Thomas Mathiesen

Bakgrunn

Mathiesen vokste opp på Jar i Bærum, som sønn av kontorsjef Einar Mathiesen (1903-1983) og legesekretær Birgit Mathiesen (1908-1990). Han er barnebarn av lege Johan Berger Mathiesen (1872-1923), og oldebarn av kommandørkaptein Thomas Mathiesen (1832-1922), som i flere år var sjef for Bergens Dampskibsselskap. Mathiesens tante, Anna Augusta "Vesse" Mathiesen, var gift med ingeniøren Odd Dahl.
I sin selvbiografi fra 2017 beskriver Mathiesen sin familiebakgrunn som en "blanding av bondeslekt og spissborgerskap." Slekten kan spores tilbake til Klyve gård i Telemark på 1750-tallet, og har angivelig også delvis tysk og skotsk avstamning. Mathiesen skal også være tipp-tipp-tippoldebarn av politikeren Elias Heltberg Lund (1762-1824).
Mathiesens mor, Birgit, kom fra en velstående legefamilie i Wisconsin, USA, men begge foreldrene hennes døde da hun bare var 14 år gammel, og hun immigrerte etter dette til Norge. Hans far, Einar, mistet sin egen far i ung alder, og tilbragte deler av barndommen på et barnehjem i Kristiania, samt ble til dels tatt hånd om av velstående slektninger. Einar ble med tiden sjef i et rederi, og Thomas Mathiesen har omtalt sin egen oppvekst som en relativt alminnelig middelklassetilværelse, materielt sett.
Mathiesen gikk folkeskolen på Stabekk skole. Han tok examen artium i 1952. Som barn var han angivelig glad i å tegne, og utviklet etter hvert en stor interesse for klassisk musikk. Han hadde, etter eget utsagn, i utgangspunktet ønske om å livnære seg som klassisk pianist, og dro til University of Wisconsin i januar 1953 for å studere musikk. Etter noen måneder la han imidlertid denne ambisjonen vekk, da han fikk øynene opp for sosiologifaget. Han studerte følgelig sosiologi i Wisconsin fra høsten 1953 til våren 1955.
Mathiesen forble imidlertid i mange år en ivrig amatørpianist, og holdt en improvisert konsert i Aulaen ved Universitetet i Oslo på 1990-tallet. Hans favorittkomponist fra ungdommen skal ha vært Frédéric Chopin.

Tidlig karriere

Etter sitt to-årige studieopphold i Wisconsin flyttet Mathiesen tilbake til Norge høsten 1955, med fullført B.A. i sosiologi, og ble umiddelbart innrullert ved Institutt for sosiologi ved Universitet i Oslo, hvor han virket i de neste tre årene. Han fullførte magistergraden i sosiologi i 1958, på avhandlingen «Aspects of Social Stratification in a Changing Community», med psykologi som støttefag. Han jobbet mot slutten av 1950-årene som vitenskapelig assistent for sosiolog Vilhelm Aubert. Aubert skal ha fungert som en slags mentor for Mathiesen i hans første år som sosiolog. Andre tidlige inspirasjonskilder for ham var sosiologene Max Weber og Theodore M. Mills, selv om han etter eget utsagn også hadde innvendinger mot deler av Mills' teorier.
I 1965 tok Mathiesen doktorgraden, på avhandlingen «The Defences of the Weak - A Sociological Study of a Norwegian Correctional Institution», hvor han stilte seg kritisk til fengselssystemet i Norge. Avhandlingen bygget i stor grad på Mathiesens intervjuer med fanger på Ila fengsel på begynnelsen av 1960-tallet, såkalt aksjonsforskning. Hans forskning har i tiårene som fulgte vært karakterisert av et "nedenfra"-perspektiv, og han har gjort seg kjent som en forsker som taler de svake og utstøttes sak i samfunnet.

