Islam i Norge

Islam er Norges nest største religion. I 2017 var det trolig om lag 200 000 muslimer i Norge, hvorav 148 000 var medlemmer av organiserte trossamfunn. De fleste muslimer i Norge har innvandrerbakgrunn ved at de selv eller begge foreldrene er født utenfor Norge. Landene flest har bakgrunn fra er Pakistan, Irak, Somalia, Bosnia-Hercegovina, Iran og Tyrkia. Det islamske miljøet i Norge er fragmentert.

Omfang

I forhold til i andre europeiske land startet innvandring fra muslimske land seint i Norge, og nådde ikke merkbart antall før begynnelsen av 1990-tallet.
Det eksisterer ingen oversikt som angir hvor mange muslimer det er i Norge, noe som skyldes at religiøs tro ikke registreres.  Antall muslimer estimeres på grunnlag av opprinnelseslandenes religiøse sammensetning. Religionshistoriker Kari Vogt påpeker at disse estimatene angir, i bunn og grunn, kun antall individer fra hovedsakelig muslimske land , og ikke om disse er troende eller ei. Daugstad og Østby ved Statistisk sentralbyrå viser at det ikke nødvendigvis er noen sammenheng mellom «hvilken religion som er den største i et land en person har bakgrunn fra, og hvilken religion en innvandrer i Norge fra dette landet tilhører». Estimatene sier heller ikke noe viktigheten av religion for den enkelte, og om det å være muslim er basert på ens kulturelle tilhørighet eller personlige valg.
I 2008 anslo Vogt at det var mellom 120 000 og 150 000 muslimer i Norge. Av disse er om lag 1 000 norske konvertitter til islam, resten er innvandrere og norskfødt etterkommere. De største gruppene hadde sin opprinnelse fra Pakistan, Irak, Somalia, Bosnia-Hercegovina, Iran, Tyrkia, Kosovo og Marokko. Daugstad og Østby legger i sin estimat også til grunn innvandrere og norskfødte etterkommere som har opprinnelse i «land der islam oppgis å være representativ for minst 50 prosent av befolkningen», noe som ga litt over 160 000 muslimer.
Ifølge  Statistisk sentralbyrå var det trolig om lag 200 000 muslimer i Norge i 2017.

Medlemstall

Tallet på organiserte muslimer i Norge ble første gang registrert i offisiell statistikk i 1980, da antallet ble oppgitt til 1 006. Dette tilsvarte kun 10 % av den muslimske befolkningen. Det viser, ifølge Daugstad og Østby (2009), at «det har tatt tid før innvandrerne organiserte seg i egne trossamfunn». Kari Vogt skriver i sin bok, Islam på norsk (2008), at mens 10 % av norske muslimer var medlemmer av en moské i 1980, var denne andelen økt til 70 % i 1998. Det å skulle være medlem av en moské var uvant for innvandrere fra muslimske land, men i Norge er det nødvendig for moskéene å operere med medlemslister fordi statstilskudd til religiøse organisasjoner er medlemstallsbasert.
I løpet av 1990-tallet passerte islam medlemstallene i den katolske kirke og pinsevennene og ble da den største minoritetsreligionen i Norge. I 2004 var medlemmene i muslimske trossamfunn fordelt på 82 registrerte og 10 uregistrerte menigheter, og om lag 60 000 av muslimene og 39 av menighetene var å finne i Oslo og Akershus. I 2008 var 11 % av befolkningen av Oslo innvandrere eller barn av to innvandrere fra land med muslimsk flertall. 7 % av Oslos borgere var registrerte medlemmer i et muslimsk trossamfunn.
I 2013 hadde den katolske kirken igjen høyere medlemstall enn islamske menigheter, og med 121 000 medlemmer gjeninntok den katolske kirken stillingen som største minoritetsreligionen i Norge. Veksten skyldes innvandringen fra katolske land. I 2017 var det 148 000 medlemmer i islamske trossamfunn som mottar statsstøtte.

