Bispegata (Oslo)

Navnebakgrunn

Rundt 1070 ble det opprettet tre bispedømmer i Norge med Alpsa (Oslo), Biargina (Bjørgvin) og Nithirosa (Nidaros) som bispeseter. Den første biskopen med sete i Oslo het Asgaut og var opprinnelig misjonsbisp. Oslos eldste kjente bispegård lå der Oslo ladegård med rokokkohagen ligger i dag. Bispegården ble reist i tre på begynnelsen av 1100-tallet og forsterket og utvidet til et lukket borganlegg i stein i det påfølgende hundreåret. I 1554 flyttet biskopen over i Olavsklosterets østfløy, rundt 100 meter øst for sitt tidligere tilholdssted, og her har han holdt hus siden. «Bispegaden» ble stadfestet som gatenavn i 1874. Ifølge navnevedtaket har gata navn «Efter Oslo gamle Bispegaard (den nuværende Ladegaard)».

Historie

Fra 1000-tallet og fram til slutten av 1800-tallet var Bispegata en kort gatestump (allmenning) i Gamlebyen. Den var avgrenset i øst av Oslo torg (i dag krysset Bispegata–Oslo gate) med St. Hallvardskatedralen (domkirka), og i vest av fjorden med bryggene (i dag Middelalderparkens vannspeil). Mot slutten av 1800-tallet ble gatestumpen forlenget i begge retninger, og på 1960-tallet ble gata motorvei. I kjølvannet av Ekebergtunnelens åpning i 1995 ble Bispegata nedgradert til lokalgate og navnet Bispegata forbeholdt gateløpet fra St. Halvards gate i øst, over St. Hallvardskirkegården og Oslo torg, og fram til Kong Håkon 5.s gate – gata som i dag skiller Gamlebyen/Middelalderbyen fra Bjørvika.

1600-tallets kuppelsteinsgate

Trolig var gateløpet uendret på 1600-tallet, bortsett fra at det kanskje var litt utrettet. Ifølge arkeologiske utgravninger ved Cato Enger i 1954, var gatebelegningen kuppelstein. Rundt år 1600 oppstod tettstedet Stranden allerede rundt år 1600. Stranden vokste seg etter hvert oppover langs begge sider av den gamle Biskopsallmenningen.

1900–1980

Rundt år 1900 gjorde bilen inntog i Norge og etter hvert også i Bispegata. Bilene kom i tillegg til togene og trikkene som krysset Bispegatas nedre og øvre del. Smaalensbanen (åpnet år 1877) krysset Bispegata nede ved Bispebrygga. Gamlebylinjen (åpnet 1875 og forlenget bort til Oslo hospital i 1899) krysset Bispegata oppe ved Oslo torg. Bilene skulle komme til å få store konsekvenser for Bispegata på 1900-tallet.

Bygårder rives og gata utvides

Siste rest av Bispegatas trehusbebyggelse ble revet på 1940-tallet for å gi mer plass til samferdsel. Etter hvert som flere og flere fikk bil, ble Bispegata mer og mer trafikkert. Særlig var det trafikktett i området Oslo torg – i krysset Bispegata–Oslo gate. Drastiske utvidelser ble varslet i 1953 i avisinnlegget «Bispegata er nøkkelen til en rasjonell trafikk». Etter rasjoneringen av personbiler ble opphevet 1. oktober 1960 ble det fart på utvidelsene.
I 1961 ble Bispegata nedenfor Ladegårdsbygningen utvidet mot nord. I 1963 åpnet en motorveibru fra Bispegata til Mosseveien på drøyt 350 meters lengde. Denne såkalte Loenga bru gikk ut fra Bispegata litt vest for området der det rekonstruerte Vestre strete (gangvei) løper ut fra Bispegata i dag, og videre over Sørenga med Klemetskirke-ruinen og fram til Mosseveien ved krysset Kongsveien / Oslo gate / Konows gate / Mosseveien.
Året etter ble Minneparken (Ruinparken) – Gamlebyens første middelalderpark – redusert i sør, til fordel for utvidelse av Bispegata mellom Oslo gate og St. Halvards gate. Utvidelsen innebar at Minneparkens hovedattraksjon St. Hallvardsruinen, ble lagt delvis under betonglokk slik den ligger den dag i dag. Samtidig ble Dyvekes bru utvidet med ei parallellbru sør for den gamle.
I 1968/69 ble leiegårdene mellom Oslo gate og Loenga bru revet, og Bispegata utvidet også her.
Den økende privatbilismen var arealkrevende. På det meste var det seks bilfelt i Bispegata forbi Oslo ladegård. Lenger vest var Bispegata enda bredere. Både Ring 2, Riksvei 161, Europavei 6 (E6) og Europavei 18 (E18) gikk via Bispegata.
Ytterligere utvidelser ble uttenkt, foreslått og planlagt. I 1979 foreslo veimyndighetene og Oslo byplankontoret et treplanskryss i Bispegata ved Ladegården (Oslo kommune 1980a).

