Jakobsbakken

Når ble gruva på Jakobsbakken drevet?

Det første funn av malm på Jakobsbakken ble gjort i 1876, men systematiske undersøkelser i området rundt Jakobsbakken ble ikke igangsatt før i 1889. I 1896 startet verket opp med gruvedrift, som i første omgang ble kortvarig, bare ett år. Etter år med ny kartlegging, startet verket på nytt opp med drift i 1902, og anleggsvirksomheten forgikk så, med avbrudd i årene 1921-1923, fram til nedleggelsen i 1968. 
Perioden fra 1889 til 1902 kan betraktes som «forsøksperioden» som verket trengte til å fastslå størrelsen på malmfeltene på sørsiden av Langvatnet. Arbeidsstokken var i forsøksperioden ikke større enn at man klarte seg med et par bolighus og malmen ble fraktet med hest. På det meste var det opp mot 15 hester i malmtransporten fra Jakobsbakken til lagerplassen ved bredden av Langvatnet. Derfra kunne malmen lastes i båt og føres videre. 
Da verket startet driften i 1902, visste man at feltet hadde store malmreserver, og man hadde planene klare for drift i stor målestokk. Til det trengtes det et langt mer effektivt transportsystem enn det man hadde i «forsøksperioden». Løsningen var en nesten sju kilometer lang taubane fra oppredningsanleggene ved Langvatnet via Sagmo til Jakobsbakken. 
På det meste skulle det komme til å bo opp mot 400 mennesker på Jakobsbakken. Gruva på Jakobsbakken fikk av verket i 1909 navnet «Tornerhjelms gruve», etter rittmester og landshøvding Gustaf Tornérhjelm i Helsingborg i Sverige, styreformann i Sulitjelma Aktiebolag. Blant innbyggerne på Jakobsbakken slo dette navnet aldri gjennom. De brukte betegnelsen «Bakkengruva». Den var i mange år den største av gruvene i Sulitjelma, den med størst produksjon og den med flest ansatte. I beretningen som «Sulitjelma aktiebolag» presenterte i 1916 om de første 25 års drift ved anlegget, fremheves det at malmforekomster ved «Tornerhjelms Gruve» er den største i Sulitjelma og blant de største i Norge.

Etablering av transportsystem og infrastruktur

Som nevnt hadde verket i 1904 ferdig en taubane. Denne gjorde det mulig å mangedoble frakten av malm, samtidig som den løste mange driftstekniske problemer når det gjaldt å skaffe fram utstyr til anlegget. I tillegg ble den av vesentlig betydning når det gjaldt å frakte varer til og fra for dem som bodde der. 
En annen vestentlig oppgave for verket var å etablere en infrastruktur som gjorde det mulig å komme til og fra stedet for folk. Rundt år 1900 var den tekniske utviklingen ikke kommet lengre enn at den vanligste muligheten for å ta seg fram fra lavland til høyfjell, var å bruke beina. De første tiårene gikk persontrafikken til og fra langs Gammelveien. Den startet ved bredden av Langvatnet vis a vis Charlotta på den andre siden og endte i nedre ende av boligområdet. Gammelveien ble alt i de tidligste årene utbygd for å kunne kjøres med hest. Fram mot 1930 hadde den fått så god standard at det til og med var mulig å ta seg frem på den med bil. Den første bilen som noen gang kjørte til Bakken, tok seg opp dit i 1929. 
Da verket planla og bygde bilvei til Bakken, valgte man en trase som forlot Sulis i Fagerlia. Den gikk i starten svært bratt opp et par kilometer før den fortsatte ikke riktig så bratt via Daja, Kjelvasskrysset, Såkikrysset og nådde Bakken etter ca. 12 kilometer. Bakkenfolket kalte bilveien for «Kjelvassveien» og den var klar til bruk i 1937.

