Bankkrisen i Norge 1987–1992

Bankkrisen i Norge 1987–1992 var en bankkrise som fant sted da bankene hadde tapt på utlån slik at mange bankers egenkapital gikk helt eller delvis tapt. Staten bidro deretter med kapital slik at bankene kunne fortsette.

Bakgrunn

Willoch-regjeringen opphevet i 1984 tilleggsreservekravet som gjennom etterkrigstiden hadde satt begrensninger på utlån, dette ble kalt «frislippet». På midten av 1980-tallet (jappetiden) var det sterk vekst i norsk økonomi, og lånefinansiert konsum og investeringer økte. Bankene ekspanderte kraftig, bl.a. med nye filialer. Oljeprisen falt i 1985–86. I 1987 var det børskrakk fulgt av generell konjunkturnedgang. Boligprisene falt med 30 % fra 1987 til 1993, mens prisen for kontorlokaler ble nesten halvert.

Forløp

I 1988 oppsto krisen først i de tre bankene Sunnmørsbanken, Tromsø Sparebank og Sparebanken Nord, som alle hadde tapt sin egenkapital. Sunnmørsbanken ble overtatt av Kreditkassen, mens de to bankene i Tromsø ble slått sammen. Forretningsbankenes sikringsfond og Sparebankenes sikringsfond bidro med kapital i samarbeid med Norges Bank, Finansdepartementet og Kredittilsynet. I 1990 viste det seg at krisen omfattet også andre deler av bankvesenet. Staten opprettet Statens Banksikringsfond og Statens Bankinvesteringsfond som bidro med midler.
Etter flere runder med nedskriving av aksjekapitalen ble aksjekapitalen i Kreditkassen og Fokus Bank i desember 1991 nedskrevet til null, og Staten bidro med ny kapital. Dette var den nest største og den tredje største forretningsbanken. Den norske Bank, som var landets største, skrev ned egenkapitalen til null etter å ha bokført et tap på ca 7,6 milliarder NOK for 1992. Samtidig garanterte staten for ny egenkapital og tilbød de ca 80000 gamle aksjonærene å tegne nye aksjer for kr 10,- pr stk.. Staten ble desidert største eier og solgte seg deretter suksessivt ned til dagens 34% eierskap. Det hører med til historien at banken gjenvant og tilbakeførte en stor del av de bokførte tapene de hadde tatt gjennom 1989-1992 i årene som fulgte..
Det ble avdekket ulovligheter i en del banker. Nordlandsbanken var én av bankene som klarte seg gjennom kriseårene med positivt driftsresultat, selv om denne banken også måtte tåle tap og måtte overtas av DNB i år 2002 etter store tapsavsetninger rundt årtusenskiftet.

Etterspill

I 1991 oppnevnte regjeringen et utvalg ledet av Preben Munthe som leverte en NOU om bankkrisen i 1992. 
I 1997 oppnevnte Stortinget en granskningskommisjon for bankkrisen. Den ble ledet av Eivind Smith og leverte sin rapport i juni 1998. Konjunkturnedgangen og dårlig bankhåndverk beskrives som årsaker til at så mange banker gikk på så store tap. Myndighetene ble også kritisert for ikke å ha bidratt til å hindre den store kredittveksten.
En del aksjonærer mente at aksjekapitalen i Fokus Bank ikke burde vært nedskrevet til null; De gikk rettens vei, men uten å få medhold.
I kjølvannet av dereguleringen av kredittmarkedet, og den tilhørende sterke utlånsveksten i "jappetiden", fikk 5 - 7 % av norske husholdninger betydelige betalingsproblemer, og noen kom i en alvorlig gjeldskrise. Den økonomiske ekspansjonen frem til rundt 1988 ble etterfulgt av en periode med høyere arbeidsledighet, boligprisfall, kombinert med reduserte fradagsmuligheter for renter på boliglån. Boligprisene var først oppe på sammen nivå igjen rundt 1994. 
Regjering og Storting så behovet for at privatpersoner kunne sanere gjelden sin og vedtok derfor gjeldsordningsloven i 1992. Lignende lover var allerede innført i mange land, inklusive Sverige og Danmark. Gjeldsordningsloven ble vedtatt 17. juli 1992 og trådte i kraft 1. januar 1993.