google/wiki40b huggingface dataset:
Tinn Idrettslag

Tinn idrettslag er et idrettslag fra Atrå i Telemark. Idrettslaget ble grunnlagt i 1893 men ble stiftet på ny i 1999 etter at Tinn Skillag og Austbygde idrettslag ble slått sammen til ett. Tinn IL har fire satsningsområder med fotball, ski, barneidrett og en ungdomsgruppe for sosiale arrangementer.
Hovedlaget i fotball er kun sporadisk med i laveste divisjon i Telemark fotballkrets, mens yngre avdeling har et større aktivitetsnivå med flere lag i forskjellige avdelinger.
Evig Din

Evig Din er Abels syvende soloalbum og følger opp I Fullt Alvor. Dette albumet ble gitt ut 2. mars i 2018.
Gleditsch/Wilkes-saken

Gleditsch/Wilkes-saken fra 1982, dreide seg om «to fredsforskeres utgivelse av en forskningsrapport basert på innsamling av opplysninger fra åpne kilder og senere sammenstilling av dem til et helhetsbilde som utgjorde en hemmelighet – puslespilldoktrinen». Lyttestasjoner i Nord-Norge, og deres betydning, var hemmeligheten som ble avslørt. (Saken er blitt forvekslet
med Loran C-saken, som dreide seg om offentliggjøring av eksistensen til radiosendere brukt til navigasjon.)
Nils Petter Gleditsch og Owen Wilkes ble dømt for overtredelse av straffelovens paragraf 90 og 91, med betinget fengselsstraff, bot og saksomkostninger .

Bakgrunnen

«Fram til 1976 ble det betraktet som en hemmelighet at den militære etterretningstjenesten i Norge drev avlytting av radiosignaler. I telefonkatalogen kunne en imidlertid finne seks stasjoner som var ført opp under «Forsvarets radiostasjon». Fire av disse stasjonene lå i Finnmark, to meget nær grensen til Sovjetunionen. Ifølge den statlige eiendomsfortegnelsen ligger disse stasjonene under sentrale forsvarsmyndigheter og ikke under Forsvarets Fellessamband eller de enkelte våpengrenene. De sivilt ansatte ved disse stasjonene er fagorganisert i en spesiell avdeling av Norsk Tjenestemannslag, separat fra den avdelingen som organiserer andre sivilt ansatte i Forsvaret. Og endelig: den militære etterretningstjenesten i Sverige som driver radioavlytting, heter Forsvarets Radioanstalt. Kombinerer en disse opplysningene - eller bare en del av dem - er det vanskelig å unngå den slutning at disse seks stasjonene driver med radioavlytting», skrev O.Wilkes og N.P.Gleditsch ifølge nettstedet tidsskrift.dk.
De ville felt

De ville felt, eller Villmarken (latin: Loca deserta, sive campi deserti inhabitati; ukrainsk: Дике Поле Dyke Pole, russisk: Дикое Поле, polsk: Dzikie pole) er et historisk begrep benyttet i polsk-litauiske dokumenter fra 1500- og 1600-tallet om Den pontiske slette nord for Svartehavet og Azovhavet. Utstrekningen av denne geografiske angivelsen er noe tvetydig, men avgrenses vanligvis av elven Don i øst, Kiev i nord, og de venstre bielver til Dnestr i vest. 
Området var kontrollert av Den gylne horde i perioden 1240–1362. Olgerd, storfyrste av Litauen, vant kontrollen av de vestlige delene etter slaget ved det blå vann. I 1399, etter  slaget ved Vorskla, ble territoriet vunnet tilbake av Temur Qutlugh, khan av Den gylne horde. I 1441 ble det område som ble kalt Yedisan del av Krimkhanatet. På 1500-tallet ble det så del av det ekspanderende osmanske riket. Sent på 1700-tallet ble det del av Det russiske rike og nogajene ble fordrevet eller deportert til andre deler av riket. Det er nå (2013) del av Ukraina, Moldova og Russland.
Det var to betydelige festningsbyer i området: Kara Kerman (Otsjakiv) og Khadjibey (Odessa). De ville felt ble krysset av Muravskiveien og Izyumskiveien, viktige handelsveier og tidvis invasjonsruter benyttet av krimtatarene på plyndringstokter inn i storfyrstedømmet Moskva. Det meste av området var temmelig tynt befolket av nomadiske nogajer og var for det meste ubebodd steppeland. Krim-nogaj-raidene, som var herjingsraid som pågikk i lang tid mellom tatarer, rutenere, storfyrstedømmet Litauen, nogajene og Krimkhanatet, bidro til omfattende ødeleggelser og avfolking i tiden frem til fremveksten av zaporozjikosakkenes velde. Regionen ble så gradvis bebygd av flyktede bønder og treller. Så snart denne nybyggingen kom i gang, vek så uttrykket De ville felt til mer spesifikke betegnelser, som Zaporizjia, Sloboda Ukraina og (senere) Novorossija.
Li Ao (772–841)

