google/wiki40b huggingface dataset:
Kjærlighet på pinne

Kjærlighet på pinne, også kalt kjærlighet, slikkepinne eller klubbe er en type sukkertøy som er festet på en pinne. Den kan ha mange ulike farver, smaker og former, men de mest vanlige er runde med enten sur, salt eller søt smak. Pinnen er som regel fremstillet av presset papir, plast eller tre. 
Kojak, politietterforskeren fra TV-serien med samme navn, hadde slikkepinner som sitt varemerke.
Jumnos ruckeri

Utseende

En stor (40-57 millimeter), blankt grønnlig metallisk gullbasse uten horn på hodet. Pannen er flat og rektangulær. Kroppsformen er litt flat, bredest ved "skuldrene", dekkvingene har oftest et par gulaktige flekker. Beina, særlig frambeina, er ganske lange. Arten er den største i gruppen Goliathini utenfor Afrika.

Levevis

Denne arten er en aktiv flyger som for det meste holder seg høyt oppe i trekronene.

Utbredelse

Arten er utbredt i Thailand, Laos, Malaysia, Hainan og Vietnam.
Nosferatu

Handling

Historien starter i den oppdiktede tyske byen Wisborg. Den unge John Hutter (Harker) er en suksessfull eiendomsmegler som blir bedt av sin sjef om å dra til Transilvania for å treffe en klient ved navn grev Orlok. Det mangler ikke på illevarslende tegn og advarsler fra landsbyboerne i traktene, men Hutter lar ikke landsens overtro komme i veien for sitt arbeide. Etter å ha kommet til Orlocks slott går det meste etter planen, helt til under en middag hvor han uheldigvis skjærer seg selv i tommelen. Synet av blod gjør Orlok vill og han forsøker å suge noe av det til seg, men blir skjøvet vekk. 
Da Orlok senere får se et bilde av den vakre Ellen, Hutters kone, undertegner han de nødvendige dokumentene og setter om natten kursen rett mot Wisborg for å bite henne i nakken og suge blodet hennes. Med seg tar han en hel hær av pest-rotter som skaper en dødelig epidemi i byen. Det blir straks et kappløp om å komme seg til Ellen og bringe henne i trygghet før Orlok finner henne. Spørsmålet er bare hvor lenge Hutter klarer å holde seg stabil nok da han selv har fått to hoggemerker i nakken.
Oslo Buddhistsenter

Oslo Buddhistsenter er en del av Den vestlige buddhistordens venner og er medlem i Buddhistforbundet. Senteret ble opprettet 19. februar 2000 av Gunaketu som er ordinert inn i Den vestlige buddhistorden.
Oslo Buddhistsenter formidler Buddhas lære i en vestlig sammenheng for å leve frie liv. Frie liv er her karakterisert av medfølelse, visdom, etikk og oppmerksomhet. Det er lagt vekt på at formidlingen er pragmatisk både i teori og praksis. Det tilbys også veiledning til helsepersonell som er interessert i mindfulness etter Jon Kabat-Zinn.
EM i turn for kvinner 2004

Det 25. europamesterskapet i turn for kvinner ble arrangert i 2004, i Amsterdam i Nederland.
Johan A. Vikan

Familie og yrkesliv

Han ble født på slektsgården Østre Vikan i Stjørdal som sønn av gårdbruker og varaordfører Arne Vikan og hustru Marit Arnstad. Moren var datter av gårdbruker og ordfører John O. Arnstad, og søsteren Eli var gift med gårdbruker, ordfører og fylkesordfører Peder J. Arnstad (ikke av samme slekt). Johan A. Vikan giftet seg i 1942 med landbrukskandidat Cornelia Saxevik, datter av disponent Christian Saxevik i Meraker Brug. Cornelia ble også tillitsvalgt i Senterpartiet.
Før den andre verdenskrig drev han med friidrett. Etter Sund folkehøgskole og Mære landbruksskole utdannet han seg til landbrukskandidat ved NLH. Vikan var gårdsfullmektig på Mære frem til han overtok slektsgården under krigen. I 1942 overtok han også Jon Leirfalls stilling som oppkjøper for Statens kornforretning i Stjørdalsdistriktet, og skjøttet den de neste ti årene. Vikan var også midlertidig ansatt i Nord-Trøndelag landbruksselskap 1945–1947.

