Rosenflamingo

Taksonomi og etymologi

Rosenflamingo (P. roseus) og rødflamingo (P. ruber) ble tidligere regnet som underarter av samme art (P. ruber). Da gikk arten under fellesbetegnelsen storflamingo eller stor flamingo. De var imidlertid så nært beslektet, at det ble bestemt at de måtte betraktes som distinkte arter. Artsdefinisjonen er blant annet begrunnet med distinkte forskjeller i utfarging av både lemmer, nebb og fjærdrakt. Nominatformen (P. r. ruber) fikk det norske navnet rødflamingo og beholdt det vitenskapelige navnet P. ruber, mens P. r. roseus fikk det norske navnet flamingo og det vitenskapelige navnet P. roseus. I desember 2017 bestemte imidlertid Norsk navnekomité for fugl at det norske navnet på P. roseus skal være rosenflamingo. Trolig fordi flamingo i overført betydning kan referere til alle seks artene med flamingoer.

Beskrivelse

Rosenflamingo blir cirka 120–145 cm og veier typisk 2,1–4,1 kg, og er, sammen med rødflamingoen, den største av flamingoartene. Vingespennet er cirka 140–165 cm. Hunnen er opptil 20% mindre enn hannen, og har kortere bein. Overnebbet har grunn kjøl.
Fjærdrakten er hovedsakelig rosa, men vingedekket har karminrøde markeringer og vingene har sorte flygefjær. Den har betydelig blekere farger enn rødflamingoen, som hovedsakelig er karminrød. Nebbet er rosa med en avgrenset svart tupp, benene er helt rosa. Det er også rapportert om en helt sort fugl på Kypros, med unntak for ei hvit tuft med fjær i bakende på fuglen. Melanisme hos flamingoer er svært sjelden.

Utbredelse

Rosenflamingoen har størst utbredelse av alle flamingoer. Den og dvergflamingo (Phoeniconaias minor) er dessuten de to eneste flamingoene med tilhold på den østlige halvkule.

Europa

I Europa er arten mest utbredt i Portugal og langs kysten av Spania, og spesielt ved Laguna de Fuente de Piedra i Málaga, inkludert Balearene, og østover langs middelhavskysten av Frankrike, spesielt ved Camargue, og Italia, inkludert på egnede steder langs kysten av de større øyene Korsika og Sardinia, og videre østover til Hellas og på øyene mellom den europeiske delen av Tyrkia, samt på Kypros.
Laguna de Fuente de Piedra i Spania og Camargue i Frankrike er de to mest betydningsfulle hekkeplassene i Europa. Dette er grunne våtmarksområder med salin vannkvalitet og stor diversitet. Begge områdene er beskyttet i henhold til Ramsar-konvensjonen.

Asia

I Asia er arten utbredt i et smalt belte langs sørvestkysten av Den arabiske halvøy, i Midtøsten og i Lilleasia, og langs kysten av Iran og i deler av Persiabukten og videre østover til Aserbajdsjan, Kasakhstan, Afghanistan, Pakistan, India og Sri Lanka. I Kasakhstan hekker arten ved minst to lokasjoner, og dessuten finnes det en større vinterbestand der i det nordøstre Kaspihavet.
Bestandene i Asia lever mer spredt. De mest betydningsfulle områdene ligger i Nordvest-India, spesielt på øya Andra Bet (ofte kalt Flamingo City) ved i Rann of Kutch. Bestandene i Kasakhstan har en synkende tendens og kan være truet.

Afrika

I Afrika er arten utbredt langs kysten av Nord-Afrika, og spesielt i Tunisia og det nordøstre Egypt, kysten av Vest-Afrika sørover til Liberia, i Øst-Afrika fra Eritrea og Etiopia og videre sørover gjennom Riftdalen til Sør-Afrika, og videre rundt Cape-halvøya og nordover langs kysten av Sentral-Afrika til Gabon.
I Øst-Afrika er de alkaliske sodasjøene i Riftdalen de mest betydningsfulle hekkeplassene, spesielt Bogoriasjøen og Nakurusjøen i Kenya. I sør er saltsletten ved Etosha nasjonalpark i Namibia mest betydningsfull.