Li Ao (kinesisk: 李翱; pinyin: Lǐ Áo, født 772 i Tianshui i Gansu i Kina; død 841 i Xiangyang i Hubei) var en reformkonfuciansk filosof, forfatter og embedsmann.
Li bestod mandarineksamen som jinshi i 798 i hovedstaden Luoyang, og fikk så engasjement i keiserhoffets embedsverk. Li Ao var venn av den likeledes reformkonfuciansksinnede Han Yu. Begge kritiserte den blandingskulturen som fikk fotfeste etter An Lushan-opprøret, med sine buddhistisk-manikeistiske og nestorianske elementer.
I januar 809 forlot Li Ao Luoyang sammen med sin gravide hustru og reiste til traktene rundt Kanton for å tiltre et statlig embede der. Fra denne ferden foreligger en historisk interessant reiseskildring (Lainan Lu, 来南录) med detaljer om middelalderens sørlige Kina.
Li Aos omfattende forfatterskap er bevart for ettertiden i Liwengong Wenji (李文公文集). Dette verket er antagelig en senere bearbeidelse av de ti kapitler av Li Ao Ji (李翱集) som kjennes fra Xin Tangshu. Noen av de få dikt han skrev kan også gjenfinnes i Quan Tang Shi (全唐诗).
Altostratus

Altostratus eller lagskyer hører til klassen middels høye skyer og oppstår mellom 2000 og 5500 meter. Skyene har generelt en jevn gråfarge, men er lysere enn nimbostratus og mørkere enn cirrostratus. De er også tykkere enn cirrostratusskyer og kan ikke danne halo. Ofte kan det være vanskelig å avgjøre om et stratusskydekke hører til de middels høye skyene (altostratus) eller de lavere skyene (nimbostratus). Vanligvis kan man si at hvis man kan se strukturer i skyene så er det en lav sky, og hvis den er glatt og uten struktur så er det en altostratussky.
Skyene oppstår ved at store luftmasser blir hevet og kondenserer, vanligvis i forbindelse med frontsystem som er på vei. Altostratusskyer kan dekke store områder, gjerne tusenvis av kvadratkilometer, og kan ofte føre til regn eller snø over større områder hvis de er tykke nok. De øvre delene av altostratusskyer kan av og til være sammensatt av iskrystaller, men skyene består i hovedsak av underkjølte vanndråper. De er potensielt farlige for flytrafikk fordi dette kan medføre ising.
Mikael Åkerfeldt

