Niklaus Manuel

Liv og virke

Manuels far var etter alt å dømme Emanuel Alleman, en apoteker hvis egen far hadde innvandret til Bern fra Chieri i Italia. Da senere nedtegnelser lister Margaretha Frickers ektemann som Hans Vogt er det antatt at Manuel var født utenfor ekteskap. Det er knapt med informasjon om Niklaus Manuel før året 1509, året han tok sin fars etternavn. Det samme året giftet han seg med Katharina Frisching, datter av Hans Frisching, en tidligere provinsguvernør av Erlach, Aarburg, Echallens og Nidau. De fikk seks barn: Margaretha (1516), Hieronymus (1520), Hans Rudolf (1525), Johannes (1527), Niclaus (1528), og datteren Magdalena (1524), som døde ung. To av barna ble også kunstnere, Hans Rudolf Manuel Deutsch og Niklaus Manuel Deutsch II, ble også kunstnere.
Fra 1510 var Niklaus Manuel medlem av storrådet i Bern. Regnskaper for byen Bern viser at han i 1513 fikk flere oppdrag som maler. I 1516 tok han tjeneste som sekretær for krigsherren Albrecht von Stein. Denne førte en hær med leiesoldater som under telttoget mot Milano deltok i krigen på fransk side.
Han ble kjent internasjonalt som en venn av reformasjonslederen Huldrych Zwingli som han kjente fra tenårene, og han var selv en sterk tilhenger av reformasjonen. I Bern drev han kampanje for saken med Berchtold Haller, som prest ved Berner Münster, katedralen i Bern.
Fra 1520 var Manuel en politisk-militær leder og arbeidet kraftfullt for å få reformasjonen gjennomført i Bern. Hans drastiske anti-katolske karnivalsspill vant gjenklang i befolkningen og skal ha hatt større påvirkning for reformasjonen i Bern enn prekenene til reformatoren Berchtold Haller. Som en av bevegelsens ledere reiste han rundt til mange sveitsiske byer og talte reformasjonens sak.
I 1522 hyrte Niklaus Manuel seg nok en gang som feltskriver for Albrecht von Stein. Han deltok da i et felttog inn i Lombardia. Ved Novara ble han såret i den hånden. Seinere tok han del i slaget ved Bicocca. I 1523 ble han guvernør over Erlach, Echallens og Nidau. År 1526 var han en kort periode utsending til landdagen i Baden. Fra april 1528 ble han for første gang nevnt som medlem av byrådet i Bern. Dette embetet hadde han til han døde.

Som kunstner

Manuels eldste daterte maleri, Sankt Eligius i sitt verksted (1515) fra Anna-altertavlen, gjort for en kirke i Bern, viser innflytelse fra en lokal kunstner og de grafiske arbeidene til Albrecht Dürer og Urs Graf. Manuel malte hovedsakelig store, fargerike verker med religiøs og klassisk tematikk. Han avbildet ofte hekser og framhevet temaet kvinners kraft. Han var en begavet kunstner som gjorde meget realistiske raderinger og ble kjent lokalt for sine satiriske skuespill. 
Som maler og grafiker var han både påvirket av den italienske renessansen og Dürer. I Sveits var han sammen med Hans Holbein den fremste eksponenten for renessansemaleriet. Han lagde design for gullsmedarbeid, altertavler, portrett og andre malerier. Hans stil var fargesterk og preget av lineære bevegelser. Som glassmaler var han påvirket av Hans Baldung. I ettertid er kanskje hans mest kjente verk, malt i tiden mellom 1516 og 1517, det såkalte Berner Totentanz (Dødsdans), malt på den mer enn hundre meter lange sørveggen på kirkegården til dominikanerklosteret i Bern. Verket ble ødelagt da veggen ble revet i 1660. Det ble etterfulgt av en rekke andre arbeider. I 1518 gjorde han en serie med tresnitt kalt for Den kloke og den uforstandige jomfruen. 
Han gjorde også en bemerkelsesverdig parodi på et verk av Dürer hvor Nemesis er blitt omformet til en naken heks i sin beste alder som sitter med håret utslått og sitter overskrevs på en globus mens hun holder en hodeskalle og et timeglass. Hodeskallen har blitt tolket som et selvportrett av kunstneren. Hans siste kjente daterte maleri er fra 1529.
I sine drama forente Manuel det kristne, åndelige dramaet med elementer fra karnevalspillet, og skapte aktuelle og livsnære stykker med høy kunstnerisk kvalitet. Som dramatiker fremmet han også den protestantiske revolusjon og drev satire mot den katolske kirke. I stykket Die Totenfresser («Dødseterne»), som han skrev i 1523, refererer til de pengesummer som de aller fattige mennesker ga til den katolske kirken i håp om at også deres stakkarslige sjeler skulle komme til himmelen.
Han gjorde også også arbeid som arkitekt, og hadde ansvaret for byggingen av hvelvet i koret på Bernkatedralen.