Jubal Anderson Early

Tidlig liv

Early ble født i Franklin County i Virginia som det tredje av ti barn av Ruth Hairston og Joab Early. Han ble uteksaminert fra United States Military Academy i 1837 som nr. 18 av 50. Mens han studerte på West Point havnet han i krangel med en kadett som het Lewis Addison Armistead. Armistead knuste en tallerken i hodet på Early i messa, og dette førte til at Armistead ble utvist fra West Point.
Etter at han ble uteksaminert, kjempet Early mot seminolene i Florida som fenrik i 3. artilleriregiment før han trakk seg fra hæren for første gang i 1838. Han praktiserte juss i 1840-årene som påtaleadvokat for både Franklin og Floyd County i Virginia. Han ble kjent for en sak i Mississippi hvor han slo toppadvokatene i staten. Hans advokatpraksis ble avbrutt av den mexicansk-amerikanske krig i 1846–1848. Han tjenestegjorde i Virginias delstatsforsamling i 1841–1843.

Borgerkrigen

Early var Whig og sterkt imot løsrivelse på konvensjonen i Virginia som var samlet for å drøfte dette spørsmålet i april 1861. Men han ble snart revet med av de aggressive handlingene til den føderale regjeringen; president Abraham Lincoln ba om 75 000 frivillige for å slå ned opprøret, og Early takket ja til et tilbud om å bli brigadegeneral i Virginias milits. Han ble sendt til Lynchburg for å sette sammen tre regimenter og så lede ett av dem, 24th Virginia Infantry, som oberst i Konføderasjonens hær.  
Han ble forfremmet til brigadegeneral etter det første slaget ved Bull Run (Manassas) i juli 1861. I det slaget utmerket han seg ved Blackburn's Ford og imponerte general P.G.T. Beauregard. Han kjempet i de fleste større slag på den østlige krigsskueplassen, inkludert syvdagersslaget, det andre slaget ved Bull Run, slaget ved Antietam, slaget ved Fredericksburg, slaget ved Chancellorsville, slaget ved Gettysburg og tallrike slag under Shenandoah-felttoget i 1864. Under Gettysburg-felttoget okkuperte Earlys divisjon York i Pennsylvania, den største nordlige landsbyen som falt til opprørerne i løpet av krigen.
Early var betrodd og støttet av øverstkommanderende for Army of Northern Virginia, Robert E. Lee. Lee henviste til Early som hans «Bad Old Man» på grunn av hans korte lunte, men likte Earlys aggressive krigføring og evne til å lede enheter uavhengig. De fleste av Earlys soldater henviste til ham som «Old Jube» eller «Old Jubilee» med entusiasme og hengivelse. Hans underordnede generaler følte ofte lite av denne hengivenheten. Early var også svært flink til å finne feil og rettet bitende kritikk mot sine underordnede ved den minste anledning. Motsatt var han som oftest blind for egne feil og reagerte skarpt mot kritikk og forslag nedenfra. 
I 1862 ble han såret i slaget ved Williamsburg mens han ledet et angrep mot overveldende odds.

Tjenestegjøring under Stonewall Jackson

Han oppholdt seg i Rocky Mount til han var frisk og dro tilbake to måneder senere. Han ble plassert under generalmajor Thomas J. «Stonewall» Jackson, tidsnok til slaget ved Malvern Hill. Der demonstrerte Early sin manglende kunnskap om navigering på slagmarken, og hans brigade gikk seg vill i skogen. Den hadde 33 falne uten betydelige kamper. I Nord-Virginia-felttoget utmerket Early seg for sin prestasjon i slaget ved Cedar Mountain og ankom akkurat tidsnok til å forsterke generalmajor A.P. Hill på Jacksons venstre side på Stony Ridge i det andre slaget ved Bull Run.
Ved Antietam overtok Early divisjonskommandoen da hans kommandant, Alexander Lawton, ble såret. Lee var imponert over prestasjonen hans og beholdt ham på det nivået. Ved Fredericksburg ble Early helten da han gikk til motangrep mot divisjonen til generalmajor George G. Meade som utnyttet et hull i Jacksons linjer. Han ble forfremmet til generalmajor den 17. januar 1863. Ved Chancellorsville gav Lee ham en styrke på 5000 menn til å forsvare Fredericksburg ved Marye's Heights mot en tallmessig overlegen styrke (to korps) under generalmajor John Sedgwick. Early klarte å forsinke unionshærens styrker og holde Sedgwicks i sjakk mens Lee og Jackson angrep resten av unionsstyrkene i vest. Sedgwick gikk til slutt til angrep på Early oppe på Marye's Heights, og kampene er kjent som det andre slaget ved Fredericksburg.