Politisk arbeid

Han var Stjørdals ordfører 1952–1955 og 1960–1961; i 1962 ble kommunen slått sammen med Skatval, Lånke og Hegra kommuner til den nye Stjørdal kommune, hvor Vikan også ble valgt til ordfører. Han ble også Nord-Trøndelags fylkesordfører. I 1966 fratrådte han som ordfører og fylkesordfører for å tiltre som formann i Norges Bondelag.
Vikan var innvalgt på Stortinget fra Nord-Trøndelag 1969–1977, og satt i Stortingets finanskomité, Stortingets utvidede utenriks- og konstitusjonskomité og Senterpartiets gruppestyre hele tiden.
Vikan hadde en rekke tillitsverv i landbrukets organisasjoner og bank- og forsikringsvesenet, deriblant Norges Vel, Gjensidige Liv, Stjørdal Brannkasse, Bøndernes Bank, Husbanken, Folketrygdfondet og Distriktenes utbyggingsfond.
Pepe

Landslaget

Han ble tatt ut i Portugals EM-tropp til EM i Frankrike 2016.
Han ble tatt ut i Portugals tropp til FIFA Confederations Cup 2017 i Russland.
Han ble tatt ut i Portugals tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Russågrotta

Russågrotta på Jarbrufjell er en av flere grotter i Saltdalen. Ved siden av Vikgrotta er Russågrotta er en av de mest spektakulere med sin hvite marmor som elva Russåga har gjennomskåret i århundrer.
Idrettsklubben Grand Bodø

Historie

Klubben ble startet opp som en kameratklubb året etter at Bodø/Glimt ble stiftet og har hele sin historie levd i skyggen av storebror Glimt. I de første årene het klubben Frigg. I 1922 endret klubben navnt til Idrettsklubben Grand og spilte sin første kamp mot Glimt. I de første årene hadde Grand meget dårlig økonomi slik at klubben ikke hadde råd til å være medlem i Nordlands idrettskrets. Mangelen på offisiell status i idrettskretsen resulterte i at de beste Grand-spillerne ble lånt ut til Glimt sine kamper i serien.
Storhetstiden for herrefotballen i Grand var på begynnelsen av 1980-tallet da Grand spilte i andredivisjon (nivå 2), mens Bodø/Glimt spilte i divisjonen under.
Storhetstiden for fotballen i klubben fortsatte utover på 80-tallet på kvinnesiden. I 1986 tok damelaget til Grand 3.-plass i 1. divisjon for kvinner, daværende øverste nivå. Damelaget fristet tilværelsen i den øverste divisjonen også på første halvdel av 1990-tallet. I denne perioden var den hurtige spissen Heidi Eivik, som også fikk noen kamper for landslaget, en av de største profilene.
På slutten av 1990-tallet rykket Grand ned og noen magre sesonger i nord-norsk 2. divisjon fulgte. Men etter noen år hadde det tradisjonsrike og dyktige talent- og utviklingsarbeidet i klubben båret frukter og Grand hadde igjen et svært ungt, men meget spennende lag på gang. Som nyopprykket i 2005 sesongen ble Grand nummer 3 i 1. divisjon. I 2006 rykket de opp til Toppserien etter kvalikk, men rykket så direkte ned igjen med sisteplass i 2007. 
I 2013 rykket Grand Bodø igjen opp til Toppserien etter å ha slått Sarpsborg 08 6-0 i nest siste serierunde, men oppholdet ble kort og etter en katastrofal sesong hvor laget bare vant én kamp rykket de direkte ned igjen. I 2015 tok de 2.-plass i 1. divisjon, men tapte kvalifiseringen mot Medkila før de i 2016 rykket opp etter en fenomenal sesong med bare tre uavgjorte kamper og ett tap i siste serierunde da laget allerede var sikret opprykk. 2017 ble et tøft år i Toppserien, men Grand maktet å sikre kvalikkplassen foran Medkila, og vant kvalifiseringen mot Urædd overlegent. Sesongen 2018 startet sterkt med seier 2-1 mot Trondheims-Ørn i Nordlandshallen, men etter det ble det stort sett bare tap og med totalt 8 poeng rykket Grand igjen ned i 1. divisjon.
Grand er sammen med IF Fløya fra Tromsø og Medkila IL fra Harstad de eneste klubbene fra Nord-Norge som har spilt i toppserien for kvinner.