Trafikken ledes utenom

Fra 1980 og utover ble det tenkt ut stadig forbedrede veiforslag som unngikk Bispegata.
Det indre alternativet betød at trafikken kunne fjernes fra Oslo torg med omegn. Det vil si at trafikken kunne fjernes fra Bispegata øst for Oslo torg (som ligger oppå Hallvardskirkegården), fra Bispegata langs Ladegården ned til krysset med Loenga bru, og fra Oslo gate i torgområdet. Samtidig ville gjennomfartstrafikken opprettholdes over Bispegata vest for Loenga bru og over selve brua.
Det ytre alternativet innebar at gjennomfartstrafikken kunne ledes helt utenom Middelalderbyen. Det vil si at Loenga bru ville bli oveflødig og kunne rives og at hele Bispegata innafor Middelalderbyen (daværende Bispegata mellom det som i dag er Kong Håkon 5.s gate i vest og St. Halvards gate i øst) kunne stenges for gjennomfart. I tillegg kunne Oslo gate stenges for trafikk i torgområdet – slik som i det indre alternativet.
Riksantikvaren, Fortidsminneforeningen og Gamlebyens beboere med flere presset hardt på, og i 1989 vedtok Stortinget det ytre alternativet med Ekebergtunnelen – Sørenggata/ Kong Håkon 5.s gate og Galgebergforbindelsen. Dermed kunne trafikken legges utenom Middelalderbyen, og overflødige/fremmede veiarealer fjernes til fordel for bedrede bo- og leveforhold, og til fordel for kulturlandskapet Oslo middelalderby.
Da Ekebergtunnelen – Sørenggata/ Kong Håkon 5.s gate åpnet (1995) mistet Bispegata statusen som europavei. Som direkte konsekvens ble den delen av Bispegata som lå i Gamlebyen redusert fra seksfelts til tofelts veibane (1995). Loenga bru ble revet året etter (1996). Dermed ble krysset Bispegata/ Loenga bru – Norges mest trafikkerte veikryss gjennom tidene – historie.
Oppryddinga rundt Bispegata ble starten på en rekke tiltak iverksatt rundt tusenårskiftet for å løfte fram Middelalderbyen for allmennheten. I kjølvannet av trafikkomleggingene fikk krysset Bispegata–Oslo gate tilbake det gamle navnet Oslo torg (1997), og området rundt Klemetskirkeruinen ble istandsatt som Oslos tusenårssted. I tillegg anla Oslo kommune Middelalderparken med et vannspeil som illuderer 1200/1300-tallets havsnivå mot Gamlebyens søndre bydel. Ved åpninga av Middelalderparken framførte daværende Oslo-ordfører Per Ditlev-Simonsen at «Byen har gjenvunnet dette området som tidligere lå skjult under jernbanespor og motorveier … ».

Gata holdes åpen

Bispegata ble ikke stengt for gjennomfartstrafikk slik det var lagt opp til i og med Ekebergtunnelen og Sørenggata/ Kong Håkon 5.s gate. Heller ikke da Galgebergforbindelsen åpnet i 2001, ble Bispegata stengt; dette til tross for at stenging av Bispegata var hovedfokus så sent som 23. februar 2000, da byggingen av såkalt Forenklet Galgebergforbindelse var oppe i Oslo bystyre for siste gang.
I reguleringsbestemmelsene for Bjørvika (S-4099) vedtatt av Oslo bystyre i 2003, er Bispegata vedtatt stengt for biler, men holdt åpen for busser. I tillegg er det regulert inn toveis trikketrasé. Stengingen/reguleringen er ikke gjennomført.
I forbindelse med navnsetting av Bjørvikas veier og gater, vedtok bydelsutvalget i Gamle Oslo 13. februar 2007 at Bispegata skulle forbeholdes den delen av gata som ligger innenfor Middelalderbyen, mens Bispegatas forlengelse gjennom Bjørvika skulle få navnet Dronning Eufemias gate.
Alliansen av Bydel Gamle Oslos ti vel- og interesseforeninger gikk inn for å lukke Bispegata øst for Oslo torg for både bil- og kollektivtrafikk i sin trafikkplan for Bydel Gamle Oslo fra 2008. Dette til fordel for en frilagt St. Hallvardskirkegård, Oslo torg, Biskopsallmenningen – og en helhetlig middelalderby.
Bispegata mistet statusen som riksvei i forbindelse med riksveisrevisjonen (forvaltningsrevisjonen) iverksatt 1. januar 2010. På samme tidspunkt ble Ring 2 lagt utenom Bispegata.
27. januar 2010 vedtok et enstemmig Oslo bystyre å reetablere Oslo torg i krysset Bispegata–Oslo gate, på bekostning av kollektivtrafikken.