Gettysburg og Overland-felttoget

Under Gettysburg-felttoget ledet Early en divisjon i korpset til generalløytnant Richard S. Ewell. Styrkene hans var svært viktige i nedkjempelsen av Unionens forsvarere i slaget ved Winchester, der han tok et antall fanger og åpnet Shenandoah Valley for Lees styrker. Earlys divisjon, forsterket med kavaleri, marsjerte etterhvert østover over South Mountain-fjellene i Pennsylvania og tok viktige forsyninger og hester på veien. Han tok Gettysburg den 26. juni og krevde løsepenger som aldri ble betalt. To dager senere gikk han inn i York County og tok York, den største nordstatsbyen som falt til Konføderasjonen under krigen. Her ble hans krav om løsepenger delvis innfridd, inkludert en betaling på $28 000 i kontanter. Elementer fra Earlys styrker nådde den 28. juni Susquehanna. Dette var det østligste en organisert konføderert styrke kom i Pennsylvania. 30. juni ble Early kalt tilbake da Lee samlet sin hær for å møte de ankommende føderale. 
Earlys divisjon ankom Gettysburg fra nordøst den 1. juli 1863 og var helt til venstre på flanken til den konfødererte linja. Han beseiret brigadegeneral Francis C. Barlows divisjon, del av Unionens XI Corps, kraftig og påførte Unionens styrker tre ganger så høye tapstall som han selv ble utsatt for. Han drev unionsstyrkene tilbake gjennom gatene i landsbyen og tok mange av dem til fange. På den andre dagen i Gettysburg angrep han East Cemetery Hill som del av Ewells forsøk på å beseire Unionens høyre flanke. Angrepet var en suksess til å begynne med, men Unionens forsterkninger ankom og slo tilbake Earlys to brigader. På den tredje dagen koblet Early fra en brigade som ble sendt for å hjelpe generalmajor Edward Johnsons divisjon i et mislykket angrep på Culp's Hill. Elementer fra Earlys divisjon dekket ryggen til Lees hær under tilbaketrekningen fra Gettysburg den 4. og 5. juli.
Early tjenestegjorde i Shenandoah Valley vinteren 1863-64. I løpet av denne perioden fungerte han innimellom som korpskommandant under Ewells sykefravær. 31. mai 1864 uttrykte Lee sin tillit til Earlys initiativ og evner som høyere kommandant og forfremmet ham til den midlertidige graden som generalløytnant. 
Da han dro tilbake fra dalen, deltok Early i slaget ved Wilderness og overtok kommandoen til A.P. Hills tredje korps under marsjen for å avskjære generalløytnant Ulysses S. Grant i slaget ved Spotsylvania Court House. Ved Spotsylvania holdt Early den relativt rolige høyre flanken til Mule Shoe. I slaget ved Cold Harbor erstattet Lee den ineffektive Ewell med Early som kommandant for II Corps.

Etter krigen

Early flyktet da Army of Northern Virginia overgav seg den 9. april 1865. Han red til Texas i håp om å finne konfødererte styrker som fortsatt holdt ut, og han fortsatte deretter til Mexico og seilte derfra til Cuba og videre til Canada. Mens han bodde i Toronto, skrev han sine memoarer, A Memoir of the Last Year of the War for Independence, in the Confederate States of America, som fokuserte på hans felttog i Shenandoah. De ble publisert i 1867. 
Han dro tilbake til Virginia i 1869 og gjenopptok advokatpraksisen sin. Han ble benådet i 1868 av president Andrew Johnson, men forble tross dette en ikke-rekonstruert opprører. Han var blant de mest lydhøre av de som bittert fremmet Lost Cause-bevegelsen og som la skylden på handlingene til generalløytnant James Longstreet ved Gettysburg. Han var involvert i Louisiana Lottery sammen med den pensjonerte generalen P.G.T. Beauregard. 
Early falt ned en trapp og døde i Lynchburg i Virginia da han var 77 år. Han er gravlagt i Spring Hill Cemetery.