Meritter

Bronse i 1. divisjon kvinner 1986.
Anna-Eva Bergman

Liv

Bergman ble født i Stockholm som barn av svensk far og norsk mor. Foreldrene ble skilt kort tid etter fødselen, og hun flyttet med moren til Norge. Hun vokste opp hos flere av morens søstre i Hardanger og Fredrikstad/Oslo. Hun ble oppfordret av sin onkel til å satse på kunstnervirke, og begynte i 1926 på SHKS, og året etter på Statens kunstakademi, hvor hun hadde Axel Revold som lærer. Hun studerte også i Wien og Paris. 
I Paris møtte hun den tyske maleren Hans Hartung (1904–1989). De to ble gift i 1929, og levde sammen i 10 år. De bodde hovedsakelig i Paris og i Tyskland, de siste par åren bodde de på  Menorca, hvor de bygget et eget hus. Som tyske statsborgere som ikke ble boende i Tyskland og som heller ikke ville innordne seg nasjonalsosialismens ensretting av kunsten opplevde de mange problemer av praktisk, politisk og økonomisk art. Disse problemene sammen med Bergmans sviktende helse førte til at paret ble skilt i 1939. Bergman vendte da nedbrutt hjem til Norge. Hun var gift med offiser og fabrikkeier Fridhjof Lange (1895–1988) fra 1944 til 1952. Hun reiste til Paris i 1952, der møtte hun igjen Hartung. Hun skilt seg fra Lange og i 1957 på ble på ny gift med Hartung. Paret bosatte seg i Antibes i 1973. En stiftelse i Antibes forvalter i dag deres hjem som et museum, og tar vare på etterlatte verk, forvalter verkkataloger o.l.
Prestfoss Mølle lyd og musikkstudio

Prestfoss Mølle lyd og musikkstudio er et lydstudio i Gjerstad.
Studioet blir drevet av Knut Magne Valle, og er blant annet blitt brukt til å spille inn albumet Ordo Ad Chao fra Mayhem, Nightmare Diaries fra Ancestral Legacy og debutalbumet til greske Ravenkult; Temples of Torment.
Execration

Execration er et norsk death metal-band startet i 2004.
Bandet fikk Spellemannprisen 2014 i klassen metal for sitt tredje album; Morbid Dimensions.
Rosa Asmundsen

Familie

Rosa Asmundsen (døpt Rosa Anna Sharlotta Asmundsen) var datter av den italienske gipsfabrikanten Giovanni Baldani og Anna Eriksdatter. Hun ble gift med skuespilleren Jacob Hveding Asmundsen (1841-1910) og sammen var de foreldre til skuespilleren Sigurd Asmundsen (1871-1934).