Utstyr

Åkerfeldt er kjent for å bruke PRS-gitarer og Laney-forsterkere.
Ekliptikken

Ekliptikken er den imaginære sirkelen på himmelkulen som solen beveger seg over i løpet av ett år. Den ligger i baneplanet for jordbanen rundt solen. Siden jordaksen er skråstilt i forhold til ekliptikken, har solen i senit, sett fra ekvator en vandring fra loddrett over hodet ved jevndøgnene til mindre enn 23°26′17,5″ nord eller syd. Solen blir da i senit over Krepsens vendekrets i nord ved sommersolverv og Stenbukkens vendekrets i syd ved vårt vintersolverv.
Ifølge TV-programmet Norsk attraksjon, som ble sendt på NRK1 26. september 2009, lå polarsirklene sommeren 2009 på bredde  66°33′42,5″. Dermed lå vendekretsene på bredde 23°26′17,5″ og ekliptikkhelningen var 23°26′17,5″ på samme tid. Fordi jordaksens aksehelning nå langsomt reduseres med ca. 0,46″ pr. år, beveger vendekretsene seg for tiden mot ekvator med ca. 0,46″ (ca. 14,15 m) pr. år.
Dyrekretsen befinner seg i et belte omkring ekliptikken. Solen, månen og alle de planetene som kan ses med det blotte øye, befinner seg innenfor dyrekretsens grenser. Solens vandring gjennom dyrekretsen er en gammel kalenderinndeling som i dag brukes i astrologien til å lage horoskoper med.
Volleyball under Sentralamerikanske og karibiske leker 1950

Volleyball under Sentralamerikanske og karibiske leker 1950. Volleyball var en av flere sporter i de sjette sentralamerikanske og karibiske leker som ble arrangert i Guatemala by i Guatemala i perioden 16. mars til 5. april 1950. Det var femte gangen som volleyball var med i de sentralamerikanske og karibiske leker. Det var kun en turnering for menn.
Britisk kolonisering av Amerika

Britisk Nord-Amerika

Engelskmennene etablerte kolonier langs østkysten av Nord-Amerika fra Newfoundland så langt sør som Florida. Innledningsvis ble navnet «Virginia», oppkalt etter dronning Elizabeth I, gitt til hele kysten, inkludert det som i dag er canadisk kystlinje og Newfoundland. Tidlige kolonier inkluderte Jamestown grunnlagt i 1607 som var den første vellykkede engelske kolonien i Nord-Amerika. Popham-kolonien, som også ble grunnlagt i 1607 i dagens Maine, ble oppgitt etter ett år. Bosetningen i Cuper's Cove ble grunnlagt i Newfoundland i 1610. Plymouth-kolonien ble grunnlagt i 1620, og etter 1620-årene ble en rekke kolonier etablert langs den nordøstlige kysten av Nord-Amerika, inkludert Massachusetts Bay-kolonien, som ble grunnlagt i 1632. De tidlige koloniene bestod av engelske bønder og gentlemenn i tillegg til noen innleide utlendinger, hovedsakelig tømmerhoggere fra Polen.
Et antall engelske kolonier ble etablert under et system av guvernører som eide landet som ble utnevnt under merkantile kontrakter til engelske aksjeselskaper for å grunnlegge og drive bosetningene.
Der var også et tidlig mislykket skotsk forsøk på en koloni ved Darién og den kortvarige koloniseringen av Nova Scotia fra 1629–32 også av Skottland.
 i 1685
England tok også over den nederlandske kolonien Nye Nederland, inkludert bosetningen i Ny Amsterdam, som ble omdøpt til New York i 1664. Sammen med Nye Nederland kom engelskmennene til å kontrollere den tidligere Nye Sverige som nederlenderne hadde erobret tidligere. Denne ble del av Pennsylvania. Storbritannia skaffet seg den franske kolonien Ny-Frankrike og den spanske kolonien Florida i 1763. Ny-Frankrike ble Canada. 
I nord handlet Hudson's Bay Company aktivt til seg pels med indianere og hadde konkurrert med franske pelshandlere. Selskapet kom til å kontrollere hele nedslagsfeltet til Hudson Bay kalt Rupert's Land. Nedslagsfeltet til Hudson Bay sør for den 49. breddegraden gikk til USA i 1818.
Tretten av de britiske koloniene startet et opprør i 1776, hovedsakelig pga. representasjon, lokale lover og skattesaker og etablerte USA.
Storbritannia koloniserte også vestkysten av Nord-Amerika, særlig i Oregon sammen med USA fra 1818 til 1846. Koloniene Vancouver Island, grunnlagt i 1849 og Ny-Caledonia, grunnlagt i 1846, ble senere slått sammen og kalt Britisk Columbia.
I 1867 slo koloniene New Brunswick, Nova Scotia og Provinsen Canada (den sørlige delen av dagens Ontario og Québec) seg sammen til et selvstyrt område, kalt Canada, innenfor det britiske imperiet. Québec (inkludert det som i dag er den sørlige delen av Ontario) og Nova Scotia (inkludert det som nå er New Brunswick og Prince Edward Island) ble erobret fra Frankrike. Koloniene Prince Edward Island og British Columbia sluttet seg til i løpet av de neste seks årene, mens Newfoundland sluttet seg til i 1949. Rupert's Land og Nordvestterritoriene ble avstått til Canada i 1870. Dette området består nå av provinsene Manitoba (innlemmet etter forhandlinger mellom Canada og en Métis provinsiell regjering i 1870), Saskatchewan og Alberta, i tillegg til Nordvestterritoriene, Yukon-territoriet og Nunavut.
Valgrunde

