Koch britiske statsborgere.
Det siste filmen hun laget sammen med mannen, var en ny versjon av Askepott, til julepantomimen i Coventry Theatre i 1963. Ektemannen døde samme år, og Reiniger, som gjennom tapet av ektemannen også mistet sin samarbeidspartner, produsent og inspirasjon, solgte animasjonsbordet sitt til Düsseldorf filmmuseum og laget ikke flere silhuettfilmer på 12 år, før hun var i Canada og laget Aucassin and Nicolette i 1975.
Mot slutten av 1960-årene ble interessen for Reinigers filmer på nytt vekket i Tyskland. I 1969, det året hun fylte 70 år, arrangerte Deutsche Kinemathek en utstilling av hennes arbeider, og viste flere av hennes tidlige filmer i løpet av en tredagers periode. Hun ble også invitert til å reise på turné til flere kommunale kinoer i Tyskland, der hun holdt foredrag og presenterte egne filmer. 
Før hun filmet Aucassin and Nicolette, hadde hun laget flere skyggespillforestillinger. Noen fremvist på skyggeteaterscener, andre direktefilmet for barne-TV, som All creatures great and small (1969), en serie på 26 korte forestillinger med bibelske motiv.  
I 1974 laget hun en 10 minutter lang film for det tyske bibelselskapet Das Evangelische Bibelwerk: Der verlorene Sohn. Dette var også filmet skyggeteater.
I perioden 1974–1978 reiste hun flere ganger til Canada og USA og holdt foredrag og ledet workshops. Hun holdt også foredrag i Norge, Tyrkia og Frankrike. Hun gjestet Henie Onstad Kunstsenter på Høvikodden to ganger, i 1973 og 1978.

1979–1981: De siste årene

I 1979 laget NRK TV et kort program med henne, der hun demonstrerte hvordan hun laget silhuettfilmer og skyggeteater.
I forbindelse med 80-årsdagen i juni 1979 ble hun tildelt den tyske ordenen Bundesverdienstkreuz, Forbundsrepublikken Tysklands fortjenstorden.
I september 1980 flyttet hun tilbake til Tyskland. Der  bodde hun mesteparten av tiden hos sine venner ekteparet Helga og Alfred Happ, på prestegården i Dettenhausen, der Alfred Happ var prest. Både Helga og Afred Happ opptrådte med skyggespill, og hadde også hatt forestillinger sammen med Reiniger. Den første måneden hun var hos dem laget hun sin siste film, Düsselchen und die vier Jahreszeiten (= Düsselchen og de fire årstider). Denne klippet og utformet hun foran publikum i løpet av ti dager, under utstillingen «Licht, Träume und Schattenbilder» (= Lys, drømmer og skyggebilder) i Düsseldorf Filminstitut. Den to minutter lange filmen hadde ikke urpremière før 1. august 1981, noen uker etter at Reiniger døde.
19. juni 1981 døde hun, etter å ha vært sengeliggende siden midten av mai, da hun hadde et alvorlig slagtilfelle med påfølgende lammelser.
Lotte Reiniger og Carl Koch er begravet på kirkegården i Dettenhausen i Tübingen. Kommunen har reist en minnetavle ved graven, der hennes innsats er beskrevet i korte trekk.

Silhuettfilmene – teknikk, tema og musikk

Reiniger, som skrev om både skyggeteatre og skyggefilmer, insisterte på å kalle sine egne filmer silhuettfilmer, ikke skyggefilmer: «[…] I insisted on calling my films 'Silhouette Films' and not 'Shadow Films'.» Hun skrev at hovedforskjellen på en skygge og en silhuett er at silhuetten, som selv kan kaste skygge, ikke kan forvrenges, og at den eksisterer i seg selv, mens en skygge er et område hvor lyset fra en lyskilde ikke kan nå direkte fordi et objekt er i veien. Skyggen skifter form og størrelse etter objektets plassering i forhold til lyskilden.

Silhuettfigurene

De første «silhuett-skuespillerne» for film klippet Reiniger av tynne blyplater. Blyplatene ga figurene nok tyngde til at de lå i ro på glassplatene, men hun gikk over til å bygge opp figurene med noen deler av bly og noen av papp, ettersom denne kombinasjonen gjorde det enklere å bevege figurene.

Animasjonsbordet og multiplankameraet

Sammen med sin mann og produsent, Carl Koch, utviklet Reiniger forløperen til det første multiplankameraet, mer enn et tiår før Walt Disney og Ub Iwerks tok i bruk et lignende kamera. Hun plasserte glassplater over hverandre  med en viss avstand, for å oppnå en dybdeeffekt i den ferdige filmen. Aller øverst ble et kamera med manuell lukker plassert. Silhuettene og bakgrunnene som lå på glassplatene, ble belyst fra undersiden. Et slikt kamerastativ ble senere mye brukt i såkalt celle-animasjon.

