De svarte hundre

De svarte hundre (russisk: Чёрная сотня, черносотенцы, Chyornaya sotnya, chernosotentsy) var en ultranasjonalistisk bevegelse i Russland tidlig på 1900-tallet som kjempet mot den revolusjonære bevegelsen. Bevegelsen støttet det tsar-styret og Romanov-familien, og motsatte seg enhver endring av det autokratiske og eneveldige styreformen til monarken. De var også kjente for sine ekstremt russisksentrerte doktriner, fremmedfrykt, særlig jødehat, og oppfordret til pogromer. De utøvet vold og mord på liberale, radikale og jøde under og etter revolusjonen i 1905.

Virksomhet

De svarte hundre-bevegelsen utga aviser, som Znamya («Fanen») eller Russkoye znamya («Russiske fane»), Pochayevsky listok («Pochayev-siden»), Zemschina, Kolokol («Klokken»), Groza («Tordenstormen») og andre. Mange høyreekstreme aviser som Moskovskiye vedomosti («Moskva nyheter»), Grazhdanin («Borgeren») og Kievlyanin («Kieveren»), utga også deres materiell. Blant de framtrdende ledere av bevegelsen var Alexander Dubrovin, Vladimir Purisjkevitj, Nikolai Markov, Pavel Bulatzel, Ivan Vostorgov, Iliodor (Sergei Trufanov), Johannes av Kronstadt, biskop Hermogen, og andre.
De svarte hundre var fiendtlig til «illojale» nasjonalister som polakker, men hadde et særskilt hat mot jøder, og spant videre på eksisterende strømninger av russisk antisemittisme som la skylden på jøder for bortimot alle sosiale og politiske problemer i Russland. De erklærte krig mot jødene og deres påståtte allierte i dumaen (den lovgivende forsamling) som forsøkte å skape en demokratisk russisk republikk.
Da to medlemmer fra dumaen, Grigori Borisovich Iollos og Mikhail Herzenstein, begge representerte Det konstitusjonelt-demokratiske parti, ble myrdet i 1906 av medlemmer fra de svarte hundre, erklærte deres avis Russkoe Znamya åpent at «Ekte russere drepte Herzenstein og Iollos med embetsmennenes vitende, og uttrykte beklagelse at kun to jøder døde i korstoget mot de revolusjonære.»
De svarte hundre motsatte seg eksistensen av en ukrainsk nasjon og definerte ukrainere som russere. Denne politiske holdningen skaffet dem støtte fra etniske ukrainske russofile som betraktet seg selv som russere. De svarte hundre drev aktiv kampanje mot hva de betraktet som ukrainsk separatisme, herunder også ukrainsk språk og kultur generelt, og imot verkene til den ukrainske poeten Taras Sjevtsjenko i særdeleshet. I Odessa fikk de svarte hundre stengt lokalavdelingen av den ukrainske samfunnet Prosvita (ukrainsk: просвіта, «opplysning») som var dedikert til å spre lese- og skrivekunnskap i ukrainsk språk og fremme bevissthet om ukrainsk kultur.

Vekst og fall

«Unionen av det russiske folk» (Soyuz Russkogo Naroda [SRN]) var det mest betydningsfull av de ulike svarte hundres politiske monarkistorganisasjoner i Russland mellom 1905 og 1917. Det ble grunnlagt 8. november 1905 av Alexander Dubrovin, opprinnelig en lege, men oppga sin medisinske praksis for å bekjempe Zhidomasonstvo, en påstått konspirasjon av jøder og frimurere, og han ble en lederen innen de svarte hundres pogromer.
De svarte hundre organiserte fire all-russiske kongresser med det mål å forene sine krefter. I oktober 1906 ble det opprettet et såkalt glavnaya uprava (styre eller direksjon) for en ny all-russisk organisasjon, «Det forente russiske folk» (Объединённый русский народ, Ob’yedinyonniy russkiy narod). Imidlertid begynte denne organisasjonen å preges av indre strid etter 1907 og alle svarte hundre-organisasjoner ble svekket med minskede medlemsantall. Ved 1910 hadde Alexander Dubrovins organisasjon blitt splittet i tre fraksjoner, hvorav den som Dubrovin ledet ble ironisk nok hetende «Den sanne union av det russiske folk».
Etter Februarrevolusjonen, hvor tsar Nikolaj II gikk av, ble de gjenværende svarte hundre-organisasjonene offisielt forbudt. Etter Oktoberrevolusjonen drev mange av lederne og de jevne medlemmene fra disse organisasjonene med i aktiv kamp mot bolsjevikene og den kommunistiske Sovjetunionen, men deres generelle deltagelse var langt lavere de mer moderate styrkene i den hvite bevegelse. Det var i forlengelsen av kampene med bolsjevik-revolusjonen etter 1917 at de verste masseforbrytelsene mot jøder fant sted. Det er regnet ut at mer enn 100 000 jøder ble myrdet i de hvites herjinger mellom 1918 og 1920. Etter nederlaget i 1923 for den siste anti-kommunistiske enklaven, dro de fleste i bevegelsen utenlands, også de fremste tilhengerne av de svarte hundre.
I landflyktighet i utlandet ble medlemmene av de svarte hundre de fremste høyreekstreme kritikerne av den hvite bevegelse. De klandret bevegelsen for ikke å ha vektlagt monarkiet som det viktigste ideologiske fundamentet, og for å være påvirket av liberale og frimurere. Et tidligere medlem av de svarte hundre, Boris Brasol (1885–1963), emigrerte senere til USA hvor han ble kjent med Forretningsmagnaten og bilfabrikanten Henry Ford, som ga Brasol en jobb i Fords ukeavis The Dearborn Independent. Denne avisen var preget av antisemittiske holdninger og som førte til at den ble nedlagt i desember 1927. Brasol arbeidet også med produksjonen av The International Jew («Den internasjonale jøden»), en serie på fire antisemittiske pamfletter eller bøker som ble skrevet og gitt ut av Ford fra 1920 til 1922, basert på artikler fra The Dearborn Independent. Brasol er også knyttet til den første amerikanske utgaven av Sions vises protokoller i 1920. Boken er et grovt historisk forfalskning som forsøkte demonisere jøder i alminnelighet.
I Jack Londons roman Jernhælen (1907, The Iron Heel), som forutså framveksten av en høyreekstrem nasjonalistisk regjering i USA, ble innleide bøller som var lojale til regimet og spesialiserte seg i å angripe arbeidermøter, benyttet navnet the Black Hundreds, «de svarte hundre».