En valgrunde eller valgomgang er en omgang med valg i et valgsystem som har flere runder med stemmegivning. Flere land, blant annet Finland, Frankrike, Østerrike, Portugal og India har valg med to valgrunder, og dersom ingen kandidater får flertall i første valgrunde må velgerne stemme på nytt mellom de to kandidatene som fikk flest stemmer i første runde. To valgrunder er ofte brukt ved presidentvalg.

Fordeler og ulemper

Systemer med flere valgrunder er ressurskrevende og kan gjøre velgerne mer apatiske, men kan også bidra til å gi bred støtte til kandidaten som velges.
I Brasil (1989) og Peru (1990) ble det valgt en president i andre runde som manglet støtte i den lovgivende forsamlingen, noe som viser at valg i flere runder kan gi et misforhold dersom de forskjellige valgordningene som brukes ikke henger sammen.

Bruk i Norge

I Norge avgjøres alle offentlige politiske valg med én valgrunde. Den norske kirke har brukt to valgrunder for å velge leder av kirkerådet.
En ordning med to valgomganger i enmannskretser ble benyttet i Norge i perioden 1906–1918. Den ble også benyttet av to kommuner i forsøket med direktevalg av ordfører i 1999.
Andre valgsystemer kan ha flere runder med opptelling, selv om det bare avholdes en valgrunde.
Cui Rong

Cui Rong (tradisjonell kinesisk: 崔融, forenklet kinesisk: 崔融, pinyin: Cuī Róng, født 653, død 706) var en dikter i Tangdynastiets tid i Kina, og under keiserinne Wu Zetian. Hans dikteriske stil var typisk for tiden. Han er kjent for å ha sammensatt antologien Kostbare herligheter (Zhuying ji), som bestod av dikt av ham selv, Li Jiao (644-713), Zhang Yue (677-731) og andre. Dette verket var lenge ansett som tapt, men i Dunhuang ble det så funnet det som må være omtrent en femtedel av originalen, med 55 dikt skrevet av 13 diktere.
Siemensstadt

Siedlung Siemensstadt

Siedlung Siemensstadt oppført fra 1922 til ca 1929, er tegnet av Hans Hertlein.

