Jana Andolan 2006

Jana Andolan er et navn på nepali på det store demokratiopprøret i Nepal i april 2006.
Jana Andolan betyr egentlig folkebevegelse, og transkriberes ofte som Jan Andolan, janandolan, janaandolan. Jana Andolan brukes også som et navn på det store demokratiopprøret i 1990 (se Jana Andolan 1990). Opprøret i 2006 har også blitt kalt Lokatantra Andolan (demokratibevegelsen), og etterhvert stadig oftere Jana Andolan II.
Opprøret begynte 5. april. Det endte 24. april med at diktatoren kong Gyanendra måtte gi fra seg makta til parlamentet, som hadde vært oppløst i 4 år.

Gyanendras statskupp

Kong Gyanendra, som overraskende kom til makta etter en mystisk massakre på Kathmandus slott i 2001, støtta alt under sitt første halvår ved makta innføring av unntakstilstand og mange innskrenkinger i de demokratiske fri- og rettighetene.
Våren 2002 støtta han at statsminister Sher Bahadur Deuba avsatte alle lokale kommunestyrer. I mai støtta han at Debua oppløste parlamentet som var valgt i 1999. I oktober avsatte han Debua og tok for første gangen makta sjøl. Dette var første fase i Gyanendras statskupp,som mange oppfatta som ei planmessig utvikling i retning av et nytt kongelig diktatur som det som fantes fra 1960 til 1990.
Fra høsten 2002 regjerte Gyanendra ved å sette inn statsministre med svak støtte i det oppløste parlamentet og i folket, som dermed blei avhengig av ham.
Høsten 2004 blei det klart at han ikke var fornøyd med dette systemet og forberedte et statskupp. Kuppet kom 1. februar 2005. Fra da av fungerte Gyanendra også som statsleder.
I regjeringa tok han med ekstreme monarkistiske politikere som Tulsi Giri og Khamal Thapa. Han varsla at han planla valg sjøl om alle viktige parlamentariske partier boikotta ham, og oppmuntra til dannelsen av mange små, rojalistiske partier. Dette blei forstått som at han planla ei ny utgave av det kongelige diktaturet som hans far Mahenrda innførte, det såkalte Panchayat-demokratiet.

Den demokratiske alliansen mot kongen

Gyanendra begrunna sitt statskupp med at det var nødvendig for å vinne borgerkrigen mot maoistene. Men i praksis førte det til at alle hans motstandere slutta seg sammen.
De største parlamentariske partiene, som hadde ligget i bitter strid siden 1991, slutta seg sammen i Sjupartialliansen for demokrati i Nepal.
Nepals Kommunistiske Parti (maoistisk), hadde i flere år tilbudt disse partiene et samarbeid mot kongen, som de hadde avslått. På våren 2005 var det tydelig at de var mer positive.
India som fra 2001 hadde gitt Gyanendra støtte i borgerkrigen, svingte etter statskuppet om til å bli for av et sånt samarbeid. Det fikk avgjørende betydning.
Det største, nærmest sosialdemokratiske kommunistpartiet i India, Communist Party of India (Marxist) (kjent som CPM) var alliert med den indiske regjeringa (et «regjeringsparti utafor regjeringa») Dets representant Sitaram Yechuri skal ha vært en sentral formidler både mellom de nepalske maoistene og den indiske regjeringa, og i forhandlingene mellom maoistene og de parlamentariske partiene.
I november 2005 forhandla NKP (Maobadi) og Sjupartialliansen seg fram til en avtale i 12 punkter i Delhi. I avtalen sa maoistene at de ville respektere flerpartidemokrati, ytringsfrihet osv, og godta det dersom befolkninga stemte dem ned i valg. Sjupartialliansen godtok maoistenes krav (som egentlig er et gammalt demokratisk løfte fra det første demokratiopprøret i 1951) om at det skal velges ei grunnlovsgivende forsamling, som bl.a. kan legge grunnlag for en sekulær stat og ta stilling til spørsmålet om republikk. På dette grunnlaget sa maoistene seg villige til å avslutte den snart ti år gamle borgerkrigen.