Tilfeldige besøk

I 1988 skal et individ av arten ha blitt observert i Karibia, men hendelsen savner seriøse kilder og kan være en sammenblanding med rødflamingo. Det er imidlertid registrert flamingoer på besøk i Xinjiang-provinsen i Kina ved to anledninger, første gang i 1997. Arten er dessuten observert ved Bajkalsjøen i Russland og på Maldivene i Indiahavet.

Global populasjon

Den globale populasjonen teller omkring 545 000–682 000 individer. Av dette utgjør den palearktiske populasjonen, sammen med bestandene langs kysten av Vest-Afrika, Iran, Aserbajdsjan og Afghanistan cirka 205 000–320 000 individer, og den sørvestre og sørlige asiatiske populasjonen cirka 240 000 individer. Den sub-sahariske populasjonen på det afrikanske kontinentet teller omkring 100 000–120 000 individer.
Rosenflamingoen regnes av IUCN og BirdLife International som en livskraftig art. Som alle flamingoer står arten oppført på CITES liste II, som omfatter arter med internasjonale begrensninger i handelen for å sikre artenes overlevelse.

Habitat

Rosenflamingoen foretrekker grunne saline laguner og alkaliske salt-/sodasjøer ved kysten og i innlandet, samt mudderflater og sandbanker. Den har i likhet med rødflamingoen et relativt variert kosthold, som gjerne består av et bredt utvalg ørsmå og mikroskopiske akvatiske arter. Arten hekker i høyder fra havnivået og opp mot 3 150 moh, som ved Dasht-e Nawar i Afghanistan.

Atferd

Rosenflamingoen er ingen typisk trekkfugl, men enkelte bestander kan (helt eller delvis) trekke til varmere områder i vintersesongen. Spesielt i områder der kulden blir så intens at vannene fryser helt eller vis til. Allikevel blir ofte noen fugler tilbake, året rundt. Andre steder kan både flom og tørke føre til at fuglene trekker.

Hekking

Rosenflamingoen  er en utpreget kolonihekker. Den hekker i enorme kolonier som kan bestå av flere titalls tusen par. Hekketiden henger nøye sammen med regntiden. Redet bygges av leire og minner om en liten vulkan med ei grunn skål øverst. På små øyer av berg og uten mudder, lages redet av planterester, grus og småstein. Som alle flamingoer legger arten normalt kun ett (sjeldent to), kritthvitt egg. Egget legges i tidsrommet mars–mai i Sør-Europa, februar–mars i Tunisia, og i mai i Kasakhstan. Rugetiden er 27–31 dager. Kyllingen har lysegrå dun, men duna byttes ut med ei mørkere grå fjærdrakt etter cirka 65–90 dager. Kyllingen mater i den første tiden med kromelk, og begge foreldrene bidrar. Avkommet blir kjønnsmodenti 5–6-årsalderen. Arten kan leve til den blir mer enn 40 år.

Ernæring

Alle flamingoer er filteretere. Flamingoene har et filtreringssystem som gjør dem i stand til å utnytte et bredt antall akvatiske arter som føde. Når fuglene søker etter mat er det gjerne med hele hodet neddykket vannet, av og til også hele halsen og deler av kroppen (som gjess) være neddykket. Rosenflamingoen bruker føttene til å virvle opp mikroorganismer som lever på bunnen og i mudderet. Den filtrer ut og eter ørsmå akvatiske virvelløse dyr, som leddormer (Annelida), hoppekreps (Copepoda), bløtdyr (Cerithidea), buksvømmere (Corixidae), insekter og larver av tovinger med mer. I tillegg eter arten alger og plantematerie, typisk frø og skudd av ulike sorter gress. Av og til kan også fuglene eter voksne insekter og maur, småkrabber og av og til også ørsmå fisker.