google/wiki40b huggingface dataset:
Courteney Cox

Bakgrunn

Courteney studerte ved Mountain Brook High School, hvor hun var cheerleader, svømmer, og tennisspiller. Ved Mount Vernon College studerte hun arkitektur og interiørdesign, men sluttet etter bare ett år for å begynne som modell for Ford Modelling Agency, samtidig som hun tok dramatimer.

Privatliv

12. juni 1999 giftet Cox seg med skuespilleren David Arquette, som hun møtte under innspillingen til Skrik, og sammen har de en datter som har fått navnet Coco.

TV-serier

Cox ble først godt kjent for sin rolle som den moderlige Monica Geller i situasjonskomedien Venner for livet, en rolle hun hadde i 10 år, så lenge serien varte, fra 1994 til 2004.
23. september 2009 startet serien Cougar Town hvor Cox spiller hovedrollen, noe hun ble nominert til Golden Globe for samme år i klassen «Best Performance by an Actress in a Television Series – Musical or Comedy».
Folkets ven

Merknad

Filmen er bevart og kan beskues i DFIs filmdatabase.
Jørn Sloth

Karriere

Jørn Sloth vant i 1962 dansk mesterskap i sjakk for juniorer, og i 1964 tok han den uoffisielle EM–tittelen for juniorer i Groningen. Han er utdannet som cand. mag., og har i alle år valgt å føre en tilværelse som gymnaslærer og familiefar framfor å forsøke seg som profesjonell sjakkspiller. Han var på det danske laget i Sjakk-OL i 1972 og har i alt spilt 52 landskamper for Danmark. Siden 1975 har han mest spilt postsjakk, men deltar stadig av og til i alminnelige sjakkturneringer.
Irreparabile tempus

«Irreparabile tempus» (uerstattelige tid), «Farce med Efterspil af Forfatteren til Farcen «Ah!»» er ett av Henrik Wergelands ungdomsverker. Han skrev dette skuespillet mens han fremdeles var tenåring. Det forelå på vårparten i1828. Stykket er en krysning av farse og moralitet, og kan best karakteriseres som en farsemoralitet.
Irreparabile Tempus tar bl.a. opp skole- og oppdragelsesproblemer, og kan sies å innlede skolekritikktradisjonen i norsk skjønnlitteratur.

Handling

Stykket handler om noen jenter som akkurat har gjort ferdig sin skolegang på en høyere pikeskole. Det viser seg snart at de ikke har lært noen ting skikkelig, og ramser opp en mengde unyttige opplysninger. Lærerne viser seg å være manipulative og kunnskapsløse.
Vel ute i verden møter de moster Mote, som straks huker tak i dem, gir dem klisejepregede roller å spille, og setter standard for deres tilværelse som voksne kvinner. De læres opp til å gjøre seg kostbare og avvise friere, i alle fall til en viss grad, lyve på alderen, og mest av alt gjøre livet til et maskespill. Mote sier at Kathinka skal spille rollen som den intellektuelle fritenkeren, Rosa skal være den svermeriske roman/ukebladlesersken, Konstanse den religiøse, og Molly den knisete. Kjeder rollene, kan de bytte. Før Mote går, får jentene hvert sitt speil, slik at de kan fordype seg i seg selv.
Den eneste som ikke lar seg dupere av moten, er Thora. De andre ler av henne fordi hun har bestemt seg for å skaffe til veie den kunnskapen skolen ikke kunne gi henne. De andre ser på henne nærmest som en nerd.
Når kavalerene dukker opp, viser det seg at de også spiller roller: Den selvopptatte poeten, tøffingen, den intellektuelle, den klesbevisste og den stortalende militær. De begynner et langvarig spill med jentene, og skifter på å ha dem som kjærester, men blir alltid holdt på passe avstand.
Kavalerene går snart lei av kurtisespillet, og danner sin egen krets der de underholder seg med kortspill. Det går en god stund før de oppdager at Faster Tid er underveis. Jentene oppdager henne først. Hun gjør et uhyggelig inntrykk på dem, og de trygler forgjeves guttene om hjelp. Men snart må også disse finne seg i at tiden herjer med dem og legger alderdommen over dem. Altfor sent innser poeten Stygge på vegne av dem alle at de har forspilt mulighetene sine i livet, og mens Tid langsomt fører dem mot graven, innser Stygge at de har kastet bort tiden. Han uttaler konklusjonen: «Uerstattelige tid».

