Varulv

Varulv eller lykantrop (av gresk  λυκάνθρωπος, dannet av λύκος, lukos, «ulv», og άνθρωπος, anthrōpos, «menneske») er ifølge gammel folketro og mytologi et menneske eller en hamløper som er omskapt eller kan omskape seg til ulv. Ordet betyr «manneulv» (verr betyr «mann» på norrønt). Det har vært forskjellige forestillinger i ulike land og gjennom historien om hvordan varulven omskaper seg og hva den gjør. Den blir likevel stort sett alltid beskrevet som vill og farlig og ute etter å skade mennesker og dyr. Ifølge en utbredt tradisjon gjennomgår varulver hver fullmåne en smertefull forvandling fra menneske til en blanding av menneske og ulv. I varulvham blir de gale, oppfører seg ubehersket, får voldsom styrke og kan angripe både venner og fiender. Den som blir bitt, blir smittet av varulvforbannelsen, og må selv gjennomgå den samme forvandlingsprosessen ved hver fullmåne.
Varulver har vært et yndet tema i populærkulturen fra tidlig på 1900-tallet, blant annet gjennom en rekke skrekkfilmer, spenningsbøker og tegneserier. Blant romanene som er skrevet om varulver, er The Werewolf of Paris av Guy Endore sannsynligvis den viktigste, og anses for å ha hatt samme betydning for varulver som Dracula har hatt for vampyrer. Boken fikk imidlertid ingen drahjelp i form av filmatisering på samme måte som Dracula og Frankenstein, og da varulver ble populære på lerretet, skjedde det gjennom egne manus, som medførte av filmene ikke ble en referanse til romanen på samme måte som med Dracula. Forestillingen om at varulver bare kan drepes med en kule av sølv, stammer fra den amerikanske skrekkfilmen The Wolf Man fra 1941 der Curt Siodmak fant på kulemyten som et dramatisk poeng. I nyere filmer som Bad Moon fra 1996 og En amerikansk varulv i London trengs det ingen sølvkule for å drepe varulver.
Overtroen på at mennesker kan omskapes til varulver (og andre dyr) kalles lykantropi.

Etymologi

Ordet varulv kommer antagelig fra gammelengelsk wer eller were og wulf, «mann» og «ulv». Den første delen finnes i flere germanske språk, som gotisk wair, gammelhøytysk wer og norrønt var eller verr. Man finner det også i andre indoeuropeiske språk, som latin vir, litauisk vyras og walisisk gŵr. Den andre delen kjenner man igjen i engelsk og tysk wolf; ordet kunne også ha den mer generelle betydningen «beist».
En alternativ tolkning er at den første delen kommer fra gammelengelsk weri, «å være ikledd» (jf. engelsk wear). Det trekkes da linjer til norrøne ulfhednar, krigere som bar ulveskinn i kamp, som en parallell til berserker («bjørneserk»).
Enda en mulighet er at det er en forvanskning av warg-wolf eller vargulf; første ledd er relatert til norrønt vargr, som man kjenner igjen i norsk og svensk varg. En vargulf var en ulv som drepte mange dyr, men spiste bare noen få av dem. På gammelengelsk kunne man bruke ordet warg alene som betegnelse på en slik ulv, og på mennesker som man i moderne språkbruk ville kalle seriemordere. I norrønt språk kunne vargr også bety «fredløs».
Det greske ordet lykantropi har et første ledd som er avledet av samme proto-indoeuropeiske rot som wolf, *wlkwo, men det andre leddet, anthropos, betyr «menneske» eller «mann». Man har også et beslektet gresk ord, theriantropi, som betyr «beist-mann» og refererer generelt til forvandling mellom menneske og dyr.
Andre navn som har blitt brukt for varulver er varianter av hamskifter, som latin versipellis, russisk oboroten og norrønt hamrammr. Det franske navnet er loup-garou, der første ledd kommer fra latin lupus, «ulv», mens andre ledd antas å være et gammelfransk navn på varulvcr, garoul. Dette er i sin tur antagelig en forvanskning av frankisk *wer-wulf.

