Galisisk-portugisisk poesi

Galisisk-portugisisk poesi (tidvis kalt for trovadorismo i Portugal og trobadorismo i Galicia) var en lyrisk-poetisk skole eller bevegelse i senmiddelalderen. Det skal være rundt 1680 tekster i den såkalte verdslige lyrikk, eller lírica profana (se Cantigas de Santa Maria for religiøs lyrikk). På en tid var galisisk-portugisisk språket som ble benyttet for nær all lyrikk på Den iberiske halvøy (i motsetningen til episk lyrikk). Fra dette språket er både moderne galisisk og portugisisk avledet.
Poesien, som til en viss grad var påvirket (i det minste i noe formale aspekter) av oksitansk trubadurer, er dokumentert fra slutten av 1100-tallet og varte fram til midten av 1300-tallet. Dets fremste blomstringsperiode var på midten av 1200-tallet, sentrert rundt en fyrste som Alfonso X, den lærde konge i kongedømmet Castilla, som selv skrev poesi på språket, men i andre sammenhenger fremmet kastiljansk som skriftspråk. Galisisk-portugisisk poesi er den eldste kjente poesiretningen i Galicia eller Portugal, og representerer ikke bare begynnelsen, men også høydepunktene for den poetiske historien i begge land og i middelalderens Europa. Moderne Galicia har sett en renessanse i poetisk bevegelse som kalles for neotrobadorismo, det vil si «nytrubadurer».

Historie

Den eldste bevarte komposisjonen i denne poesien er vanligvis forstått som Ora faz ost' o senhor de Navarra av João Soares de Paiva, datert til før eller etter 1200. Tradisjonelt er slutten av perioden med aktive trovadorismo satt til 1350, datoen for testamentet til Pedro Afonso, greve av Barcelos, utenomekteskapelig sønn av kong Denis av Portugal, som etterlot seg en sangbok, Livro de Cantigas, til sin nevø, Alfonso XI av Castilla (konge av Castilla, León og Galicia).
Trubadurene innenfor denne poesien, ikke til å bli forvekslet med oksitansk trubadurene (som jevnlig turnerte hoffene i León og Castilla), skrev bortimot utelukkende cantigaer, skjønt det er flere former for cantiga. Disse hadde tilsynelatende monofonisk melodier, men kun fjorten melodier har overlevd i Pergaminho Vindel og Pergaminho Sharrer, sistnevnte er beklageligvis sterkt ødelagt grunnet feilaktig restaurering av portugisiske myndigheter. Deres poesi hadde til hensikt å bli sunget, og de selv adskilte seg ettertrykkelig fra jograer (jongleur eller minstreler), også omvandrende spillemenn som bare framførte, men ikke selv skrev sine sanger. Det er dog ikke mye bevis som kan motsi dette. Tre slike samlinger er bevart for ettertiden: Cancioneiro da Ajuda, Cancioneiro Colocci-Brancuti (eller Cancioneiro da Biblioteca Nacional de Lisboa), og Cancioneiro da Vaticana. I tillegg til disse er den uerstattelig samling på over 400 galisisk-portugisiske cantigas i Cantigas de Santa Maria, som tradisjonen har tilskrevet til kong Alfonso X. I hans hoff, som ellers på Iberia, var galisisk-portugisisk det eneste språket for lyrisk poesi, unntatt for besøkende oksitansk poeter.
Galisisk-portugisisk cantigaer kan bli delt i tre grunnleggende sjangre: kjærlighetspoesi for mannsstemmer, cantigas de amor (eller cantigas d'amor); kjærlighetspoesi for kvinnestemmer, cantigas de amigo (cantigas d'amigo); og poesi for å spotte eller håne, d'escarnho e de mal dizer. Alle tre er lyriske sjangre i den tekniske betydningen at de var strofiske sanger med enten musikalsk akkompagnement eller innledning på et strengeinstrument. Men alle de tre sjangrene hadde også dramatiske elementer, noe som fått tidlige forskere til å karakterisere dem som lyrisk-dramatisk.