Grunnleggelser

Den første offisielle moskéen i Norge tilhørte menigheten Islamic Cultural Centre, og ble åpnet i Oslo i 1974.
Norske moskéer er stort sett plassert i vanlige bygårder og er ikke lett synlige i gatebildet. Ifølge Oddbjørn Leirvik er oslomoskéer flest «plassert i ombygde leiligheter, fabrikker eller kontorlokaler». Inntil 2005 hadde det bare blitt bygd én genuin moské spesielt for formålet, moskéen til World Islamic Mission i Åkebergveien i Oslo, fra 1995. I 2006 bygget menigheten Central Jamaat-e Ahl-e Sunnat opp sin egen moderne moské, Jamea Masjid. Islamic Cultural Centre fulgte opp i 2009, og Islams Ahmadiyya Menighet grunnla Bait-un-Nasr i 2011. Sistnevnte er landets største moske, og alle nevnte moskéer er av pakistansk opphav.

Aktiviteter

Flere moskéer driver også ulike former for sosialt arbeid, blant annet har enkelte av dem organisert hjemsending av avdøde medlemmer til fødelandet for gravlegging.

Kristen-muslimsk dialog

«Interreligiøse dialog» har lang tradisjon i Norge, og pågår i flere arenaer. Ifølge Vogt (2008) har dialogmiljøer vist «merkbar vekst». Ahmadiyyamuslimer har bidratt til denne tradisjonen gjennom religionenes dag som har blitt arrangert siden 80-tallet. Siden 2009 har denne tradisjonen også blitt adoptert av Bydel Gamle Oslo.
Mellomkirkelig Råd ønsket å etablere permanent kontakt mellom kristne og muslimske organisasjoner i 1992. Dette krevde en «felles representasjon fra moskéene». Central Jamaat-e Ahl-e Sunnat og fire andre moskéer startet prosessen som førte til stiftinga av paraplyorganisasjonen Islamsk Råd Norge 22. oktober 1993. IRN består av 40 menigheter med over 60 000 medlemmer tilsammen.
Kontaktgruppa for Mellomkirkelig Råd for Den norske kirke og Islamsk Råd Norge (forkortet Kontaktgruppa) arbeider både mot anti-islamske tendenser i norske offentligheten og mot undertrykking av kristne i muslimske land. Den kristen-muslimske dialogen har båret frukter, og har resultert i en rekke felleserklæringer fra Islamsk Råd og Mellomkirkelig Råd, blant annet Felleserklæringen om trosfrihet og konvertering som stadfester individets «ukrenkelig rett til konvertering», felleserklæringen mot kjønnsrelatert vold og vold i nære relasjoner, og fellesærklæringen mot religiøs ekstremisme.
Ifølge Leirvik (2011) har den pågående kristen-muslimske dialogen styrket det norsk-muslimske miljøet.