Etterspillet

Thora overlever de andre og befinner seg på kirkegården der hun blant annet leser på gravsteinene til sine jevnaldrende. Thoras liv har vært hardt, men meningsfylt. Når Tid til slutt kommer til henne, er det med trøstende ord, og Thoras erkjennelse er at tiden er «erstattelig, ei uerstattelig».
Stykket har i seg en klar beskjed om å bruke tiden meningsfylt og ikke forspille den. Det er beslektet med Det gamle spill om Enhver (på tysk Jedermann på engesk Everyman), og andre av middelalderens moraliteter.
Gamzigrad

Gamzigrad (serbisk: Гамзиград) er et spasted i Øst-Serbia, nær byen Zaječar. Ved Gamzigrad ligger ruinene etter et stort romersk kompleks kalt Felix Romuliana. På grunn av ruinenes størrelse og de mange tårn trodde man lenge at ruinene var etter en romersk militærforlegning, men systematiske utgravinger etter 1953 avdekket at stedet har vært et romersk palass.

Historie

I 1984 ble inskripsjonen «Felix Romuliana» oppdaget og mysteriet til Gamzigrad ble løst. Inskripsjonen fra 360 avslørte det fulle navnet til komplekset, som er nevnt i «Epitome» (skrevet 553-555 av Aurelius Victor and Procopius’ De Aedificiis). I «Epitome» finnes det opplysninger om at den romerske keiser Galerius ble født og begravet i Dacia, på stedet som heter Romulianum, oppkalt etter hans mor Romula.
Keiserpalasset ble bygget ved fødestedet til av en av tetrarkene, keiser Galerius (ca. 260- 311), den adopterte sønnen og svigersønn til keiser Diocletianus. Byggingen startet år 289, etter en seier over perserne som ga Galerius ære og berømmelse. Navnet Felix Romuliana ble gitt til minne om hans mor Romula, som også var prestinne i en hedensk kult. Galerius fikk bygget et storslått palass med murer og 20 tårn.
Komplekset med tempel og palass hadde tre hovedformål: et sted for å dyrke morens guddommelighet, et monument for hans gjerninger som keiser, og en luksusvilla der han kunne trekke seg tilbake etter at han hadde abdisert.
Galerius og hans mor er begravd på en høyde nær Felix Romuliana, kalt «Magura».
Palasset ble aldri bygget ferdig og det ble gitt til den kristne kirken på 300-tallet. Senere ble det ødelagt av hunere, før keiser Justitian I gjorde palasset om til en grensefestning på 500-tallet. Etter angrep fra slavere på slutten av 500-tallet ble stedet forlatt. I det 11. århundre ble det på nytt liv i komplekset, da slaviske bosetninger ble etablert på stedet.
Arkeologiske utgravinger har avdekket restene av et palassområde med mosaikker, bad og dører. Blant de mest betydningsfulle funnene er portrettet av romerske keisere laget av egyptisk lilla stein (porfyr) og mynter som hjelper arkeologene til presise dateringer.
Gamzigrad er et av de mest betydningsfulle romerske stedene i Europa. Integritet og ekthet dokumenteres ved at det har blitt foretatt relativt få utgravninger på stedet og at man ikke har forsøkt å restaurere de sterkt forringede gjenstandene.
I 2007 ble Gamzigrad-Romuliana, Galerius’ palass tatt med i UNESCOS verdensarvliste.
Deepsea Delta

Deepsea Delta er en halvt nedsenkbar plattform. Plattformen ble bygd av det finske verfet Rauma Repola i 1981, og ble ombygd i 1996. Eier av plattformen var Odfjell Drilling, med hovedkontor i Bergen, men ble i 2009 overtatt av Songa.
Den endret i 2009 navn til Songa Delta.
Teie Idrettsforening

Fotball

Teie IFs A-lag i fotball for herrer spilte i 2. divisjon i 1996, men rykket ned allerede etter én sesong. I dag (oktober 2018) spiller laget i 4. divisjon. Geir Westlie er hovedtrener for laget.
Andreas Urbye