Bakgrunnene, «kulissene»

I de første filmene beveget de sorte silhuettfigurene seg mot en hvit bakgrunn, uten noen form for dekor, men Reiniger oppdaget tidlig at en slik bakgrunn viste riper og skader lettere, og ga mer «regn» på filmen enn en bakgrunn med fargetone. Dessuten kunne en bakgrunn med en fargetone og/eller hus, trær og andre elementer være med å skape en ønsket stemning og de rette omgivelsene for «skuespillerne». I Die Abenteuer des Prinzen Achmed eksperimenterte Walter Ruttmann med sand, voks, glass og andre materialer for å få liv i kulissene.

Musikk

I stumfilmens dager var det vanlig at stemningsskapende musikk ble fremført av én eller flere musikere i kinosalen, ved hver fremvisning. Det var varierende hva slags musikk som fulgte filmen. Enkelte stumfilmer ble levert med stikkord-ark, så eventuelle musikerne kunne velge passende musikk, som sjantier til en seilskutefilm, eller musikk av Mussorgskij til russiske scener. 
Reiniger var nøye med hva slags musikk som fulgte hennes filmer, og overlot ikke valg av repertoar til filmteatrets musikere. Flere av filmene fikk originalmusikk. Et eksempel er Doktor Dolittle und seine Tiere fra 1927/1928. Da filmen hadde urpremiere i Alhambra kino i Berlin 15. desember 1928, hadde Paul Dessau både komponert egen musikk og bearbeidet komposisjoner av andre komponister til de tre delene filmen besto av: 
Del 1: «Die Reise nach Afrika» (norsk= Reisen til Afrika). Musikk av Kurt Weill, bearbeidet av Dessau
Del 2: «Die Affenbrücke – Dr. Dolittle in Gefahr» (norsk= Apebroen – dr. Dolittle i fare). Musikk av Paul Dessau
Del 3: «Die Affenkrankheit – in der Höhle des Löwen» (norsk= Apesykdommen – i løvens hule). En strykekvartett av Paul Hindemith, bearbeidet av Dessau. 
Som ouverture ble det spilt musikk av Igor Stravinskij. Paul Dessau dirigerte selv Alhambra-Kino-Orchester ved urpremieren, noe han fikk strålende kritikk for i tidsskriftet Lichtbild-Bühne.
Da lydfilmen kom, arbeidet Koch og Reiniger ofte med musikk som lydspor, og synkroniserte silhuettenes bevegelser med musikken. Reiniger har selv uttalt at hun alltid brukte samme teknikk, men stadig forsøkte å perfeksjonere figurene. Opprinnelig var hun mest opptatt av å fortelle en historie, men da lydfilmen kom lot hun filmene utvikle seg i retning ballett til musikk. Den første av disse «musikkfilmene», var Zehn Minuten Mozart (= Ti minutter Mozart) i 1930, en silhuettfilm med musikk av Reinigers yndlingskomponist. Hun hadde idé, regi og animasjon og Carl Koch var medarbeider. Musikken de brukte, var fra Eine kleine Nachtmusik og Così fan tutte. Musikkarrangementet var ved Wolfgang Zeller, som også hadde spesialkomponert musikk til Die Abenteuer des Prinzen Achmed.

Innflytelse på andre filmkunstnere

Reiniger dannet ikke «skole», til dét var teknikken hennes for spesiell og tidkrevende, men flere filmkunstnere har vært inspirert av hennes silhuettfilmer og brukt samme uttrykksform i scener av filmer og TV-serier:
I Disneys Fantasia brukes Reinigers uttrykksform i en sekvens der Mikke Mus befinner seg i samme scene som de levende musikerne.
Den franske animatøren Michel Ocelot begynte med silhuettanimasjon i TV-serien Ciné si i 1989.  I silhuettfilmen Princes et princesses brukte han flere av teknikkene Reiniger skapte og utviklet.
Utklippsanimasjon i Reinigers stil ble brukt under rulletekstene i filmen Lemony Snicket's A Series of Unfortunate Events fra 2004.
I Harry Potter-filmen Harry Potter og dødstalismanene – del 1 fra 2010, brukte animatør Ben Hibon Reinigers animasjonsstil i kortfilmen The Tale of the Three Brothers.
Reinigers filmstil var inspirasjonen bak episoden «The Answer» i animasjonsserien Steven Universe.