Liv og virke

Rosa Baldani utmerket seg allerede som barneskuespiller, og hadde flere roller på Christiania Theater, blant annet gutterollene som Egil i Hærmændene paa Helgeland (1858-1859] og tittelrollen i Ole Lukøie (1860). 
Hennes voksendebut kom på Christiania Theater våren 1865, i rollen som Thora i Et enfoldigt Pigebarn. I perioden 1865-1867 var hun skuespiller ved Folketeatret i Christiania, som ble ledet av Peter Lorentz Rasmussen. Hun vedvirket ved dette teatrets turné til Sverige, med opptredener i blant annet Göteborg og Stockholm i august 1866. Sesongen 1867-1868 medvirket hun ved Theodor Cortes' reisende selskap i Norge. 
Ved en oppførelse av Christian Monsens stykke Gudbrandsdølerne i Bergen i 1869, gestaltet Rosa Amundsen rollen som Gudrun «med en Ynde og Inderlighet man nu ikke saa ofte er vandt til at se paa vor Scene. Den Sandhed og Naturlighet, hvormed hun udførte sin Rolle, bragte En til at glemme, at det var Skuespil, man saa og hørte kun Gudrun selv».
Rosa Asmundsen fortsatte turnévirksomheten i selskap med sin ektemann med F. A. Cettis selskap i 1871-1872, med opptredener i Trondheim, Bergen og Tinn, før de begge i perioden 1872-1874 var hos E. J. Hafgren på Møllergatens teater og på Christiania Theater i 1874-1876. Der utmerket hun seg dessuten gjennom flere sangroller, blant annet som Zerlina i Don Juan og som Cherubino i Figaros bryllup.
Rosa Asmundsen var ansatt ved Den Nationale Scene i Bergen fra åpningen i 1876 til sommeren 1903. Der ble hun ofte benyttet i rollen som den vakre, skjelmske og lystige kammerpiken, den såkalte subretten. Her spilte hun ofte rollen som Pernille i Holbergs komedier, spesielt i Den Stundesløse, og den tilsvarende rollen som Toinette i Molières Den indbildt Syge. I 1903 trakk hun seg tilbake, da hun ikke lenger hadde den legemlige førlighet hennes yrke fordret. Deretter ble hun økonomisk understøttet av teatret, som dets første pensjonist.
Gameshark

GameShark er en serie bokser med juksekoder som er beregnet på spillkonsoller og windowsbaserte pc-er. GameShark eies av Mad Catz, Inc. og produserer kodebokser for PlayStation 2, PlayStation Portable, Xbox, Nintendo DS og Game Boy Advance (inkludert SP og Micro). GameSharks produkter har aldri blitt lisensiert eller godkjent av konsollfabrikantene.
Hötorget

Hötorget er et torg på Norrmalm i Stockholm. Ved torget ligger Konserthuset, oppført 1923–26. På torgets sørside ligger det mer «moderne» Hötorgscity, som blei bygd på 1960-tallet.

Torgvirksomhet

På området lå tidligere middelalderbyen Väsby. Byen tilhørte Sankta Klara-klosteret, som hadde sin ladegård der Hötorget ligger i dag. Navnet (Høytorget) er kjent fra 1644. Torget var lenge plass for torghandel. I 1856 blei det imidlertid beslutta at handel med tømmer, høy og halm skulle flyttes til Norrmalmstorg, og fra 1914 blei det av sanitære grunner forbudt med salg av produkter av kjøtt, melk og korn – etterhvert også fisk. Det som gjenstod var da i hovedsak frukt, grønnsaker og blomster. På 1880-tallet blei det reist en salgshall på 50 x 31 meter med 120 handelsplasser og like mange kjellere. Mye av handelen som blei forbudt på torget, flytta etter hvert inn i denne og andre salgshaller

Bygninger

Fram til rundt 1920 var det boliger fra 1700- og 1800-tallet, samt boder og håndverkslokaler, som omgav Hötorget. En jernvarehandel (John Wall) blei etablert i 1856. På 1880- og 90-tallet starta Paul U. Bergström butikker i flere hus rundt torget og i 1916 kom det nåværende store PUB-huset med navn etter eieren. Huset er seinere utvida i flere omganger. Arkitekter har vært blant annet Gustaf Hermansson, Cyrillus Johansson, Artur von Schmalensee og brødrene Erik og Tore Ahlsén.
Konserthuset blei oppført 1923–26 med Ivar Tengbom som arkitekt. Hans tanke var at den imponerende klassiske søylefronten skulle kontrasteres av det myldrende folkelivet på torget. Bygget regnes som et av de fremste eksemplene på 1920-tallsklassisismen i Sverige. På torget foran Konserthuset står en fontene av Carl Milles, Orfeusgruppa. 
I forbindelse med den såkalte Norrmalmsregleringen, ei storstilt sanering og modernisering av deler av indre Stockholm som foregikk etter andre verdenskrig, blei den gamle Saluhallen fra 1880-tallet revet i 1953 for å gi plass til den nye Hötorgscity. Den gamle hallen blei i 1958 erstatta av den nye Hötorgshallen (arkitekt David Helldén), oppført på samme sted med en etasje under bakkeplan.  Med dette fikk Hötorgets søndre del et heilt nytt ansikt, mens utseendet mot øst, vest og nord er noenlunde det samme som på 1930-tallet.
Åmdals Verk