Liv

Urbye ble student i 1869, cand. jur. i 1891, og var et par år edsvoren fullmektig. I 1894 og 1897–98 var han i utlandet med stipend for å studere strafferett. I mellomtiden var han sekretær i straffelovskommisjonen og fullmektig hos Riksadvokaten. I 1898 ble han statsadvokat i Tromsø og Finnmark lagsogn. Mens Francis Hagerup var statsminister, ble han konstituert som professor i strafferett ved universitetet i Kristiania 1904–05.
I 1905 var Urbye sekretær for de norske delegerte under Karlstadforhandlingene om oppløsning og avvikling av unionen. 1906–12 var han amtmann i Finnmarkens amt, og deltok som sådan 1907 ved forhandlingene i St. Petersburg om et grensedistrikt mellom Finnmark og Russland. I 1909 fikk han doktorgraden med en avhandling om Norsk strafferet.
I 1912 ble han sorenskriver i Eiker, Modum og Sigdal, men inntrådte alt i januar 1913 som statsråd i Gunnar Knudsens andre regjering. Her var han 1913–16 arbeidsminister og 1916–17 justisminister. Som justisminister la han frem et lovforslag om innskrenkninger i trykkefriheten («Lex Urbye»), men gikk av da forslaget ble nedstemt i odelstinget. De ble vedtatt mistillitsforslag mot Urbye. I 1918 ble han norsk sendemann ved legasjonen i Helsingfors, 1924–1939 i Moskva. 1939–49 var han medlem av Den faste voldgiftsdomstolen i Haag.
Tucuruí-demningen

Tucuruí er en demning og et vannkraftverk i Tocantins-elven i det sentrale Brasil. Navnet kommer av en liten by som måtte flyttes da dammen ble konstruert. Installert effekt for vannkraftproduksjon er 8.370 MW, fordelt på 24 turbinstasjoner – den fjerde største vannkraftytelsen i verden. Arbeidet med dammen ble påbegynt i 1976, og etter første byggetrinn var ytelsen på 4.240 MW.
Med 120,000 m³/s har Tucuruí verdens sterkeste avrenning fra en vannkraftanlegg. Dammen er 78 meter høy og 11 000 meter lang. Selve damfyllingen er på 85 millioner m³, tredje størst i verden.
Det er selskapet Eletronorte som opererer og vedlikeholder demningen og vannkraftanlegget.
Filmen Smaragdskogen ble tatt opp ved demningsanlegget.
Det har vært protester mot utbyggingen, som ga en oversvømming som førte til flytting av minst 32.000 personer, mens 100.000 fikk redusert vannkvalitet eller andre negative følger.
Rasmus Skylstad

Bakgrunn

Han var sønn av Berent Skylstad (1860–1948) og Berthe Skylstad (1865–1900). Slekten har sitt navn etter bygda Skylstad, som ligger ved Norangsfjorden på Sunnmøre.

Karriere

I 1912 tok han examen ved Kristiania handelsgymnasium. Deretter arbeidet han seks år utenlands som kontorist.
Fra 1918 til 1921 var han sekretær ved konsulatet i Genova, etterfulgt av ett år som attaché ved legasjonen i Roma 1921. Han var ansatt ved legasjonen i Madrid i perioden 1921–1923, og ved legasjonen i Lisboa 1923–1924. Fra 1924 til 1927 jobbet han i Oslo som sekretær i Utenriksdepartementet, i perioden 1925–1928 privatsekretær for utenriksministeren, og i 1926 og 1927 sekretær for den norske utsending til Folkeforbundet sine møter. Han arbeidet ved legasjonen i London ett års tid, før han i 1931 var han tilbake i Oslo, som leder for kontoret som håndterte Folkeforbundet. Han fikk opprykk til byråsjef i 1934, og var deretter gjennom en treårsperiode sakkyndig rådgiver for og varamann (suppleant) til flere norske delegasjoner til Folkeforbundets møter. I 1937 fikk han permisjon fra UD for å tiltre som direktør i Folkeforbundets sekretariats minoritetsavdeling, som hadde sitt hovedkvarter i Genève. Etter den andre verdenskrigs utbrudd ble han også direktør for Folkeforbundets avdelinger for flyktninger, internasjonale byråer og intellektuelt samarbeid.
Imidlertid ba Trygve Lie ham om å komme over til London der den norske eksilregjeringen hadde tatt sete. Fra 1941 til 1945 var han ekspedisjonssjef i det norske Utenriksdepartementet under eksilperioden i London. Fra 1945 var han sendemann til Bern i tre år, og samtidig sjef for den norske delegasjonen til Folkeforbundet. Folkeforbundet var da under avvikling, ettersom man var i ferd med å etablere et nytt internasjonalt samarbeidsforum: De forente nasjoner.
Han ble i 1945 gift med den sveitsiske Hélène Marie Adèle de Blonay (1901–1994), som var datter av godseier, baron Sigismond Édouard de Blonay og Anne Marie Bodmer fra Lausanne.  Hennes bror Henri var ulønnet norsk konsul i Genève 1946–1947.
I 1946 ble Rasmus Skylstad tildelt St. Olavs Orden. I 1948 vendte han tilbake til Oslo for å tiltre stillingen som utenriksråd, og tjenestegjorde i denne stillingen inntil han i 1958 ble sendemann (ambassadør) til legasjonen i Paris. Dette embetet hadde han frem til han gikk av med pensjon i 1964. Han døde i 1972 i Lausanne. Han etterlot seg ingen barn.
The Family Man