Grossiedlung Siemensstadt

Grosssiedlung Siemensstadt også kalt Ringsiedlung, er sammen med fem andre funksjonalistiske boligområder i Berlin oppført på UNESCOs liste over verdens kulturarv under overskriften Modernistiske boligområder i Berlin.
Nordin Amrabat

Landslaget

Under Sommer-OL 2012 i London deltok han for landet sitt der laget hans ble utslått i gruppespillet. 
Han ble tatt ut i Marokkos tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
R. A. S. Macalister

Bakgrunn

R. A. S Macalister stammet fra en skotsk familie. Hans far Alexander Macalister var fra 1883 professor for anatomi ved University of Cambridge.
Han studerte selv ved University of Cambridge.

Arkeologi

Fra 1898 utførte han sammen med Frederick J. Bliss noen utgravninger i Det nære østen, blant annet ved Aseka. Fra 1900 til 1909 var han direktør  av Palestine Exploration Fund. Under hans ledelse ble det foretatt nye utgravninger i Gezer. Denne var en av de første større vitenskapelige arkeologiske utgravninger i regionen. Der oppdaget man blant annet  Gezerkalenderen, en vvært tidlig paleo-hebraisk kalendarisk inskripsjon.
I 1909 ble Macalister professor for keltisk arkeologi ved University College Dublin, og dette forble han til han gikk i pensjon i 1943. Han gjennomførte mange utgravninger og feltundersøkelser. 
Fra 1924 til 1928 fungerte han som president for Royal Society of Antiquaries of Ireland og deretter til 1931 som preäsident for Royal Irish Academy. I denne rolle gikk han inn for beskyttelsen av arkeologiske finnfelt. Mange av hans forslag ble realisert i National Monuments Act av 1930. Da som følge av denne loven National Monuments Advisory Council ble grunnlagt, Macalister dets første formann. Han tilhørte også den nordirske ekvivalent av komiteen. 
Etter at han gikk i pensjon bosatte han seg hos sin søster i Cambridge.
Peter Leitch

Peter Leitch er en newzealandsk forretningsmann med kallenavnet «Den gale slakteren». Han har tjent seg rik på en kjede med slakterier i hjemlandet.
Han er også kjent som en filantrop i hjemlandet, og støtter også et rugbylag som heter «Warriors».
Leitch ble i 2010 utnevnt til ridder følgesvenn av New Zealands fortjenstorden. Han ble derved adlet og fikk rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn. Han har også fått The Queen's Service Order for sitt veldedige arbeid.
Östermalmstorg tunnelbanestasjon

Östermalmstorg tunnelbanestasjon er en stasjon på Stockholms tunnelbane som trafikkeres av T-bane 2 (rød linje). Den ligger mellom stasjonene T-Centralen, Karlaplan og Stadion.
Stasjonen ble innviet 16. mai 1965 som den 59. stasjonen. Selve stasjonen ligger i fjell, ca. 38 meter under bakken.
Rød linje deler seg her. Hvis man kommer fra T-Centralen, kan man enten kjøre mot Ropsten eller Mörby centrum.
Spegjelen

Spegjelen var et målblad (avis) som kom ut i tidsrommet 1911–1921 i Trondheim. Bladet kom i begynnelsen ut en gang i uken, før det seinere kom ut to ganger i uken, og i en periode til og med tre ganger i uken. Albert Joleik var redaktør fram til 1914, da broren Marius Joleik tok over i en kort periode. Seinere tok Peter Benum over som redaktør, og endret navnet til Olsok i 1915. Peter Jæger-Leirvik var redaktør fra 1918 til 1920, så Einar Døhl til bladet endelig gikk inn i 1921.
Marianne von Werefkin