Historie

I gresk mytologi finner man kanskje de aller tidligste eksempel på en varulvfortelling: Lykaon spiste menneskekjøtt, og ble som følge av det forvandlet til en ulv. Plinius den eldre siterte Euanthes, som skal ha fortalt at en ung mann fra Anthus' familie ble valgt ut ved loddtrekning og tatt med til en sjø i Arkadia. Der hengte han fra seg klærne på et asketre og svømte over sjøen. Han ble så forvandlet til en ulv, og beholdt den skikkelsen i ni år. Dersom han i denne perioden ikke angrep mennesker ville han få sin opprinnelige skikkelse tilbake. De to historiene kommer antagelig fra et felles oppav. Herodot forteller at det i det nordøstlige Skytia var en stamme som noen få dager hvert år ble forvandlet til ulver. Vergil nevner også slik forvandling. Hos Gaius Petronius finner man et element fra den mest vanlige formen for varulvfortelling: En mann ble forvandlet til en ulv ved fullmåne.
En tidlig kilde som kan være et av opphavene til en del av legendene er fortellingene om ulfhednar som er nevnt i flere sagaer, som Völsunga saga. De var krigere som gikk i kamp kledd i ulveskinn og som skal ha kanalisert dyrenes ånd for å øke sin egen kraft og villskap. I likhet med berserker var de immune for smerte og sloss som ville dyr. Både ulfhednar og berserker var nært knyttet til Odin.
I latvisk mytologi finner man vilkacis, som var menn som forvandlet seg til ulvelignende beist. I motsetning til varulvene man kjenner ellers var disse til tider vennligsinnede. Man har også lignende myter mange andre steder, og det er sannsynlig at de kan ha et felles opphav i det proto-indoeuropeiske samfunnet, hvor det er tegn på at unge, ugifte krigere ble assosiert med ulver.
I Frankrike var varulvmyten særlig fremtredende i det 16. århundre. Det ble holdt en rekke rettssaker knyttet til varulver. I noen av dem, som saken mot Gandillonfamilien i Jura og mot en skredder i Angers, var det klare bevis for mord og kannibalisme, men assosiasjonen med ulver kommer ikke klart frem. I andre saker, som den mot Gilles Ganier i Dole i 1573, var det klare beviser for at en ulv hadde vært på ferde, men ingen beviser mot den anklagede. I en periode hvor varulvfrykten skapte en hysterisk stemning er det bemerkelsesverdig at saken mot Jean Grenier i Bordeaux i 1603 endte med at dommeren erklærte at lykantropi var ikke var annet enn en illusjon forårsaket av galskap. Fra dette tidspunktet dempet hysteriet seg, og varulver gikk etterhvert fra å være farlige, kjetterske vesener – religiøse forestillinger hadde blitt blandet inn i myten – til å gå tilbake til den førkristne «mann-ulven».
En senere episode i Frankrike inngår også i varulvenes historie. Mellom 1764 og 1767 drepte beistet i Gévaudan en rekke mennesker og dyr, og en av teoriene var at det var en loup-garou («varulv»).
I Preussen og Litauen ble varulver i det 16. århundre regnet som langt mer destruktive enn «sanne og naturlige ulver», ifølge biskopene Olaus Magnus og Majolus. De katolske biskopene i området erklærte at varulvene var «et forbannet kollegium» av de som «lystet etter innovasjoner i strid med guddommelig lov». Dette minner sterkt om den religiøse dimensjon som var tilstede i Frankrike i samme tidsrom.
I England hadde man fortsatt ulver ved begynnelsen av 1600-tallet. Under Jakob I forekom en rekke hekseprosesser, og kongen erklærte i den forbindelse av warwoolfes var ofre for galskap forårsaket av «en naturlig overflod av melankoli». Innen 1680 hadde ulvene blitt utryddet, og varulvmyten mistet da mye av sin betydning.
Evnen til å forvandle andre mennesker til ville dyr ble ikke bare tilskrevet onde krefter, men også helgener. Thomas Aquinas skrev «Omnes angeli, boni et mali, ex virtute naturali habet potestatem transmutdandi corpora nostra»; «Alle engler, gode og onde, har makt til å forvandle våre kropper». St. Patrick skal ifølge en legende har forvandlet den walisiske kongen Vereticus til en ulv, og Natalis skal ha forbannet en irsk familie slik at de ble forvandlet til ulver. I Russland var det derimot ifølge legendene bare gjennom å tirre Djevelen at man risikerte å bli forvandlet til en ulv.
Det så langt siste kjente tilfellet av påstander om varulver ble rapportert mot slutten av 1990-årene i Uttar Pradesh i India. Det skal ha forekommet en rekke ulveangrep mot mennesker, og skremte innbyggere hevdet blant annet at det dreide seg om varulver.