Handling

Jack Campbell er en singel, velstående bankmann som jobber ved Wall Street, New York City. En morgen våkner han opp i et hus i New Jersey, med en kone han aldri giftet seg med, og to barn. Jack innser at han lever det livet han kunne ha levd dersom han aldri hadde dratt til London og blitt bankmann, men blitt i USA med kjæresten sin.
Han ønsker desperat å komme tilbake til sitt liv i New York, men kan ikke endre dette av fri vilje, og må tilpasse seg rollen som familiemann. Etterhvert lykkes han; han blir glad i «barna sine», forelsket i kona si og jobber hardt ved sin nye, kjedelige jobb. Plutselig blir han tilbudt en jobb som bankmann i New York. Hans gamle personlighet som bankmann vil ta imot jobben, mens hans nye personlighet som familiemann forteller ham at det er en dårlig idé, og han beslutter å takke nei til jobben.
Idet Jack innser de sanne verdiene i sitt nye vil, blir han sendt tilbake til sitt gamle liv. Desperat etter å komme tilbake til livet som familiemann, glemmer han å avslutte en viktig fusjonshandel, og drar til kona han hadde i drømmen like før hun reiser til Paris. Han forteller henne om hvilken lykkelig familie de kunne hatt sammen, etter hva han husker fra livet som familiemann. Hun går med på å ta en kopp kaffe ved flyplassen.
Hei – alle barn, Gøy med Per Asplin

Hei – alle barn, Gøy med Per Asplin er en samleplate med Per Asplin, utgitt på CD i 1994.

Sangartisten Per Asplin (1928-1996) tok eksamen som musikklærer ved Musikkonservatoriet i Oslo i 1952, og arbeidet mye med musikk og teater for barn. Han var blant annet med på flere av innspillingene av Thorbjørn Egners barneviser. 1958–1963 spilte han inn barneplatene Julekos, Gøy med Per Asplin og Hei – alle barn!, som av flere regnes som klassikere innen sjangeren og har vært i handelen siden.
Armin Meiwes

Drapet

Meiwes hadde lagt ut en «annonse» på Internett hvor han søkte etter en velbygd 18-30-åring som ønsket å bli slaktet. Bernd Jürgen Armando Brandes, en tysk mann som var kjent for å besøke homofile prostituerte og interessert i lemlestelse i hjembyen sin, svarte Meiwes.
Da de to møttes i mars 2001 valgte Meiwes å filme hele seansen som ikke har blitt vist offentlig. Ifølge de som har sett filmen skal det hele ha startet med at Meiwes amputerte Brandes' penis. Først ønsket Brandes at Meiwes skulle bite av ham penisen, men han klarte det ikke. Etterpå tok Meiwes en kniv og prøvde å kutte av penisen. Da det viste seg at kniven var for sløv, hentet han en skarpere kniv og skar den av. Etter et mislykket forsøk av Brandes på å spise penisen sin rå, stekte Meiwes den i en panne med salt, pepper og hvitløk før de to delte måltidet seg imellom. Meiwes matet hele tiden Brandes med store mengder alkohol og smertestillende, mens han lå i badekaret og ventet på å dø blodtap.
10 timer senere var Brandes fortsatt i live, men bevisstløs. Meiwes bestemte seg for å ta steget videre.
Meiwes tok med seg Brandes inn i et rom han hadde gjort klart for anledningen. Her drepte han Brandes med knivstikk i strupen, før han hengte ham opp på noen klargjorte kjøttkroker og slaktet ham. Meiwes la så kjøttet i fryseren for å spise resten senere.