Verkets etablering av bygninger, boligkomfort og sosial service overfor beboerne

For å sikre at produksjonen ved anlegget ble slik verksledelsen ønsket, ble det også viktig å bygge et tilstrekkelig antall boliger og få anlagt akseptable sanitæranlegg til arbeiderne. I tillegg kom oppgaven med å etablere de sosiale tilbud som trengtes for å huse innbyggerne i en gruveby, avsides plassert i nordnorsk høyfjell, slik at de trivdes og ønsket å bo der. I denne prosessen spilte Jakobsbakken Grubearbeiderforening en viktig rolle. Overfor verksledelsen presenterte foreningen ønsker og krav, og de beslutninger som ble gjort og de tiltak som ble satt i verk, var ofte et resultat av forhandlinger. 
Fra litt før århundreskiftet og fram til 1919 kom et betydelig antall bygninger opp i boligområdet på Jakobsbakken (anleggsomårdet lå for seg selv, en god del høydemeter ovenfor boligområdet.) 18 av bygningene i boligområdet var boligbrakker i forskjellig størrelse, som rommet familieleiligheter og lauskarsrom. Med stort og smått kom da antall bolighus for verkets ansatte opp i 24. Alle disse bygningene hadde sitt eget navn. Øvrige bygninger i boligområdet var skole (fra 1909), butikk (1914), forsamlingslokale (innviet i 1918), en stor hestestall, snekkerverksted og verkskontor. Verket eide boligmassen på Bakken, og det tok også på seg vedlikeholdet av den gjennom fast tilsatte handverkere.

Andre viktige tiltak som bidro vesentlig til at det ble skapt et levedyktig lokalsamfunn i høyfjellet

Verket var tidlig ute med å bygge sykehus og ansatte verkslege i Sulitjelma. Dette tilbudet kom også Jakobsbakkens innbyggere til del. Alt fra 1912 etablerte verket en ordning med en fast ukentlig legedag på Bakken. Telefonforbindelse ble etablert til Jakobsbakken alt i 1891, første gjennom en sentral som var intern i Sulitjelma. Fra 1896 kom stedet med i det nasjonale telefonnettet. 
Etter at drifta i gruva var kommet i gang i 1904 og flere arbeidere hadde slått seg ned der med sine familier, oppstod raskt behov for et skoletilbud. Oppstart av skole skjedde i 1909, de to første årene foregikk undervisningen i «Fira». 
I det lange løp ble mangelen på et skikkelig forsamlingshus uholdbar, og arbeiderne satte fram krav til verksledelsen om at et slikt sosialt tilbud måtte komme. Etter forhandlinger fikk man i stand en ordning der verket påtok seg å bekoste utgiftene til materialer, og der arbeiderne gjennom dugnadsinnsats skille stå for mye av byggearbeidet. Mot slutten av 1918 var Festiviteten så klargjort at det kunne innvies i romhelga samme år. Det som stod igjen av innredning, ble gjort ferdig i 1919.

Idrett- og friluftsliv på Jakobsbakken

Tidlig ble det klart at innbyggerne på Jakobsbakken hadde interesse for idrettsaktiviteter. For å få disse inn i ordnede forhold, stiftet man lag og innrettet seg med anlegg hvor aktiviteten kunne utøves.
Et skytterlag var aktivt i perioden fra omkring 1905 til omkring 1920. Til konkurranse ble det bygd to skytterbaner, en i utkanten av boligområdet i retning Anna og en ved Gruvekommen ovenfor anleggsområdet. 
I 1934 bygde verket en tennisbane til allmenn bruk. Denne ble brukt fram til krigsutbruddet i 1940. 
Det siste anlegget som ble realiseert, var en fotballbane, som stod klar til bruk i 1951. Til innendørs idrettsaktiviteter, som f.eks turn, ble Festiviteten brukt.

Langrenn på Jakobsbakken

I Nord-Norge var Sulitjelma svært tidlig ute med å organisere en skiklubb. Alt i 1893, lenge før industristedet var fullt utbygd, ble Sulitjelma Skiklub stiftet og de første konkurranser avholdt. I løpet av et par tiår fikk Sulitjelma betegnelsen «skisportens mekka i nord». 
Allerede i 1906, to år etter at taubanen var bygd ferdig til Jakobsbakken og gav grunnlag for drift i stor målestokk og ennå mens tallet på bolighus var begrenset til seks, ble «Jakobsbakken Skiklub» stiftet. 
Utover i 1920-årene ble utøverne fra Bakken stadig dyktigere og gjorde seg gjeldene i krets- og regionale renn. Rundt 1930 hadde noen nådd et nivå som gjorde dem i stand til å hevde seg ikke bare på nord-norsk, men også på nasjonalt nivå. Tiåret 1930 til 1940 ble følgelig glansperioden for løperne fra Bakken.
Den fremste, Sverre Salamonsen, deltok i årene 1931-1934 i flere større renn sørpå og plasserte seg blant de ti fremste både i landsrenn, i Holmenkollen og i Hovedlandsrenn (fra 1938 kalt Norgesmesterskap). Best gjorde han det i 1933 da han ble nummer 2 i NM kombinert, oppnådde sjetteplass i Holmenkollrennet og vant kongepokalen og flere grener i det nord-norske mesterskapet. Året etter representerte han og Trygve Edin Norge under VM, som det året gikk i Sverige. Salamonsen ble nummer 12 i kombinert og nummer 21 på 50 km, Edin ble nummer 6 i spesielt hopp. Disse var de eneste utøverne fra Sulitjelma som før krigen representerte Norge internasjonalt. 
Ser en samlet på antallet utøvere fra Sulitjelma som utmerket seg i konkurranser på kretsnivå, regionnivå og nasjonalt nivå i perioden 1920 til 1940, kommer det frem at ca. halvparten av dem kom fra Jakobsbakken.

Fiske, jakt og bærsanking på Jakobsbakken

Siden Jakobsbakken ligger plassert i nordnorsk fjellheim, byr naturen på rike muligheter for friluftsaktiviteter. Sommer som vinter kunne beboerne gå turer i terrenget, og mulighetene for jakt  og innlandsfiske var eventyrlige. Det samme gjaldt bærsanking.
Slik det framgikk av fremstillingen ovenfor, lå Bakken i skogsgrensen, omgitt av mektig natur der folk hadde lettvint adgang til mange rike fiskevann og en stor småviltbestand. De nevnte naturressursene kunne nyttes til matauk, samtidig som fiske- og jaktaktivitetene tjente som hobbyer og gav rekreasjon til dem som drev dem. 
I en til to timers gangavstand lå i retning Saltdalen og på viddene ovenfor Bakken innsjøer som Villumsvatn, Skuortavatn, Lilyvatn, Fiskeløsvatn, Øvre- og Nedre Berit, Nanna og Sølbak. På et nivå lavere enn Bakken, i skogsterreng, lå Store og Lille Såkivatn og Risevatn. I tre til fire timers gangavstand hadde folk adgang til Skoddfjellvatn, Dødvatnene, Rosna, Fuglevatn, Tjorvi og Balvatn. Over grensen til Sverige, i 5 til 6 timers gangavstand, kom man til Mavasområdet med store innsjøer og rike moltemyrer. 
Alle disse innsjøene var ørretvann. I mange år av Bakkens historie holdt ørretbestanden seg eventyrlig stor i disse vannene, og den gav muligheter for en betydelig «matauk». 
Ryper og hare kunne man jakte på, med snare eller gevær, både i skogsterrenget og fjellterrenget omkring Bakken. 
Fangstene av fisk og vilt var så store at det som vanligvis i andre miljøer var eksklusiv selskapsmat, ble hverdagsmat i mange Bakkenfamilier. 
Om høstene var bærsanking en meget viktig syssel. Når årene var gode, fantes bærsorter som blåbær, tyttebær og molter i store mengder i området rundt Bakken. Dermed kunne de som ville, være selvforsynt med saft og syltetøy. 
I Mavas var jomfruelig terreng, og i gode år var der eventyrlige forekomster av bær. Der var det også gode fiskevann, og det var vanlig å kombinere bærplukking med fisking.
Samlet gav det som er pekt på ovenfor, grunnlag for å skape et særegent lokalsamfunn som holdt seg levende og fikk innbyggerne til å trives helt fram til malmfeltene ikke var lønnsomme lenger og gruvedriften ble lagt ned i 1968. 
Etter nedleggelsen av gruven i 1968 ble den sivile delen kjøpt av Norsk Luthersk Misjonssamband og den tekniske delen revet eller murt igjen.