Forskning og yrkesliv

Årene 1969-72 var Mathiesen forskningsleder ved Institutt for Samfunnsforskning, og professor i rettssosiologi ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo 1972-2003. Ikke minst hadde Mathiesen en viktig rolle i dannelsen av KROM (Norsk forening for kriminalreform), bl.a. sammen med Jens Bjørneboe og Odd Wormnæs. Mathiesen var formann i KROM 1968-73, og fortsatte å være aktiv i foreningen i flere tiår etterpå. KROM har hatt innflytelse på norsk kriminalpolitikk mer eller mindre siden oppstarten i 1968, og hadde pr. 2018 holdt mer enn 45 årlige konferanser. KROMs kritiske syn på fengsler vakte oppmerksomhet i mediene, og i november 1968 deltok Mathiesen i en TV-debatt på NRK om foreningen, i hva som antagelig var en av de aller første debattene om kriminalpolitikk i norsk kringkasting. Som motdebattant møtte han bl.a. journalisten Michael Grundt Spang.
Fra slutten av 1960-tallet og utover 1970-årene arbeidet Mathiesen for å få fjernet løsgjengerloven, paragrafen fra 1900 som ga politi uttalt myndighet til å arrestere uteliggere og rusmisbrukere på gaten. Samtidig med dette jobbet han for å bedre soningsforholdene i norske fengsler, delvis gjennom sin virksomhet i KROM-foreningen. Mathiesen har blitt ansett som representant for den såkalte abolisjonistiske retningen innen kriminalpolitikk, som går inn for å avskaffe straff som virkemiddel. I en kronikk i Arbeiderbladet fra 1973 skriver han at KROMs ambisjon "på lang sikt" har vært å oppnå "størst mulig opphevelse av fengselsstraffen i vårt samfunn," og han argumenterer for dette synet også i sin bok Det uferdige (1971). I sin selvbiografi betoner imidlertid Mathiesen (2017) at han har sett det som aller viktigst å bidra til at norske fengsler skal bli mer humane.
Mathiesen gjorde seg bemerket i Alta-konflikten, den politiske striden om utbyggingen av et vannkraftverk i Altaelva i Finnmark på 1970- og 80-tallet. Han var en uttalt motstander av utbyggingen, og deltok under sultestreiken foran Stortinget i 1979 og, sammen med bl.a. Nils Christie, den såkalte sitt ned-aksjonen i Alta i januar 1981. Etter sistnevnte aksjon ble han, i likhet med hundrevis av andre demonstranter, stilt for retten for å ha deltatt i ulovlig demonstrasjon, men nektet å møte i protest. I et samtidig radiointervju uttalte Mathiesen at hans rolle i Alta-demonstrasjonene først og fremst var som alminnelig deltager, selv om hans bakgrunn som aksjonsforsker også var "nyttig" i sammenhengen.
På 1980-tallet ble Mathiesen spesielt engasjert i spørsmål som handlet om moderne overvåkingssystemer, som han ofte stilte seg kritisk til. Utover 1990-tallet ble han, delvis på bakgrunn av dette, aktiv i kampen mot Schengen-avtalen. Han ble også rundt samme tid opptatt av såkalte mediesosiologiske spørsmål, d.v.s. forholdet mellom makt og de ulike former for medier som mennesker benytter seg av i moderne tid, som han har gitt uttrykk for i boken Makt og medier (1986). I Makt og medier redegjør han bl.a. for hvordan eierstrukturer og mediemakt, etter hans syn, i økende grad fremmer en kommersiell mediedekning av forhold i samfunnet. Mathiesen var også blant dem som debatterte for å heve den kriminelle lavalder i Norge fra 14 til 15 år, på begynnelsen av 1980-tallet.
Mathiesen har holdt et stort antall forelesninger ved Universitetet i Oslo i årenes løp, og har jevnlig skrevet kronikker for diverse aviser. Han har også vært gjesteforsker både i inn- og utland, bl.a. ved University of Santa Barbara, California (1967), University of California, Berkeley (1975) og universitetene i Warsawa og Bremen 1988, samt ved universiteter i Latin-Amerika og Afrika. Han har dessuten skrevet mer enn 30 bøker siden 1965, blant andre Rett og samfunn (1977), Kan fengsel forsvares? (1987), Silently Silenced (2004) og Towards a Surveillant Society (2013). Flere av Mathiesens bøker er oversatt til flere språk; Kan fengsel forsvares? ble i 2006 gitt ut på mandarin i Kina, og flere av bøkene hans har også vært oversatt til engelsk, svensk, dansk, tysk, italiensk, fransk og spansk.

Senere år

Thomas Mathiesen var pr. 2017 fremdeles aktiv som professor emeritus, og en sentral person innenfor Det juridiske fakultetsmiljøet. Han ble tildelt  Zola-prisen i 2003, "for nærmere 40 års innsats for svake grupper i samfunnet". I 2011 betegnet Morgenbladet doktoravhandlingen hans fra 1965 som en av totalt 25 sakprosatekster som anses å ha hatt størst betydning for sosiologifaget i Norge. I 2014 ble han tildelt Norsk sosiologforenings hederspris.
Høsten 2017 ble Mathiesens selvbiografi, Cadenza: A Professional Autobiography, utgitt på det britiske forlaget European Group Press. Selvbiografien kom også ut på serbisk våren 2019, i en noe forkortet utgave.

Privatliv

Thomas Mathiesen var 1962-1966 gift med sosiolog Mariken Vaa, datter av billedhugger Dyre Vaa; årene 1966-1972 var han gift med jurist og senere høyesterettsdommer Kirsti Coward; fra 1995 er han gift med Erla Smári, som han har to barn med (f. 1989).