Åmdals Verk (også skrevet Åmdalsverk) er en bygd i Tokke kommune. Fram til 1964 lå bygda i den tidligere kommunen Mo.
Bygda vokste fram rundt gruveaktivitetene i Åmdals Verk Gruver.
Det finnes dagligvareforretning i bygda.
West Country

West Country er en uformell betegnelse på området i det sørvestlige England som korresponderer omtrent med den administrative regionen Sørvest-England.
Området utgjøres av de historiske grevskapene Cornwall, Devon, Dorset, Somerset og Bristol, mens også grevskapene Gloucestershire og Wiltshire kan også bli omfattet. Begrepet kan også bli brukt i enda videre betydning. Bortsett fra de naturlige avgrensningene mot Bristolkanalen og Den engelske kanal er begrepet upresist avklart.
West Country er hovedsakelig ruralt med kun noen få byer av en viss størrelser. Turisme og jordbruk, særlig meieriprodukter, spiller en betydelig rolle i økonomien. Landskapet er hovedsakelig heier og lyngmo med granittberg i vest, og kritt og kalkstein i bakkelandskapet og daler med leire i øst. Historiske sett har gruvedrift etter tinn vært en betydelige faktor og er det fortsatt. Regionen er tradisjonelt kjent for sin produksjon av sider, clotted cream («cornish cream») og kjøttpaier Den er også kjent for Glastonbury-festivalen og andre hendelser.
Paul Siefert

Liv og karriere

Et stipend fra byrådet i Danzig gjorde det mulig for Siefert å studere hos den berømte organisten Jan Pieterszoon Sweelinck i Amsterdam, sannsynligvis mellom 1607 og slutten av 1610. Senere ble han vikarierende organist i Danzig, og fra 1611 var han organist ved den gamle bykirka i Königsberg til han i 1616 ble organist ved Sigismund III Vasas hoffkapell i Warszawa. 23. september 1623 ble han utnevnt til Michael Weydas etterfølger som organist ved St. Marienkirche, en post han beholdt livet ut.
Siefert var en stridbar person som lå i langvarige konflikter med mange av sine samtidige, eksempelvis hoffkapellmester Marco Scacchi og korlederen i Mariakirka, Kaspar Förster. Scacchi og Siefert publiserte flere musikksamlinger i direkte konkurranse med hverandre.
Andreas Neunhaber var elev hos Siefert, muligens også Christoph Bernhard.

Musikk

Sieferts første bok med Psalmen Davids består av to konserter for fire og fem stemmer. Materialet er hentet fra kalvinistenes Goudimel-Lobwasser psalter. Formmessig er dette koralmotetter der instrumentene spiller liten rolle, stort sett dublerer de sanglinjene. Psalmorum Davidicorum II  inneholder femten salmer for fire til åtte stemmer, en concerto for fire stemmer og en åttestemmig instrumental canzona; verkene er forløpere for koralmotette in stile concertato og koralkantate: vi finner instrumentale preludier og ritornellos, og veksling mellom solo- og tutti-passasjer.
Sieferts klaviaturmusikk minner noe om Sweelincks, men holder stort sett en ganske lav kvalitet. Vanligvis spiller høyre hånd en rikt ornamentert linje mens koralen ligger i et lavere leie. Denne framgangsmåten avbrytes av episoder der Siefert eksperimenterer harmonisk og klanglig.
Professor for kirkemusikk ved Ernst-Moritz-Arndt-Universität Greifswald, Matthias Schneider, har gitt ut en kritisk utgave av Paul Sieferts klaviaturmusikk, og musikkviteren Klaus Beckmann står bak en kritisk utgave av Sieferts samlede orgelverk.
Ni liv (film)