Fengslingen

I desember 2002 ble Meiwes arrestert etter at han på nytt la ut en annonse. Politiet oppsøkte huset hans hvor de fant menneskekjøtt i fryseren og en to-timers videofilm som viste drapet. Mengden menneskekjøtt som ble funnet tydet på at Meiwes kunne ha spist så mye som 20 kg. Armin Meiwes ble dømt til åtte og et halvt år for drapet på Bernd Jürgen Armando Brandes, og saken fikk stor medieoppmerksomhet over hele verden. Mange protesterte mot straffen ettersom Brandes selv ønsket å bli drept og fordi kannibalisme ikke var forbudt ved lov.
Da saken på nytt ble tatt opp i retten hevdet Meiwes' psykolog at han fremdeles hadde fantasier og ønsket å slakte og spise unge mennesker. 9. mai 2006 ble Meiwes dømt til livstid av en domstol i Frankfurt am Main.
Cambalache kraftverk

Cambalache kraftverk er et varmekraftverk på Puerto Rico. Det har en installert produksjonskapasitet på 249 MW, fordelt på 3 tradisjonelle generasjonsturbiner, á 83 MW hver. Anlegget ble påbegynt omkring 1995, og stod ferdig i 1998. Brenselkilden er fyringsolje, men det planlegges å bygge anlegget ut til også å kunne fyres på naturgass
Operatør er Puerto Rico Electric Power Authority, og utstyret og arbeid er levert av ABB, m.fl.
Mimimbrius

Utseende

Middelsstore, avlange, brunlige trebukker, dekkvingene er mer eller mindre tett kledt med lys bestøvning. Antennene er nokså kraftige og omtrent så lange som kroppen. Pronotum er tønneformet, med nokså ujevn overflate, dekkvingene jevnbrede.

Utbredelse

Slekten er utbredt i Thailand og Laos og på Borneo.
Astroburger

Astroburger er et norsk band som ble startet av Geir Stadheim, Helge Waaler og RC Thrap-Meyer i 1987. Stadheim er den drivende kraften i gruppa, og den eneste som er gjenværende av originalbesetningen.

Utgivelser

Første utgivelse: She's a Girl 1988

Tributeplate

Det er gitt ut en 10" tribute til Astroburger som heter I Smell an Ambush! A Tribute to Astroburger. Den ble gitt ut på plateselskapet 35G. På utgivelsen bidro blant annet Loch Ness Mouse og Ring.
Ennearabdus

Utseende

En liten til middelsstor (7-11 millimeter), blankt svart, kraftig skarabide. Hodet er kort og bredt, skovlformet, med to korte tenner på forkanten. Pronotum er stort, litt bredere enn dekkvingene, med fint tannet (krenulert) ytterkant og en tverr-valk bak hodet. Dekkvingene er eggformet rundete, ganske små, ved markerte punktstriper. I motsetning til andre Eucraniini har denne arten funskjonelle flygevinger. Beina er nokså lange gravebein, på midt- og bakbeina er leggene ganske slanke, og føttene har små klør, i motsetning til andre Eucraniini.

Levevis

Som andre møkkskarabider har disse artene larver som lever av møkk, men de er uvanlige ved at de lever i svært tørre områder og er spesialiserte på å leve av små, tørre møkk-kuler fra ulike ørkendyr. Billene løper omkring på de to bakerste beinparene, tilsynelatende tilfeldig i sik-sak, og plukker opp møkk-kuler som de måtte finne ved hjelp av frambeina.
Større møkk-kuler kan de transportere ved å skubbe dem framover med hodet, men de ruller dem ikke baklengs som de fleste andre møkkskarabider. Møkka transporteres til en gang som billene har gravd ut, der hunnen legger egg på den når den er gravd ned.

Utbredelse

Slekten har en ganske begrenset utbredelse i tørre, høytliggende områder i det nordvestlige Argentina.
Med 10 cent i lomma

Handling

John Lloyd Sullivan (Joel McCrea) er en ung og rik filmregissør som er lei av å regissere forutsigbare komedier, og han ber produsenten sin om å få lage en film med mening og budskap. Han ønsker å regissere en film om samfunnsaktuelle problemer, som skal hete O Brother, Where Art Thou. Produsenten forteller ham at han ikke kjenner til problemene han snakker om. Sullivan drar ut i verden med kun ti cent i lomma for å få erfaring, og det tar ikke lang tid før han må konfrontere virkeligheten. Han ender etter hvert opp i fengsel hvor han får høre av fangene at det de verdsetter mest er en god latter.
Frank Darabont

Tidlig liv

Darabont ble født i en flyktningsleir i Montbéliard i Frankrike. Foreldrene hans flyktet fra Ungarn etter den ungarske revolusjonen i 1956. Mens han fortsatt var et spedbarn flyttet foreldrene til USA.