Framtid

Oslo kommune har siden 2008 konsekvensutredet, planlagt og detaljregulert framtidas Bispegata. Reguleringsprosessen framstår som en tautrekning mellom samferdselsinteresser (trikk, buss, sykkel, og Bispegata som omkjøringsvei for Ekebergtunnelen) på den ene siden, og hensynet til kulturmiljøet Oslo middelalderby samt områdets beboere på den andre siden. Samferdselsinteressene har overtaket.
I krysset Bispegata–Oslo gate (Oslo torg) er konfliktene satt på spissen: Det er krevende å kombinere bussenes og trikkenes svingebevegelser med trygge forhold for gående og syklende (Bispegata er del av hovedsykkelveinettet) – samtidig som Oslo torg skal gjenskapes. Det foreliggende reguleringsforslaget sier «mye pent om å markere det gamle torvet ved blant annet å stenge Bispegata for biler, men forslaget er primært lagt frem som en trafikksak.»
Et tilbakevendende innspill er å legge bussene utenom Oslo torg og Middelalderbyen. Det er også foreslått å legge den planlagte trikketraseen utenom. Kollektivtrafikken har tross alt andre muligheter, mens Middelalderbyen ligger der den ligger – den kan ikke flyttes.
Bystyret vedtok reguleringsplanen for Bispegata 20. desember 2017. Hovedprosjektet gjennomføres i perioden 2018-2021. Selve trikkelinjen kan ikke ferdigstilles og brukes før 2019 / 2020 grunnet arbeid under Bispegatas vestligste del i forbindelse med utbyggingen av Follobanen.

Biskopsallmenningen

«Biskopsal(l)menningen» dukker opp i en rekke historiske romaner: Bondeoprøret (1900), Dyveke i Norge (1901) og Jomfruerne paa Østraat (1903) av Jacob Breda Bull; Olav Audunssøn og hans børn (1927) av Sigrid Undset; Nikolas (1972) av Ragnhild Magerøy; Felttoget (1976) av Karsten Alnæs; Baglerhøvdingens sønn (1981) av Berit Sagen Ramsfjell; Tre Vandrere (1997) av Frid Ingulstad og Måne over Eikaberg (1998) av Torill Thorstad Hauger.

Strandgaden og Bispegata

Jonas Lie (1833–1908) nevner «Oslo Strandgade» i lystspillet Udmeldt af Klubben. Skuespillet ble skrevet på 1870-tallet og utgitt posthumt i 1983.
Arne Garborg (1851–1924) forteller om bladarbeid i «Bispegata» i et intervju gjort i 1917: «Fyrste nummeret av det nye bladet, Fedraheimen, kom laurdag 6. oktober 1877 … Redaktionskontor hadde eg paa hybelen min i Bispegata 1 nedmed hamni ute i Oslo.» 
Ivar Mortensson-Egnund (1857–1934) besøkte Garborg i «Bispegata» i tida rundt 1875: «Det var ved dette leitet Moltke Moe fekk meg med til hybelen hans (Garborgs) i ein liten gamal tregard i Bispegata i Gamlebyen. Og der var det gildt å vera. Kaldtokken kvarv.»
Karen Sofie Hanssen /Nicolette (1879-1950), født og oppvokst i en gård øverst i «Bispegaten», forteller om «Gamle Bispegaten» i verseprologen til viseboka 12 sjømandsviser (1920). Fra en av de siste strofene: «En tre–fire huser er levnet end, / hvor gaten gaar over i brygge. / De staar der saa trist og forlatt igjen / som eget gjenfærd og skygge.»
Ingeborg Refling Hagen (1895–1989) skildrer miljøet i gamle «Bispegaten» i romanen Marihand (1926). Miljøskildringene fikk hun fra Oline Marie Augusta Mjøen Abrahamsen (trolig født på 1850-tallet), som bodde hos tanten sin i en kafé i Bispegata: « ... med det samme skramlet en hel række kjørere med langvogner ned gjennom Bispegaten. Kjørerne hudde og sang, vognladningen oste, og det smalt arrig i vinduer hist og her. – – Nederst i gaten utenfor en ølstue slog første gampen trassig med hodet ...» / «Saa satte hun avsted med hele ongeflokken i hælene paa sig i møte med to kvindfolk som just svinget ned Bispegaten med en handkjærre mellem sig med en lirekasse paa.» / «Lorang rettet sig stridig og gren stygt. "Det skal ikke være fire ben i senga naar´n far er borte." skrek han. Saa satte han i en styg vise og løp nedover Bispegaten.» 
Alf Prøysen (1914–1970) har foreviget «Bispegata» i diktet Å, den som var en løvetann (1964). I en tidlig versjon heter Prøysen-diktet Hestehov-lykke. Det ble trykt i Arbeiderbladet 25. juli 1964, og starter slik: «Å, den som var en hestehov som stakk fram ved ei bakgårdstrapp / i Bispegata tre! / Den aller første hestehov som skinte med en sol omkapp / i Bispegata tre.» Diktet ble tonesatt i 1970 av Alf Cranner (f. 1936), og visa er fremdeles litt av en slager.