Mottakelse

Filmen ble nominert til Oscar i klassen for beste utenlandske film i 1957, men tapte for Federico Fellinis Cabirias netter.
I 1991 ble Ni liv kåret til tidenes beste norske film av det norske kinopublikumet. Under Bergen Internasjonale filmfestival i 2005, kåret fagjuryen den til tidenes beste norske film

Forskjell mellom film og virkelighet

Filmen baserer seg på historiske hendelser, men enkelte hendelser i filmen er overdrevet eller i strid med hva vitner fra lokalbefolkningen senere har fortalt. Det er ingen kilder til at Baalsrud var i kamp med tyske soldater etter spregningen av Bratholm. For eksempel ble heller ikke Baalsrud beskutt av tyskerne da han passerte Lyngseidet. Ifølge reindriftssamen som fraktet Baalsrud til Sverige ble han heller ikke forfulgt av tyske patruljer da han ble fraktet over grensen til Sverige i sluttscenene.

Annet

NRK sendte i 2014 en dokumentarserie hvor spesialsoldatene Ronny Bratli og Rune Gjeldnes ble fulgt av et filmteam mens de gikk samme løype som Jan Baalsrud og intervjuet gjenlevende og etterkommere av personer som hjalp han under flukten. Serien brukte klipp fra filmen Ni liv for illustrasjon/sammenligning.

Ny filmversjon

I 2017 kom Den 12. mann som var basert på Tore Haug og Astrid Karlsen Scotts bok Jan Baalsrud og de som reddet ham. Selv om den er basert på de samme historiske hendelsene som Ni liv avviker de en del i handlingen. Denne ble regissert av Harald Zwart og manus var ved Petter Skavlan.
Svelviksposten

Svelviksposten er en ukesavis som kommer ut i Svelvik i Vestfold.
Eiker prosti

Eiker prosti er et tjenestedistrikt i Tunsberg bispedømme i Den norske kirke. Prosten har sete i Hokksund hvor Haug kirke er prostikirke.
Prostiet ble opprettet i 1970 ved fradeling av Drammen prosti og omfatter fellesrådene/kommunene Nedre Eiker, Øvre Eiker, Krødsherad, Modum og Sigdal.
Prostiet er inndelt i sogn, som er den minste og grunnleggende enheten i Den norske kirke. Tidligere var det også inndelt i prestegjeld, men disse ble faset ut på begynnelsen av 2000-tallet. De ansatte i kirken er enten ansatt av sognet gjennom kirkelig fellesråd, eller i prostiet. De fleste prestene er ansatte i prostiet, og har tjenesten sin knyttet til et eller flere sogn.
Pan-kvartalet

Pan-kvartalet er et kvartal i Gamla stan i Stockholm med beliggenhet mellom Stora Nygatan, Lejonstedts gränd, Lilla Nygatan og Tyska brinken. Området for dagens kvartal ble anlagt etter storbrannen i Stockholm 1625 og ble bebygd første gang på 1640-tallet.

Navnet

Nesten samtlige kvartalsnavn i Gamla stan ble til på siste del av 1600-tallet og er oppkalt etter begrep (først og fremst guder) i den greske og romerske mytologien. Pan var i gresk mytologi guden som ble assosiert med skoger, marker, hyrder og deres flokker. Han pleier å bli framstilt som en mann med hårete bein og bukkeføtter, spillende på sin fløyte. «Pan» er et av mange kvartalsnavn fra gresk mytologi i Gamla stan.

