Migrasjonslovene

Migrasjonslovene eller flyttelovene er lover om folks flyttemønstre som den tysk-britiske statsviteren Ernest George Ravenstein' (1834–1913) lagde etter sin forskning rundt endringene i samfunnet under den industrielle revolusjonen på slutten av 1800-tallet. 
Han blir også gjerne kalt geograf, men vi kan gjerne kalle ham samfunnsgeograf.  I 1885 ble hans verk, The Laws of Migration, publisert i Journal of the Royal Statistical Society. Her hevdet han å ha påvist at migrasjon som fenomen har bestemte karakteristikker og mønstre. Dette arbeidet førte til elleve «flyttelover», eller «migrasjonslover».

Bakgrunn

Fremveksten av industrisamfunnet i siste halvdel av 1800-tallet, og dets virkninger på arbeidsmønsteret for Europa og Nord-Amerikas befolkning, var bakgrunnen for migrasjonslovene. Fremveksten av fabrikker og storproduksjon, jernbaner og annen kommunikasjon, forandret arbeidsmønstrene.  I dette ligger det faktum at både mulighetene for å flytte på seg, samt mulighetene for arbeid, både i art og varighet, var i endring. I 1851 bodde halvparten av befolkningen i urbane områder, og andelen sysselsatt i jordbruket hadde sunket tilsvarende. London mer enn doblet sitt innbyggertall i perioden 1800 til 1850, og utviklingen fortsatte utover mot århundreskiftet. 
Den industrielle revolusjon ble fulgt av befolkningsvekst – og press. Håndverkeren jobbet ikke lenger med et produkt fra start til slutt, men var erstattet med en spesialisert fabrikkarbeider. Overflod av billig arbeidskraft og presset på å fø den voksende befolkningen banet vei for arbeidssparende maskiner i jordbruket. Disse maskinene gjorde behovet for arbeidskraft på landsbygda mindre, mens maskinene i industrien skapte flere jobber der. Fabrikkbyer vokste frem rundt kullgruvene og jerngruvene i Storbritannias industriområder. Det var en tid med oppbrudd og flytting, ikke minst innvandring og utvandring. 
Gjennom sine «Laws of Migration» forklarte og antesiperte Ravenstein fenomenet migrasjon. Han var nemlig dypt uenig med en viss Dr William Farr, som hevdet at migrasjon var tilfeldig og ikke fulgte bestemte mønster eller lover.  Ravenstein var også, som flere på denne tiden, bekymret for «the rural exodus»; utflyttingen fra rurale strøk. Store deler av landsbygda hadde nemlig nådd et befolkningsmaksimum rundt 1840. Lokalsamfunnet kunne ikke fø sine innbyggere, og fattigdom ble mer og mer knyttet til bestemte regioner. I en slik situasjon var utflytting løsningen for mange, da spesielt til kullindustri og de «nye» byene.

Anvendelse

Ved hjelp av dataene han samlet, skisserte Ravenstein flyttestrømmene mellom inn- og uttflyttingsentra. 
Blant tilflyttingsfylkene finner vi for eksempel Sussex, Yorkshire, Essex, Nottingham og Lancashire. I Yorkshire ligger blant annet byen Leeds, som tidligere var sentrum i et kullgruvedistrikt og kjent for sin ullindustri. Lancashire omfattet tidligere Liverpool og Manchester og var da verdens ledende tekstilindustriområde. 
Ravenstein leste tallene nøye, og etter hvert avdekket det seg visse mønster i Storbritannias flyttestrøm. Blant annet så han at de fylkene som var befolkningsabsorberere, tilflyttingsfylkene, som regel var handels- og/eller industrisentra. Fraflyttingsfylkene var derimot særdeles lite urbane strøk, eller beint frem bondesamfunn. Slik urbanisering virker naturlig i en tid der behovet for arbeid i landbruket sank i takt med teknologisk nyvinning og effektivisering. Men i videreforedling av råvarer og distribusjon av ferdige produkter, som da foregår i fabrikker og handelssentrum, øker behovet for arbeidskraft.
Videre påpekte han, gjennom informasjon om fødesteder, at det fantes motstrømmer. Ut fra dette konkluderte han at de fleste som flyttet bort fra tilflyttingsfylkene, bare flyttet til utkanten av sentrum, det han klassifiserer som forsteder. Han fant også ut at innbyggere fra andre fylker stort sett kom fra nabofylker, og dette ledet til konklusjonen at folk flest helst flytter seg over kortere distanser. Økonomi og transportmuligheter spilte inn her, da det brede lag av folket ikke var særlig velstående, og det tok lang tid å flytte seg over kontinentene. Mer interessant er det at Ravenstein mente å påvise at kvinner oftere flytter på seg enn menn. Mennene migrerte derimot lengre bort fra hjemstedet hvis de først flyttet på seg.

Tre kategorier

I boken Coming to America deler forfatter Roger Daniels disse lovene, og mønstrene de er utledet av, inn i tre kategorier; migrantkarakteristikker, migrasjonsmønster, og migrasjonsvolum.

Migrantkarakteristikk

En karakteristikk er at migrasjon ikke er tilfeldig, men selektiv.  For eksempel ser man at «lov 1» hevder at de fleste migranter er voksne uten familie. Dette virker fornuftig hvis man tenker seg at før en reiser må man vurdere fordeler og ulemper ved å bo der man bor, samtidig som man gjør samme vurdering om stedet man vurderer å reise til, for deretter å se på kostnadene ved å komme seg dit, og da også hva man forlater. En enslig voksen vil da se at han lettere enn et barn får seg jobb på det nye stedet, samtidig som det er mindre kostbart å reise alene. Ravenstein skiller også mellom såkalte «pull migrants» og «push migrants».  Den førstnevnte er migranter som reiser fordi de ser muligheter andre steder som er i tråd med deres evner og interesser. Motsatt har vi «push migrants» som blir tvunget ut fordi de mer eller mindre må. Videre hevder Ravenstein at jo mer som skal til for å gjennomføre reisen, dess mer er det tale om «pull migrants» som reiser.
Andre av Ravensteins migrantkarakteristikker er at man migrerer oftere i visse stadier av livet, og at de som flyttet ikke lå lavest på den sosiale rangstigen i det samfunnet de forlot, men som regel lå under gjennomsnittet i inntekt og utdannelse på det stedet de flyttet til.

Migrasjonsmønstre

Av migrasjonsmønstre, mente Ravenstein blant annet å vise at flyttinger er presise, og de samme flyttestrømmene, med det samme folket, ofte går fra og til de samme stedene. Man kan gjerne tenke seg at folk ser en trygghet i å være «flere av samme ulla» når man skal slå seg ned i et nytt land eller reise over store distanser. Slike mønster kommer ofte til uttrykk gjennom det som kalles «kolonier» av bestemte folk i et land. Såkalte Chinatowns, områder med mange kinesiske innbyggere i en ikke-kinesisk region, er et illustrerende eksempel på dette.

Kilder

Kildene finnes både i litteratur og på www: