Aram Khatsjaturjan

Stavemåte

Den norske varianten Khatsjaturjan baserer seg på den kyrilliske transkripsjonen av det armenske navnet. På engelsk transkriberes det Khachaturian eller Khachaturyan, på tysk Chatschaturjan. I vitenskapelige artikler og databaser brukes av og til Hačaturjan eller Chačaturjan.

Oppvekst

Aram Khatsjaturjan ble født i Tbilisi i Georgia. Foreldrene var armenere og hadde flyttet til byen på leting etter arbeid. Det lyktes Arams far, Jegija, å få arbeid som bokbinder. Hans tidlige interesse for musikk ble lagt merke til av foreldrene, men den beskjedne familieøkonomien tillot ikke musikkundervisning. Men da et gammelt piano ble anskaffet, gav det Aram en mulighet til å utvikle seine musikalske ferdigheter.

Skole og studier

Gjennom skolegang kom Khatsjaturjan i kontakt med forskjellige musikkaktiviteter. På kostskole lærte han seg å lese noter og på handelsskolen spilte han horn i studentkorpset. Likevel søkte han seg til biologistudiet ved universitetet i Moskva, i tråd med foreldrenes ønsker.
Møtet med Moskva skulle gi Khatsjaturjan nye og sterke kulturelle impulser. Broren Suren Khatsjaturov var en profilert person innenfor Moskvas teatermiljø og tok ham med til prøver og forestillinger. Konserttilbudet var av et annet format enn i Tbilisi, og oppdagelsen av den klassiske musikktradisjonen forbløffet og trollbandt Khatsjaturjan.
I 1922 bestemte han seg for å søke opptak ved Gnesin musikkskole. Han kom ikke inn på sitt førsteønske, klaver, men ble tilbudt en plass i celloklassen til Jevgenija F. Gnesina. Utfra det faktum at Khatsjaturjan ikke hadde formell musikalsk trening, var dette en høyst uvanlig avgjørelse. Han takket ja til plassen og skulle med tiden vise seg å bli en habil utøver på instrumentet.
Imidlertid var det kontakten med skolens komposisjonslærer Mikhail Gnesin som skulle bli utslagsgivende for hans karrierevalg. Med sin grunnleggende interesse for å eksperimentere og improvisere fikk Khatsjaturjan øynene opp for komposisjonsfaget. I 1925 fikk han samtykke til å bli overflyttet til Gnesins komposisjonsklasse. Gnesin ble raskt klar over sin elevs iboende kvaliteter og omtalte ham som en «uslepen diamant». Han oppmuntret Khatsjaturjans trang til å bruke sin kulturelle bakgrunn i komposisjonsarbeidet, og tøylet ham samtidig til å mestre hevdvunne satsteknikker. Fremgangen var strålende. På Gnesins anbefaling søkte han og kom inn på komposisjonsstudiet ved konservatoriet i Moskva i 1929. Etter ett år kom han inn i Nikolaj Mjaskovskijs komposisjonsklasse. Resultatet av disse studiene ble hans første symfoni, det første verk noensinne som kombinerer symfoniske prinsipper med transkaukasisk folkemusikk. Symfonien ble en suksess ved uroppføringen og Khatsjaturjan mottok sitt diplom med æresbevisning.

Karriere

I årene som fulgte kom det flere større verker fra Khatsjaturjans hånd som oppnådde internasjonal suksess, først og fremst hans klaverkonsert (1936), fiolinkonsert (1940), balletten Gajané (1942/43), 2. symfoni (1943/44) og cellokonsert (1946). Samtlige verker viderefører den folkloristiske linjen fra første symfoni.
Gradvis ble imidlertid fokus rettet mer mot administrativt arbeide. De sovjetiske makthaveres stadig hardere linje overfor kulturlivet, særlig i årene 1946-48, kan ha vært en grunn til det. I mange år var Khatsjaturjan formann i den sovjetiske komponistforeningen, noe som medførte mindre tid til komponering. Senere kom han til å tilbringe stadig mer tid på reisefot verden rundt for å dirigere sine egne verker. Men i denne tiden oppnådde han også en av sine største suksesser ved oppføringen av balletten Spartakus (1954). 
I Khatsjaturjans sene verker er det tendenser til et dristigere tonespråk, som i klaversonate (1961). Men med sin oppriktige tro på  sosialrealismens idé vek han aldri langt fra prinsippet om at musikk skal være forankret i det nasjonale og folkelige.