Avtrale om opprør

Dette førte til at da NKP (Maobadi) i januar 2006 avslutta en ensidig våpenhvile som hadde vart et halvt år, la Sjupartialliansen all skyld på kongen.
Den nye alliansen fikk sin første praktiske prøve da den boikotta Gyanendras «kommunevalg» 6. februar, der knapt 10% av velgerne kunne delta og bare små rojalistpartier stilte opp. Boikotten var en stor suksess. Mange steder måtte valget avlyses på grunn av mangel på kandidater. Offisiell deltakelse var rundt 20%, men det blei hevda at den virkelige deltakelsen var lavere. Valgfarsen blei fordømt internasjonalt, også av kongens hovedallierte USA.
I mars var det nye samtaler mellom NKP (Maobadi) og Sjupartialliansen i Delhi. De to partene kom fram til ei felleserklæring der de forplikta seg til å danne ei overgangsregjering som skal forberede valg til ei grunnlovsgivende forsamling. De uttrykte enighet om at bare en stor folkebevegelse kunne få til dette, og varsla at en sånn bevegelse skulle starte i april.
Et problem dukka opp helt på slutten, da lederen for Nepali Congress (Democratic) Debua nekta å undertekne erklæringa sammen med maoistene. (NC(D) var sammen med 4 av de 7 partiene i alliansen ikke representert under sjølve forhandlingene i Delhi, men fikk erklæringa til godkjenning etterpå.). (Debua fikk 2 års fengsel for korrupsjon sommeren 2005 men slapp overraskende ut våren 2006. Noen kommentatorer hevda at det var for at han skulle skape indre problemer i Sjupartialliansen.)
Problemet blei løst ved at Sjupartialliansen og maoistene sendte ut samme uttalelse hver for seg. Nå var alt klart for folkeopprøret.

Opprøret i april 2006

Foran opprøret ba Sjupartialliansen offentlig maoistene om å oppheve den 3 måneder lange blokaden av veiene i de hadde varsla. NKP (Maobadi) gikk med på det, og erklærte også en ensidig våpenhvile i Kathmandudalen mens protestbevegelsen varte.
Ved starten erklærte Sjupartialliansen at den skulle gjennomføre en generalstreik i fire dager, fra den 5. til den 8. april, som skulle ende med et stort folkemøte den 8. april.

Maoistene pressa på utafra

Både kongens diktatur og opprøret i april 2006 er følger av borgerkrigen som NKP (Maobadi) starta i 1996.
Statskuppet i 2005 avslørte trolig et gammalt ønske fra Gyanendra om å gjenopprette det kongelige diktaturet fra før 1990. Men maoistenes store framganger fram til 2004 blei et godt påskudd for kupp. På den andre sida gjorde statskuppet at NKP (Maobadi) kunne oppnå den alliansen med de legale partiene som maoistene har søkt i flere år.
Maoistenes problem ser ut til å ha vært at de etter framgangen fram til år 2001 ikke klarte å vinne nok politisk støtte i storbyene til å ta makta i hele landet. Dermed måtte det søke kompromiss: En allianse med de legale parlamentariske partiene, som tross alle sine problemer fortsatt har viktig politisk støtte i Kathmandudalen, der den politiske makta i Nepal sitter.
Etter at avtalen med Sjupartialliansen blei oppretta, virker det klart at det er maoistene som har pressa på for at de nye allierte skulle prøve å styrte kongen.
I den betydninga er det NKP (Maobadi) som pressa fram opprøret i april.

De var innafor også

I ettertid har det kommet fram opplysninger som viser at NKP (Maobadi) også spilte ei viktig rolle i å organisere opprøret, også inne i Kathmandu og andre store byer.
De første store demonstrasjonene var i provinsen. Her har maoistenes sterke organisasjon på landsbygda sikkert hatt mye å si, uansett hvilke partiflagg demonstrantene møtte opp med.
NKP(Maobadi) sendte hundrevis av aktivister inn i Kathmandu ved begynnelsen av opprøret. De deltok i lokal mobilisering (også kamuflert som medlemmer av de legale partiene og uavhengige organisasjoner), blokkerte veier, organiserte konfrontasjoner med politiet osv.
Lekhnath Neupane, leder for maoistenes sterke studentorganisasjon (ANNFSU (R), kom inn i Kathmandu få dager etter at demonstrasjonene starta. Det samme gjorde Gunaraj Lohani, leder for maoistenes lærerforbund.
Studenter viktig som sjokktropper fra starten, og blant dem har maoistene støtte, også i Kathmandu. Ettersom opprøret vokste og de legale partienes ledere blei mindre dominerende, kan maoistene ha betydd mer, både ved å mobilisere folk fra landsbygda inn til byene, og ved å organisere deltakelse av bygdefolk og arbeidere i byene.
I løpet av opprøret organiserte NKP (Maobadi) også protester gjennom frontorganisasjoner som Loktantrik Sanyukta Morcha (Democratic United Front – Den Demokratiske Enhetsfronten), leda av tidligere medlem i overhuset for NKP (ML) Ram Man Shresta, og Rastriya Jana Manch (National People's Front – Den Nasjonale Folkefronten), en ny organisasjon leda av tidligere generalsekretær i NKP (Masal) Bhakta Bahadur Shresta.
At NKP (Maobadi)s partiflagg dukka opp i massene på slutten av opprøret, viser at partiets organisasjon var tilstede. Hvor stor rolle det spilte kan bli kjent i framtida, når historikerne kan intervjue de som var med.