Liv og virke

Marianne von Werefkin ble født i Tula i Russland og vokste opp som datter av kommandanten for tsar-regimentet i Jekaterinburg. I 1880 ble hun elev av Ilja Repin, den fremste av de russiske realisme-malerne. Utviklingen som maler ble satt tilbake da hun ved et uhell skjøt seg selv i høyre hånd i 1888. 
I 1892 møtte hun Alexej von Javlenskij, som ønsket å gjøre henne til sin protésjé. I 1896 reiste hun sammen med Javlenskij til München. For å gi rom for Javlenskijs utvikling som maler lot hun selv være å male i nærmere ti år. 
Hun skapte sine første ekspresjonistiske verk i 1907. I disse fulgte hun Paul Gauguins og Louis Anquetins malerstil med «overflatemaling», men enkelte trekk i bildene viste og påvirkning fra Edvard Munch. I 1909 ble Neue Künstlervereinigung München (Münchens Nye Kunstnerforeining, NKVM) stiftet. Dette ble et forum for utstillinger og kunstdebatt.
To år senere, i 1911, ble gruppen Der Blaue Reiter dannet. Werefkin holdt sin første utstilling vinteren 1911/12. Werefkin og Javlenskij forlot NKVM og ble med i Der Blaue Reiter.
Ved utbruddet av første verdenskrig emigrerte de to til Sveits og bosatte seg i nærheten av Genève. Senere flyttet de til Zürich. I 1918 flyttet Werefkin til Ascona ved Maggioresjøen, hun og Javlenskij hadde da skilt lag. Hun grunnla i 1924 kunstnergruppen Großer Bär.
I sine senere år malte Werefkin reklameplakater for å kunne klare å forsørge seg.
von Werekin er begravet på den russiske gravlunden i Ascona.
Jordulv

Beskrivelse

Jordulven har en gulbrun (mørkere brun med grå grisling over ryggen) farge og med mørke striper på tvers over kroppen. Snutepartiet er tilnærmet sort. På fremre del av ryggen og nedre del av nakken danner dekkhåra ei svært karakteristisk mán, som kan reises slik at den virker mye større enn den egentlig er. Den kan minne om en liten stripehyene, men er mye mindre og har langt dårligere dental utrustning med kun 28–32 tenner (3/3, 1/1, 3/2-1, 1/1-2), mens de andre artene har 34 (3/3, 1/1, 4/3, 1/1). BFQ (bitestyrkekvotient) er målt til 77.
Hodet og kroppen utgjør vanligvis cirka 55–80 cm i lengde, mens halen, som er sort og busket, utgjør cirka 20–30 cm. Skulderhøyden er normalt cirka 45–50 cm og vekten ligger på omkring 9–14 kg (typisk cirka 10 kg) hos voksne dyr. Ørene, som er framoverlutende og stående, er lange og svakt avrunda mot spissen. Dersom jordulven angripes reiser den bust, krummer ryggen og inntar en sidevent posisjon for å virke større (som mange kattedyr), samtidig som den utsonder en sterk og meget ubehagelig odør fra analkjertlene.

Utbredelse og habitat

Det eksisterer to distinkte populasjoner med jordulv. Nominatformen (P. c. cristata) er utbredt i det sydlige Afrika og P. c. septentrionalis i det østlige Afrika. I sør okkuperer arten helst åpne, tørre gress-sletter med en årlig nedbør på omkring 100–600 mm i snitt, men er ikke å finne i skog og ren ørken. I øst okkuperer arten helst åpent land og krattskog (herunder også savanne og områder med fjellgrunn).
Arten finnes i: Angola, Botswana, Egypt, Eritrea, Etiopia, Kenya, Mosambik, Namibia, Somalia, Sudan, Swaziland, Sør-Afrika, Sør-Sudan, Tanzania, Uganda, Zambia og Zimbabwe.

