Forsoning (kristendom)

Forsoning brukes i kristen troslære om forsoningen mellom Gud og menneskene da Jesus, angivelig Guds sønn, ble korsfestet og døde som et sonoffer i menneskenes sted. Gjennom dette offeret ble det ødelagte samfunnet mellom Gud og de syndige menneskene, som hadde vært ulydige mot guddommen og var personlig skyldige i den brutte avtalen, gjenopprettet i «Den nye pakt». I Det nye testamente i Bibelen forekommer begrepet forsoning bare i apostelen Paulus' brev. Forskjellige retninger innen kristen tro har ulike dogmatisk-teologiske syn på hvordan dette forliket skal forstås.

Den klassiske forsoningslæren

Denne forsoningslæren har røtter tilbake til oldkirken. Det som kjennetegner denne modellen, er at forsoningen ikke bare som i de to andre modellene blir sett på som en sak mellom mennesket og Gud, men at den også involverer andre krefter og makter. Ifølge denne modellen er menneskets fremste problem at det er i fordervesmaktenes vold, representert ved synden, døden og djevelen. Synden er menneskets grunnleggende problem, men forstås her mer som makt enn som skyld. Oppgjøret på korset fullbyrdes gjenneom seieren over døden. Jesu forsoningsgjerning er en kamp hvor han overvinner disse maktene, og dermed tar Han bort hindringene for troen på Guds makt.
I noen versjoner av den klassiske forsoningslæren kommer menneskets forhold til Gud sterkere i fokus. Det skjer når ikke bare synden, døden og djevelen regnes med bland fordervsmaketene, men også loven og Guds vrede. Her fører menneskets synd ikke bare til at man havner i dødens og djevelens mat, men også at man dømmes av loven og rammes av Guds vrede. I overvinnelsen av denne vreden spiller Jesu død som offer en viktig rolle: Ved at vreden rammer Jesus, settes mennesket fri. I og med at mennesket ikke lenger rammes av lovens krav eller er under Guds vrede, mister også døden og djevelen sin "rett" over mennesket.
Gustav Aulén er kjent for å ha navngitt og formulert denne forsoningslæren.
Dette perspektivet på forsoning har også blitt tolket og utnyttet i litt ulike retninger. Særlig betydningsfullt har et slik perspektiv blitt innenfor frigjøringsteologien. Her identifiserer man ikke fordervsmaktene primært som metafysiske størrelser, men som undertrykkende strukturer og regimer. Budskapet om Jesu død og oppstandelse blir en impuls på å ta kampen opp for å sette mennesker i frihet fra det som holder dem nede.

Den objektive forsoningslæren

Utgangspunktet for denne forsoningslæren er at menneskets fall truer Guds plan med verden. For å gjenopprette Guds plan, må mennesket enten straffes for sin synd eller ytes en erstatning (latin: satisfactio; ofte gjengitt som satifaksjon). Å straffe mennesket ville imidlertid bety at det går under, og dermed vil ikke Gud kunne virkeliggjøre sin plan. Dermed gjenstår erstatning som den eneste mulighet. En slik erstatning er det umulig for mennesket selv å gi, selv ikke om mennesket var syndfritt. Det er utenfor menneskets rekkevidde å betale noe i tilegg, fordi mennesket allerede er forpliktet til å leve i fullstendig lydighet mot Gud. Derfor er det bare Gud selv som kan gi erstatning. Samtidig er det mennesket som har syndet og som derfor må betale erstatning. Den eneste løsningen på dette, er at Gud blir menneske - inkarnasjonen er altså en logisk nødvendighet. Erstatningen kommer ikke gjennom Jesu syndfrie liv - som han uansett skyldte Gud som menneske - men gjennom å dø, som han ikke var skyldig til. Ved å stedfortedende ta på seg menneskets straff forsoner og gjenoppretter Jesus menneskets forhold til Gud.
Anselm av Canterbury utformet denne teorien på 1000-tallet og var en av de mest markante talsmenn for denne tolkningen. I moderne tid er denne den som preger kristen tro mest.

Den subjektive forsoningslæren

I den subjektive forsoningslæren er Gud subjektet og menneskeheten objektet for forsoningen. Mennesket må forsone seg med Gud for at forsoningen skal bli effektiv. Denne forsoningen må skje i menneskenes hjerter, det må feste sin lit til Guds kjærlige tilgivelse. Jesu død blir da en demonstrasjon av Guds kjærlighet, en kjærlighet som utholder all lidelse og nød for at menneskene skal få møte Guds kjærlighet. I korte trekk er det Gud som er det handlende subjekt, og det må skje en subjektiv endring i mennesket for å oppnå frelse .
I sin opprinnelige utforming går denne forsoningslæren tilbake til middelalderen og munken Abelard på 1100-tallet. I moderne tid er det liberale teologer som bruker denne.