Kvartalet

Pan-kvartalet ligger nord for Cerberus-kvartalet, begge ble anlagt etter storbrannen i Stockholm 1625 som ødela Stadsholmens sydvestre deler. Her ble fra 1626 Stockholms første paradegate, som da ble kalt Stora Konungs Gatan (nåværende Stora Nygatan), anlagt. Kvartalsnavnet ble etablert først i 1729 og hadde da 2 eiendommer (Södra 94 og Södra 95). I kvartalet finnes det i dag (2009) kun en eiendom.
På midten av 1600-tallet ble Leijonsköldska palatset oppført her ved friherre Mårten Leijonsköld som var generaldirektør i Kommerskollegiet. Senere eier til palasset var Jacob Gyllenborg og hans bror Anders Leijonstedt, den senere gav navnet til Lejonstedts gränd. 
Nåværende bygning, som opptar hele kvartalet,  ble oppført i 1860 for Stockholms Enskilda Bank etter arkitekt Johan Fredrik Åboms tegninger. Huset var i sin tid Stockholms første private bankpalass. I forbindelse med en ombygging under ledelse av Rudolf Enblom på 1890-tallet tilkom Rolf Adlersparres skulptur «Moder Svea» på fasaden mot Stora Nygatan.  Etter Stockholms Enskilda Bank hadde blant annet Utrikespolitiska Institutet sine lokaler her.
Odd I-ekspedisjonen

Odd I-ekspedisjonen var en forskningsekspedisjon til Antarktis i 1927 som ble utrustet av hvalfangstrederen Lars Christensen fra Sandefjord. Ekspedisjonsfartøyet, hvalbåten «Odd I», ble ført av Anton S. Anderssen, mens Eyvind Tofte var vitenskapelig leder for ekspedisjonen.
«Odd I», tilhørende A/S Odds flytende kokeri «Pythia», forlot Sør-Georgia i begynnelsen av januar 1927 med kurs mot Sør-Shetlandsøyene. Den 7. og 8. januar passerte de to store isfjell, begge et par hundre kilometer lange og 40 meter høye. Tofte antok at dette måtte være de største isfjell som noensinne var observert, og at de stammet fra kalving av isbarrieren i Weddellhavet. Fra Deceptionøya gikk ferden videre til Det antarktiske arkipel, og fra Anvers Island ble kursen satt videre mot Peter I Øy. Det ble foretatt rekognosering etter hval i Bellingshausenhavet, men med nedslående resultat. De ankom Peter I Øy 17. januar 1927, men pakkis forhindret det som ville ha blitt den første ilandstigningen på øya. De seilte imidlertid rundt øya og foretok kartlaggeing og fotografering fra fartøyet. Den 22. januar var de tilbake ved Deceptionøya.
Odd I-ekspedisjonen var den første av en rekke på ni vitenskapelige ekspedisjoner til Antarktis som ble finansiert av Lars Christensen. I perioden 1927–31 ble det gjennomført fire ekspedisjoner med polarskuta «Norvegia», og fra 1931–37 fire ekspedisjoner med MT «Thorshavn». Disse var direkte medvirkende til Norges anneksjon av Peter I Øy, Bouvetøya og Dronning Maud Land.
Norsk Villsaulag

Norsk Villsaulag er en interesseorganisasjon for villsaubønder. Laget ble opprettet i 1995. Det arbeider med telling av sau og kontrollerer forholdene for villsau i Norge og arbeider for å sikre kvaliteten på villsau.  Villsau er et varemerke på produkter fra gammelnorsk sau som beiter på lyng og går ute hele året.
Sol Invictus (album)

Mottakelse

Albumet fikk generelt positiv mottakelse blant plateanmeldere. Metacritics aggregerte score ble satt til 79 av 100 basert på 25 anmeldere. Dan Weiss i musikkmagasinet Spin gav albumet en score på fire av ti. Av Morten Nilsen i VG fikk albumet terningkast fire. Torgrim Øyre i Dagbladet gav det terningkast fem. Rolling Stone regnet det som nummer 2 av de 20 beste metal-albumene i 2015.