Karriere

I en alder av 20 ble Darabont involvert i filmlaging. En av hans første filmer var en kort tilpasning av Stephen Kings The Woman in the Room, som kom med på semifinalistlistene under overveielsen av Academy Award i 1983. Denne korte potboileren førte til at han ble nært assosiert med King, som ga han muntlig rettigheter til ett av hans andre korte verk,  Rita Hayworth og Frihetens Regn fra samlingen Different seasons.
Før han regissørkarriere var Darabont en suksessfull og ettersøkt manuskriptskriver med arbeid innenfor filmer som: A Nightmare on Elm Street 3: Dream Warriors, The Blob, The fly II og en uprodusert etterfølgelse av filmen Commando (som ble forbudt i Norge). Darabont gjorde sin debut med Buried Alive, en TV-film med 2 000 000 USD i budsjett, og som ble sendt på USA-nettverket i 1990. Darabont fortsatte med et utvidet løp som skribent for George Lucas' kortlevde TV-serier: The Young Indiana Jones Chronicles. Han ble kjent etter å ha gjort en god avtale med Stephen King ved å skrive og regissere Frihetens Regn i 1994, som ble nominert til «Beste tilpassede manuskript» under Academy Awards i 1995. Filmen ble også nominert til seks andre Academy Awards, inkludert «Beste bilde».
Etter en femårs pause returnerte Darabont til skjermene med den velmotatte Den grønne mil, en film han regisserte, skrev og produserte. Som Frihetens Regn så var denne filmen også basert på et verk av Stephen King. Filmen ble nominert til «Beste Bilde», og Darabont ble nominert til sin andre Academy Award for «Best Tilpassede Manuskript». Han etterfulgte dette med Majestic to år senere til en del mindre fanfare. Etter å ha fått lunkede anmeldelser av kritikerne så feilet besøkstallene, og tjente kun inn halvparten av dets 72 millioner USD budsjett internasjonalt.
Velkjent for sine manuskriptskriveferdigheter så er Darabont kjent får å ha sjekket manuskriptene til Steven Spielbergs filmer Redd Menig Ryan og Minority Report. I 2002 skrev han et tidlig utkast av Indiana Jones and the Kingdom of the Crystal Skull, og mens Steven Spielberg granngivelig elsket det, så avviste George Lucas manuskriptet av ukjent grunn.
I 2005 så publiserte Cemetery Dance Publications Darabonts roman: Walpuski's Typewriter i en begrenset utgave. Historien, som originalt ble skrevet i tyveårene, dukket først opp i Jessie Horstings magasin: Midnight Graffiti.
Penobscot Building

Historie

Da den var ferdigstilt, var den den åttende høyeste bygningen i verden og den høyeste utenfor New York City og Chicago. I likhet med mange andre bygninger fra det glade 20-tallet, er den inspirert av Art deco, blant annet dens "H" fasong (designet for å slippe mest mulig solskinn inn i bygningen) og de skulpturelle tilbaketrekningene som får de øverste etasjene til å "erodere". Bygningens arkitekt, Wirt C. Rowland designet også andre skyskrapere i Detroit som Guardian Building og Buhl Building i samme tiår. Om natten er bygningens øverste etasjer flombelyst, med det røde signalet på radiomasten kronende på toppen.
Selv om Penobscot Building har flere etasjer enn One Detroit Center(45 overflateetasjer mot Comerica Towers 43), er Comericas etasjer og spirer høyere, med en takhøyde omtrent tjue meter høyere enn Penobscots. Den overdådige Penobscot er en av mange bygninger i Detroit som innehar arkitektoniske skulpurer av Corrado Parducci.
Penobscot Building fungerte som et "kompass" for piloter i flytidens tidligere dager, i sammenheng med sin nordvendte posisjon. Bygningen inspirerte delvis Empire State Building i New York, og mange fagarbeidere jobbet med konstruksjonen av begge bygningene.
Bygningen er også delvis tilknyttet en eldre og kortere bygning, Penobscot Annex, som er lignende formet. De to bygningene er en del av Penobscotkvarteret, ved Griswold Street og West Fort Street. Den er den siste delen av Penobscotkomplekset som ble bygd.

Navnets opprinnelse

Bygningen er oppkalt etter Penobscot, en indianerstamme fra Maine.
Madi

Mà'dí er en folkegruppe i Sør-Sudan og i Uganda. Nimule er den største byen i Madi i Sudan. Madi folkegruppe ligger i delstaten East Equatoria i Sør-Sudan.
Madi er større i Uganda enn det er i Sudan.