Jakobsbakken Mountain Resort

Nå satses det stort på reiseliv på Jakobsbakken. Gjennom selskapet Fjellfarer Eiendom AS, har paret Mona Mosti og Thor Åge Jensen, samt investorene Benn Eidissen, Geir Wenberg og Stein-Rune Fjærvoll kjøpt og totalrenovert den gamle Messa på Jakobsbakken. I tillegg skal de i 2020 gjenoppbygge den gamle lauskarsbrakka Titanic til en moderne fjellstue. De har også festekontrakt på tomtene til Hus 33 og Stallbrakka, som de ønsker å bygge opp igjen. I områdeplanen for Jakobsbakken er det vernebestemmelser som sier at husene må se nøyaktig lik ut på utsiden slik som de gjorde på starten av 1900-tallet da gruvearbeiderne tjente til livets brød her. Dette gjør at hele området på Jakobsbakken får en historisk sus. 
Det første man ser når man svinger opp den siste kneika til Jakobsbakken er den store steintippen og tårnhuset som ruver i terrenget. Det ligger der nærmest som et monument, som vitner om det storslåtte som en gang var her. Deretter åpner landskapet seg fullstendig og man får øye på de mektige Sulitjelmafjellene. I forkant av toppene ser man Sulitjelmabreen, som er Norges 10. største isbre. En av nasjonalelvene i Sverige, Pite älv, har faktisk sitt utspring fra denne isbreen. Bak breen ligger toppene på rekke og rad. Sluskhatten, Vardetoppen, Stortoppen, Vacknachocka og sist men ikke minst, Suliskongen med sine 1908 moh. Norges høyeste fjell over polarsirkelen. 
Når man parkerer på parkeringsplassen på Jakobsbakken ser man den gamle gruvelandsbyen i all sin prakt. Husene, eller brakkene som er den korrekte benevnelsen, ligger på hver sin side av veien som perler på en snor. I forskjellige farger og med ulike navn. Kåfjord, Kapstø og Kabelvåg er eksempler på slike husnavn. De fikk navnene sine etter plassene de ble flyttet fra helt på starten av 1900-tallet. Kabelvåg var faktisk et hotell i Lofoten, som ble fraktet med båt, samt hest og kjerre, til Jakobsbakken for å huse arbeiderne som jobbet her. 
Utvendig ser som sagt Messa helt lik som den gjorde da bygget ble satt opp for huse ledelsen i gruvesamfunnet. Innvendig er det lite som minner om at det har vært brukt som kontor. Alt er totalrenovert og det er ikke spart på noe. Det eneste som står igjen fra det gamle bygget er trappene og ovnene. Her er det to identiske leiligheter, som hver inneholder tre soverom, åtte senger, bad, stort kjøkken med spisebord for 12 personer og stor stue med en nydelig utsikt mot Sulitjelmamassivet. I kjelleren er det badstue, treningsrom, smørerom for ski og garderobe med dusjer.

Norges langrennslandslag på Jakobsbakken

Norges langrennslandslag har hatt oppstartssamlingen sin de siste to årene på Jakobsbakken. Fjorårets sesong endte med tidenes mest suksessfulle VM der de tok samtlige gullmedaljer. Langrennslaget trives så godt her på Jakobsbakken at de skal ha oppstartssamling her hvert år frem til OL i Beijing i 2022. De fleste av løperne på landslaget kommer også til Sulitjelma for å gå det tradisjonsrike Kobberløpet, sammen med blant andre Aleksandr Bolsjunov og 1200 andre skiløpere. I Kobberløpet er Mona Mosti daglig leder og Thor Åge Jensen rennleder. 
Da langrennslegenden Bjørn Dæhlie deltok på Kobberløpet i år, sa han til Avisa Nordland etter målgang at dette var det flotteste skirennet han noen sinne hadde gått. På grunn av de fantastiske omgivelsene måtte han klype seg i armen da han gikk innover fjellet. Han uttalte også at da han våknet opp i Messa på Jakobsbakken var det som å våkne fra en drøm. 
Fra Jakobsbakken kjører paret langrennsløyper som slynger seg mellom husene og totalt 30 kilometer innover fjellet. Du kan faktisk gå alle de tretti kilometerne uten at du går i det samme sporet to ganger. Skiløypa går langs idylliske elver, med majestetisk utsikt og er akkurat passe kupert. Under fjorårets Kobberløp beskrev Martin Johnsrud Sundby løypene i Sulisfjellet som verdenscup-standard og vel så det.

En perle i Nord-Norge

Paret har sett hvordan reiselivsnæringen i Nord-Norge har utviklet seg de siste årene og satser hardt på å ta del i den veksten. De har ansatt sønnen til Thor Åge, Erik Jensen Liland, som salgs- og markedssjef og satser på å bygge opp en helårsdestinasjon på Jakobsbakken. Det naturgitte fortrinnet med snø fra november til juni gjør at vintersesongen er den som de satser hardest på. Da tilbyr de opplevelser som hundekjøring, langrenn, snøscootersafari, nordlysturer, yoga og toppturer. På sommer og høst er det fjellvandring, fisketurer, toppturer, yoga og hundekjøring med vogn. I tillegg ligger Jakobsbakken ved inngangen til Junkerdal Nasjonalpark, som er et av de største uberørte villmarksområdene vi har i Norge. I fjellheimen her finner man over 400 fiskevann, to isbreer og en veldig rik flora med mange sjeldne plantearter. I tillegg er det et rikt dyremangfold og det er slettes ikke sjelden at man kan oppleve at reinen står og beiter rett utenfor døren på Jakobsbakken.
I mars 2019 hadde Fjellfarer besøk av verdens ledende reiselivskanal, Travel XP, på Jakobsbakken. Der filmet de hundekjøring, isfisking og nordlys. Kanalen når ut til ca. 100 millioner seere verden rundt.