Likestilling

Ifølge Leirvik (2014) har det vært en hel rekke «kontroverser» og «mediadiskusjoner» om muslimske kvinners livssituasjon, og islam karakteriseres som «iboende kvinneundertrykkende» av enkelte.
Samtidig forfekter kvinnelige, muslimske ledere skandinavisk kjønnslikestilling, og blant annet Bushra Ishaq  forklarer at den gryende «muslimske feminismen» skyldes fundamental påvirkning fra norsk kultur og velferdsstatens verdier.
Muslimske kvinner har også blitt mer aktive i moskémiljøene. Islamsk Kvinnegruppe Norge (IKN) (nedlagt 2005), stiftet etter initiativ fra den norske konvertitten Nina Torgersen, var en interesseorganisasjon for muslimske kvinner og barn i Norge som tilbød råd og veiledning for muslimer og andre om islam i Norge. IKN arbeidet blant med holdningsskapende arbeid rundt kjønnsroller i moskéene. Islamsk Råd har hatt kvinnelig leder, og muslimske kvinner «har spilt viktig rolle i muslimske ungdomsorganisasjoner». Til tross for dette er kvinner fortsatt i stort mindretall i moskéstyrene.
Sosiolog Line Nyhagen Predelli ved Loughborough University påviser i en studie av 38 muslimske innvandrerkvinner i 1999/2000 en kompleks og motstridende utvikling i moskéene. Noen praksiser støtter opp om kvinnekontrollen mens noen styrker kvinners deltagelse og støtter deres frigjøring. Ifølge Predelli (2008) fører kvinnene kampen om «deres kjønnete roller i en bestridt arena, som på den ene siden er definert av patriarkalske regler og et islamsk verdisystem, og på den andre siden av» kvinners deltagelse i «den offentlige sfære, som inkluderer arbeidsmarkedet, politikk og sivilsamfunnet», påvirket av den norske stats likestillings- og kvinnerettighetsidealer.
Ifølge Vogt (2008) mister muslimske innvandrerkvinner sine opprinnelige nettverk, og det oppstår et behov «for å ta moskéen i bruk på nye måter». Predelli (2008) viser at moskéene blir viktige i diasporatilværelsen fordi de benyttes for å etablere nettverk som erstatter familiebånd fra hjemlandet, «dekke sosiale behov», og «opprettholdelse av religiøs tro» og «religiøs undervisning» i et ikke-islamskt samfunn. Disse bruksområdene fører til at kvinnene får større deltagelses- og lederskapsmuligheter, noe som igjen fører til at kvinner får offisielle maktposisjoner. «Det er mulig», ifølge Predelli (2008), at man «ser konturene av en langsom og stille revolusjon hvor kvinner både tar og blir gitt mer rom og stadig viktigere posisjoner i moskéene». De er ikke religiøst forpliktet til å delta i moskébønn, og deres deltagelse utfordrer moskéenes kjønnsrelasjoner. I tillegg har «majoritetssamfunnet, inkludert staten og media en viktig rolle», til tross for at trossamfunn er fritatt likestillingsloven.
Likevel, kvinner befinner seg i periferien av moskéene, og kjønnsrelasjonene i muslimske menigheter er fortsatt patriarkalske («patriarchal gender regime»), ifølge Predelli (2008), hvor «kvinner er avhengig av viljen til menn til å inkludere dem». I tillegg aksepterte majoriteten av innvandrerkvinnene, som ble intervjuet av Predelli, idéen om at kjønnene har komplementerende roller, noe som forhindrer likestilling. Perdelli (2008) mener videre at andregenerasjons muslimer vil sannsynligvis «fortsette å støtte endringer i retning av økt likhet mellom kvinner og menn innad i religiøse menigheter».
Leirvik mener at islam er i ferd med å tilpasses et «nordisk miljø preget av sterke likestillingsverdier», og at muslimske kvinner, drevet av «normativ islam» og skandinaviske verdier, i «økende grad setter agendaen» i den islamske kvinnedebatten. I 2009 vedtok Islamsk Råd og Mellomkirkelig Råd en erklæring mot kjønnsrelatert vold og vold i nære relasjoner.

Dialog og konfrontasjon

Leirvik (2014) trekker fram to parallelle prosesser i den norske diskursen om islam, nemlig konfrontasjon og dialog.
Meningsmålinger indikerer blant annet stor motstand mot moskébygging og hijjabbruk i offentligheten. Europeiske Kommisjonen mot Rasisme og Intoleranse oppfordret Norge «til å iverksette tiltak mot økende islamofobi», og PST  «advarte mot potensielt voldelige konsekvenser av fiendebildene skapt av anti-islamske elementer som formelt sett tar avstand fra voldshandlinger» i 2012. Fremskrittspartiet fremmer konfrontasjonslinja med sine uttalelser om  «snikislamisering», og har i «økende grad utpekt «islam» som en fiende av norske samfunnet og kristendommen».
Kirken derimot har vist en helt annen holdning. Norges Kristne Råd har  «offentlig advart mot fiendebilder skapt av populistiske politikere», og kirkeledere har stått opp for muslimer og «beskyttet deres integritet mot populistiske angrep».
Professor Ulrika Mårtensson (2013) ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet analyserer den norske offentlige diskursen med utgangspunkt i Habermas sine teser. Habermas hevder at «offentlig diskurs gjenspeiler maktforhold i samfunnet», og at konstitusjonelt demokratiers «legitimitet er skapt og utfordret i den offentlige sfære». Habermas hevder også at «offentlig diskurs er avhengig av privat massemedia i en slik grad at politikk er blitt kommersialisert».
Ifølge Mårtensson kommer dette til uttrykk når den norske, radikale høyresiden og høyreekstreme utfordrer muslimer offentlig. Agendaen er å forsøke å vise at «islam er fremmed for nasjonale verdier og at regjeringen ødelegger det norske samfunnet ved å prøve å integrere muslimer». Mårtensson fremhever den kristen-muslimske dialogen, som viser «felles forpliktelse til menneskerettigheter og integrering», som et virkemiddel mot beskyldningene.
En studie av høyreekstreme partier av Ami Pedahzur og Leonard Weinberg (2001), ved henholdsvis universitetene i Texas og Nevada, viser at «radikale høyresidepartier i parlament ytrer synspunktene til (...) høyreekstreme bevegelser som er i mot liberalt demokrati». Pedahzur og Winberg viser til blant annet til Bergen FrPs støtte til rasistisk radiostasjon, og Øystein Hedstrøms deltagelse i et Den Norske Forenings-møte.
Et nyere eksempel, ifølge Mårtensson, er Frps Kent Andersen som, i likhet med Norwegian Defence League, sammenlignet islam med nazisme i et blogginnlegg.  Mårtensson hevder, i tråd med Pedahzur og Weinbergs (2001) perspektiver, at «FrP-politikere dermed gir uttrykk for synspynktene til ytre høyre, og i egenskap av å være parlamentarikere og demokrater, bidrar til at disse synspunktene virker mindre ekstreme for allmennheten». Analogt med Professor Jens Rydberg, ved Universitetet i Stockholm, sin analyse av Dansk Folkepartis fremvekst, hevder Mårtensson at når FrP-politikere bruker kulturelle forskjeller som forklaringsmodell på hvorfor «muslimer er fremmede for Norge» så oppildner de til «anti-muslimske og xenofobiske synspunkter i befolkningen».