Kampen for republikk

Aller viktigst var det trolig at noen av NKP(Maobadi)s viktigste paroler fikk ei oppslutning i Kathmandudalen som ser ut til å ha overraska både partiledelsen og partiets motstandere.
Dette gjelder bl.a. kravet om republikk, som Prachanda nærmest sa seg villig til å legge på hylla under forhandlingene med Sjupartialliansen. Jo større demonstrasjonene blei, jo kraftigere blei kravet om republikk.
Det samme gjelder de nær tilknytta krava om valg på grunnlovsgivende forsamling og sekulær stat. Dette har vært sentrale demokratiske krav fra 1950, og at de ikke blei gjennomført etter det forrige store demokratiopprøret i 1990, skapte stor skuffelse blant et stort flertall av nepalesere som spenner fra moderne sekularister i storbyene til unge kvinner, fattigbønder, lavkaster og kasteløse, og religiøse og nasjonale minoriteter.
Det viste seg at disse krava er veldig populære på gata i Kathmandu, også i kretser der maoistene sjøl har liten støtte (bl.a. i studentorganisasjonene til de store partiene).
Politisk blei derfor NKP (Maobadi) stående som det partiet som sa akkurat det demonstrantene på gata i hovedstaden ropte: Republikk, grunnlovsgivende forsamling, sekulær stat.
Om dette vil gi uttelling i sterk framgang for partiet sjøl i Kathmandudalen, vil tida vise.

Hva betyr dette for etterspillet?

De politiske vinnerne av Jana Andolan 1990 var i første omgang Nepals Kongressparti, i andre omgang den moderate delen av kommunistbevegelsen som i 1991 organiserte partiet UML.
Begge disse partiene begynte alt ved avslutningen av opprøret å jobbe for å hindre at det gikk for langt.
Kongresspartiet ønska for eksempel å beholde monarkiet, mens massene på gata krevde republikk. (En av grunnene til at G.P. Koirala gikk mot kravet om ei grunnlovsgivende forsamling, var at han var redd for at velgerne ville stemme for republikk.) Disse to partiene gikk også med på kongens krav om å beholde Nepal som en hinduisk stat, UML i første omgang mer forbeholdent, men få år etterpå støtta begge partier den ganske kongevennlige og hinduvennlige grunnlova av 1990 fullt ut.
I Jana Andolan 2006 er disse partiene også vinnere, men den virkelig store vinneren er NKP(Maobadi).
Kongresspartiet og UML gikk også på slutten av 2006-opprøret med på kompromisser som NKP(Maobadi) var mot – spesielt at de godtok at kong Gyanendra blei sittende, noe maoistene var sterkt mot.
NKP (Maobadi) kom ut av opprøret som et legalt parti, som kunne holde lovlige demonstrasjoner i Kathmandu og forberedte seg på å åpne aviser og kontorer.
Maoistene hadde ikke noe ønske om kompromisser med kongemakta etter opprøret. Det samme gjaldt de fleste demonstrantene, som huska hvordan krava fra 1990 forsvant etter at opprøret seira.
Kombinasjonen av maoistopprørerne, som kontrollerte 80% av landet, og gata i storbyene, som hadde vist at den krevde at kongen skulle vekk, så ut til å åpne mulighetene for et mye mer radikalt etterspill i 2006.
NKP (Maobadi) forhandla derfor med Sjupartialliansen ut fra styrke etter at opprøret var over. Etter at Sjupartialliansen hadde godtatt at kongen blei sittende, skyntet den seg å erklære at den ville innfri maoistenes viktigste politiske krav om frigiving av fanger, ei overgangsregjering der maoistene skulle delta, og valg til ei ny grunnlovsgivende forsamling.
Kongehuset visste også at dersom maoistene fikk sin vilje gjennom, betydde det slutten 250 år med konger fra Shah-dynastiet i Nepal.
Hæren, som var i hard kamp med maoistene helt til slutten av april, var dessuten intakt og hadde samme ledelse.
Om kongehuset og hæren ville prøve å redde det gamle systemet ved å forsøke et nytt kupp eller på andre måter starte borgerkrigen igjen, var vanskelig å vurdere etter opprøret våren 2006.