Protestsang

Protestsang er sang som er assosiert med en bevegelse for solidaritet, sosial endring og bevissthet, og inngår således i en bredere kategori av aktuelle sanger (eller sanger knyttet til samtidige hendelser). Det kan være folkemusikk, visesang, klassisk eller kommersiell i sjangeren. Blant de sosiale bevegelser som har blitt knyttet til en kanon av sanger er abolisjonisme (opphevelse av slaveriet), stemmerett for kvinner, kvinnesak, arbeiderbevegelsen, borgerrettighetsbevegelsen, antikrigsbevegelsen, dyrerettigheter, vegetarianisme, og miljøbevegelsen.
Særlig var motstanden mot Vietnamkrigen på 1960-tallet en katalysator for fremkomsten av mange protestsanger over hele verden. I denne sammenheng ble sangen «Ohio», skrevet av Neil Young som reaksjon på skytingen på Kent State University et tidlig uttrykk for dette.
En annen mer lokal begivenhet i Norge på begynnelsen av 1970-tallet som førte til protestsanger var radikaliseringen i forbindelsen med folkeavstemningen til EF i 1972. Mange protestsanger framføres til enkle arrangement, som akustisk gitar og munnspill, ofte av nødvendighet for å være der hvor folk er.
Eksempler på protestsangere er blant andre Joe Hill, Joan Baez, Bob Dylan, Woody Guthrie, Jean Ferrat, Renaud Sechan, Lluís Llach, Manu Chao, John Lennon og Billy Bragg. I de nordiske landene finnes blant andre Mikael Wiehe og Björn Afzelius i Sverige, Røde Mor, Sebastian og Cæsar i Danmark, og Lars Klevstrand, Birgitte Grimstad og Jack Berntsen i Norge.
Protestsanger er ofte situasjonsbetinget ved å være assosiert med en sosial bevegelse via kontekst. Eksempelvis har sangen «Goodnight, Irene», en amerikansk folkemelodi som først ble innspilt av bluessangeren Huddie 'Lead Belly' Ledbetter i 1932, fått et preg av protestsang ettersom den ble sunget av Lead Belly, en svart domfelt og en sosial utstøtt, selv om den på overflaten er en kjærlighetssang. Protestsanger kan være abstrakte og i mer generelle vendinger uttrykke motstand til urettferdighet, og støtte fred, eller fri tanke og ytringsfrihet, men publikum vet vanligvis hva det refererer til. Beethovens Ode til gleden, en sang som fremmer sin støtte til alminnelig brorskap, er en sang av denne typen. Den er komponert til et dikt fra 1759 av Friedrich Schiller som feiret feiringen av kontinuum av levende vesener (som er forent i deres egenskap av føle smerte og glede, og derav også empati), og hvor Beethoven selv la til tekstlinjen om at alle mennesker er brødre. Sanger som støtter status quo eller vil bevare det bestående kvalifiserer ikke som protestsanger.
Tekstene i protestsanger har et betydelig kognitivt innhold. Arbeiderbevegelsemusikalen Pins and Needles (1937) har behendig oppsummert definisjonen av en protestsang i sangen «Sing Me a Song of Social Significance» av Harold Rome. Phil Ochs forklarte det som «En protestsang er en sang som er så spesifikk at du ikke kan misforstå det for sludder».
Et eksempel på en aktuell sang fra 1700-tallet som hadde til hensikt å være en feministisk protestsang er «Rights of Woman» (1795), sunget til melodien «God Save the King», skrevet anonymt av «A Lady», og publisert i Philadelphia Minerva den 17. oktober 1795. Det er imidlertid ingen bevis for at den noen gang ble sunget som en sang for en sosial bevegelse. Et nyere eksempel på en aktuell sang som fremmet seksuell frigjøring er «Sexo» (1985) av Los Prisioneros fra Chile.