Media

Mårtensson (2014) viser til funnene i Retrievers medieanalyse for Integrerings- og mangfoldsdirektoratet, utgitt i årsrapporten fra 2009,  Medieskapt islamfrykt og usynlig hverdagsliv . Denne stadfestet at temaet «islam/muslimer» fikk mer mediadekning enn «de største mediesakene i 2009», med unntak av dekninga av Jens Stoltenberg. Muslimer var «fremstilt nesten utelukkende» negativt. Media er også hovedkilden til de som trur at det er stor forskjell i verdigrunnlaget til «muslimer og ikke-muslimer». Mårtensson konkluderer at «radikale og ytre-høyres» mantra om «kulturforskjeller» i media har virket. Mårtensson  hevder at dette bekrefter Habermas sin tese hvor «massemedia former offentlig diskurs, og dermed kommersialiserer politikken».

Moralpolitiet

Et annet eksempel på hvordan massemedia utformer og kommersialiserer politikken er den såkalte moralpolitidebatten, som ifølge sosialantropolog Sindre Bangstad (2011), var et resultat av Aftenpostens og andre avisers kampanjejournalistikk («campaigning reports»). Debatten forsterket redselen om at «muslimske innvandrermenn» utgjør «en trussel mot rettighetene til kvinner og homofile i Norge».
Ifølge Bangstad viser debatten muslimers stilling i «den norske offentlige diskursen» og massemedias bidrag til og legitimering av «denne diskursen». Bangstad viser til Peter Morey og Amina Yaqin (2011) som hevder at muslimer blir fremstilt i media på en måte at «selve ordet «muslim» betegner» et «politisk problem som må løses».
Debatten startet ved at Aftenposten, og seinere andre aviser, publiserte en rekke artikler i 2010, som påstod at «ikke-hijjab-bærende kvinner med innvandrerbakgrunn og unge homoseksuelle menn ble trakassert» av et selverklært «moralpoliti» på Grønland i Oslo, uten at moralpolitiet sjøl eller «grønlandsbeboer med positive ting å formidle» fikk spalteplass. Artiklene førte til massiv respons fra mediakommentatorer, politikere og akademikere som uttrykte deres «avsky».
Bangstad påpeker ironien i at «populistiske høyresidepartier» benytter seg av saker som angår «kvinne- og homorettigheter» i sin «anti-muslimske politikk» samtidig som disse partiene har historisk sett vært negative, til og med fiendtlige, til «kamper for kjønnslikestilling og homorettigheter».
Bangstad påpeker at det er «liten tvil om at patriarkalske» holdninger eksisterer blant «muslimske familier». Det som er kritiskverdig er at «moralpolitidebatten» syntes å skjære alle «muslimske familier» over samme kam. Ifølge Bangstad har antagelesen om muslimske menn sine kontrollbehov over patriarkattrossende «innvandrerkvinner» og heteronormativtrossende muslimske menn sine røtter i 1990-årene da innvandringsdebatten begynte å dreie om kultur. Videre hevder Bangstad at moralpolitidebatten er av det slaget som «forsterker fordommer mot minoritetsgrupper, med mulige farlige konsekvenser».
Antagelsen om «muslimske menns unike homofobi og mysogyni» i den offentlige diskursen har flere andre konsekvenser, blant annet at misogyni og homofobi hos etnisk norske blir ignorert.