Skyggespill

Reinigers interesse for skyggespill holdt seg hele livet. Enkelte av bidragene hennes i andres filmer var skyggespill, blant annet i G.W. Pabsts Don Quixote (1933) og i Jean Renoirs La Marseillaise (1938).  
Så lenge hun hadde økonomi og muligheter til å lage silhuettfilmer, gikk all hennes tid med til dette, men hun var stadig interessert i å utvikle seg som silhuett- og skyggespillkunstner, og i 1936 besøkte hun Hellas for å se tradisjonelt skyggeteater, Karagiozis-teater. De nazistiske styresmaktene i Tyskland hevdet hardnakket at silhuett- og skyggeteater ikke var passende underholdning, og var negative til Reinigers kunst. Hun trengte ny inspirasjon for å holde motet oppe, og denne fant hun i Hellas. Karagiozis-teatret, den kjente dukkeføreren «Mollas» og det begeistrede, stort sett voksne, publikum ga henne nytt mot. Hun tok også praktisk lærdom med seg hjem; måten dukkeførerens stenger var festet til figurene på, horisontalt med en løkke av lær, så figurene kunne snu seg. Reiniger hadde vært vant til å styre skyggefigurene med vertikale stenger, slik det gjøres i flere tradisjonelle asiatiske skyggeteaterformer, men i sin bok fra 1970 skrev hun at hun nå var blitt helt «avhengig» av å spille med horisontale stenger.
I 1943 hadde hun møtt Elsbeth Schulz, som hadde et profesjonelt skyggeteater. I 1945 møttes de igjen, og etablerte skyggeteatret Berliner Schattenspiele. Reiniger klippet figurer, kulisser og andre dekorasjoner, og de spilte forestillinger sammen, blant annet flere etter brødrene Grimms eventyr. Reiniger forlot Berliner Schattenspiele etter få år, og arbeidet en tid som scenograf ved Theater am Schiffbauerdam. 
Det var vanskelig å få arbeid nok i Tyskland, og i 1949 flyttet Reiniger og Koch til London, der hun fikk samarbeide med dukkespillerne Jan Bussell og Ann Hogarth. De viste skyggespill i pausene under sine marionetteforestillinger. Reiniger klippet nok en gang figurer, og viste hvordan de kunne fremføre skyggespill, med utgangspunkt i Oscar Wildes The Happy prince. Alle de tre skyggespillforestillingene Reiniger laget sammen med Bussell og Hogarth, ble vist på BBC TV. Deretter fikk hun nye oppdrag med eventyr-skyggespill for BBC TV: Jorinde and Joringel, The Frog Prince, Good King Wenceslas, Cinderella med flere.
Etter at ektemannen døde i desember 1963, gikk Reiniger over til bare å arbeide med skyggeteater. Koch hadde vært en så viktig støtte og samarbeidspartner under animasjonsfilmingen, at hun ikke orket tanken på å fortsette å arbeide med film uten ham.
I 1969 hadde hun première i London på Santa Claus’ Mistake, et skyggespill for stor scene.

Andre medier og kunstarter

I 1919 laget Reiniger sine første bokillustrasjoner, klippede silhuetter til Venus in Seide (= Venus i silke) av Gustav Hochstetter. Senere illustrerte hun flere bøker, og laget også silhuett-illustrasjoner til tidsskriftet Atlantis.  
(Logo for the National Deaf Children's Society)
Reiniger var også en talentfull akvarellmaler og tegner. I tillegg til at hun laget forklarende tegninger i sin egen bok Shadow theatres and shadow films, illustrerte hun noen få andre bøker: King Arthur and His Knights of the Round Table av Roger Lancelyn Green i 1953; Ballet stories for young people av Gladys Davidson i 1959 og More ballet stories for young people av samme forfatter i 1961.
Lotte Reiniger var aktiv og kreativ helt til det siste, til tross for at helsen sviktet. Da hun var 81 år og bodde hos sine venner familien Happ i Dettenhausen, ble hun spurt av den evangeliske kirkeforeningen om hun kunne lage en liten bok med egne tekster og silhuettillustrasjoner for dem. Den skulle selges til inntekt for renovering av den lokale kirken. Hun påtok seg oppdraget, valgte å bruke H.C. Andersens eventyr Den lille havfrue som utgangspunkt, og i november 1980 var boken ferdig og kunne presenteres. Det var ved denne anledningen hun kom med det kjente utsagnet som er sitert i flere av kildene: «Jeg tror mer på eventyr enn på aviser».
Etterlatte dokumenter viser at hun også var en dyktig skribent og poet.

Arven etter Lotte Reiniger

Mye av Reinigers originalmateriale finnes i Stadsmuseum Tübingen, som i 2008 åpnet en permanent utstilling om henne og hennes kunst: Die Welt in Licht und Schatten: Scherenschnitt, Schattentheater, Silhouettenfilm (= Verden i lys og skygge: sakseklipp, skyggeteater, silhuettfilm). Filmmuseum Düsseldorf har også mye materiale knyttet til Reinigers arbeid, blant annet hennes animasjonsbord.  Reiniger donerte flere gjenstander fra den perioden hun bodde i England til BFI National Archive. Der finnes silhuettfigurer, bakgrunnsskjermer og andre gjenstander fra hennes arbeid og filmer, og arkivet konserverer og digitaliserer (per 2017) hele samlingen.
2. juni 2016 markerte Google 117-årsdagen for Reinigers fødsel, med en Google Doodle.