Atferd

Jordulver er familieorienterte og monogame. Hannen og hunnen lever sammen og oppdrar avkommet til det blir ett år gammelt. Territoriet, som markeres med sekret fra analkjertlene, forsvares intenst mot inntrengere, selv om det sjelden oppstår fysiske kamper. Dyra jakter ofte solitært og er nattaktive. Den regnes som unnvikende og sky, og er vanskelige å studere. De tar tilhold i jordhuler, som de ofte overtar etter jordsvin, fordi disse gjerne ligger i umiddelbar nærhet av tuene til termitter eller maur som disse dyra i all hovedsak livnærer seg på. Arten jakter også smågnagere og annet småvilt de måtte komme over. Og i en viss grad spiser den også åtsler.
Paringen foregår om sommeren. Hunnen går drektig i cirka 91 dager og føde vanligvis 2–4 valper, men det er sjelden at flere enn 2 overlever. I de første fire ukene tilbringer valpene all tiden i hiet, der de dies av mora. Hannen vokter valpene når mora må finne seg mat om natta. Tiden i og ved hiet varer i cirka fire måneder, men cirka ni uker gamle vil valpene begynne å spise termitter fra området nærmest hiet. Etter tolv uker vil de begynne å følge med foreldrene rundt i nærområdet (i en omkrets av 300–500 m fra hiet) når disse spiser. Cirka fire måneder gamle er valpene avvendt og har begynt å spise alene på territoriet, mens foreldrene vokter over dem.
Buffoniststriden

Buffoniststriden (fransk Querelle des Bouffons) var en heftig debatt som raste fra 1752 til 1754 i Paris og som dreide seg om hvilken operastil som var overlegen, den franske eller den italienske.

Historikk og konfliktlinjer

Striden ble utløst 1. august 1752 da en italiensk operatrupp (buffoni) under ledelse av Eustachio Bambini oppførte Pergolesis intermezzo La serva padrona (1733)  i Paris. Striden var ikke ny; franske og italienske trupper hadde allerede konkurrert i flere tiår. Mens motsetningene pågikk ble det publisert mer enn 60 skrifter, stort sett av ledende filosofer.
Hovedaktørene i kontroversen var på den ene siden de konservative i Coin du Roi («kongelosjen») som foretrakk den franske operaformen tragédie lyrique i tradisjonen etter Jean-Baptiste Lully, og som en del av samtidas franske komponister var talsmenn for, eksempelvis Jean-Philippe Rameau. På den andre sida sto Coin de la Reine («dronninglosjen») som foretrakk den progressive italienske operaen. Til de siste hørte blant andre encyclopédistene, eksempelvis Diderot, d’Alembert, Rousseau og Grimm.

Lettre sur la musique françoise

Gemyttene kom skikkelig i kok etter at Roussau i november 1753 publiserte avhandlingen Lettre sur la musique françoise. Roussau avviste at fransk musikk kunne utvikle kvalitet og framholdt at bare det italienske språket hadde en «myk, klingende, harmonisk og velaksentuert» klang. Etter at avhandlingen var publisert tok Coin de la Reine et klart standpunkt for italiensk musikk. 
Ved 1700-tallets begynnelse raste en lignende diskusjon om fransk kontra italiensk musikk, men den gang gikk italiensk musikk for å være «lærd» og den franske enkel og naturlig. I 1750-årenes strid la Rousseau vekt på den italienske musikkens enkelhet i motsetning til den kompleksiteten som fulgte av den franske stilens overlessede orkestersats med komplisert polyfoni og harmonikk. At kriteriene var snudd på hodet skyldes at man i motsetning til tidligere nå brukte den nyere og «enklere» buffastilen som motpol til fransk musikk, mens man på begynnelsen av 1700-tallet brukte den alvorlige opera seria-sjangeren som motpol.

Følgene av buffoniststriden

Buffoniststriden fikk dyptgripende konsekvenser for utviklingen av den franske operaen: 
For det første førte den til en endring i det kompositoriske idiomet, ved at den tradisjonelle franske skrivemåten mer og mer ble skjøvet til side for en musikalsk faktur beslektet med det italienske idiomet, først i  opéra comique som etter buffoniststriden ble preget av italieneren Egidio Duni og deretter i tragédie lyrique, uten at det førte til endringer i den franske musikkformens struktur. 
For det andre førte striden til dyptgripende endringer i operaestetikken, som senere først og fremst kom til uttrykk i  Piccinnistriden.