Solidus

Solidus (latin for solid; flertall solidi) var en romersk gullmynt, verd 25 denarii. Navnet ble etterhvert en generell måleenhet for gull, som tilsvarte 4,55 gram. Solidus avløste den eldre myntenheten aureus. Navnet er avledet fra nummus solidus, bokstavelig «solid mynt», antagelig for at det var en mynt av tykk eller solid metall, ikke en tynn plate. Det greske navnet var nomisma (νόμισμα, nómisma, bokstavelig «mynt»). Ordet soldat er til sist avledet fra solidus, en referanse til de solidi som soldatene ble betalt med.
Solidus ble første gang preget av Diokletian omkring 301 e.Kr. 60 mynter tilsvarte en romersk libra. Dette ga en vekt på omkring 5,5 gram per mynt. Diocletians solidus ble preget i et lite antall og hadde liten økonomisk betydning. Den ble i stor grad erstattet i Vest-Europa av Pipin den yngres frankiske valutareform som innførte den sølvbaserte pound/shilling/penny-system hvor shilling (norrønt: skillingr) fungerte som en valutaenhet tilsvarende til 12 pence, og som til sist utviklet seg den franske sou. I Øst-Europa ble nomisma gradvis fornedret av bysantinske keisere inntil den ble forbudt av keiser Alexios I Komnenos i 1092 som erstattet den med hyperpyron (gresk: νόμισμα ὑπέρπυρον) og som ble kjent som en bezant. Den bysantinske solidus inspirerte den opprinnelig mindre rene arabiske gulldinar.
En forkortelse for shilling er s (for solidus, se £sd). Den ble ofte representert ved et symbolet for solidus ("/"), som opprinnelig kan ha stått for en land s eller ſ.

Historie

I året 312 e.Kr. ble solidus gjeninnført av Konstantin den store, og erstattet fullstendig bruken av aureus som gullmynt i romerriket. 72 mynter tilsvarte en romersk libra gull, og hver mynt veide dermed 24 gresk-romerske karat eller 4.5 gram. På denne tiden tilsvarte solidus en verdi på 275,000 denarii.
Etter vestromerrikets fall i 476 e.Kr., fortsatte Det bysantiske riket å prege solidus. Omtrent alle bysantiske keisere preget solidi, og mynten ble preget stort sett uten endringer i vekt og renhet frem til keiser Basil II (978–1025). Da førte økonomiske og politiske uroligheter til at utmyntingen av solidi opphørte.
I den romerske perioden ble mynten kalt nomisma (flertall: nomismata) i den gresk-talende verden og deretter i Det bysantiske riket. I Det bysantiske rike ble en litt modifisert utgave av mynten således preget under benevnelsen Nomisma histamenon fra 960-tallet til 1092. Herav det avledede ordet numismatikk, som brukes om myntsamling. Mynter som ble inndratte ble alltid nedsmeltet og gullet ble gjenbrukt. Dette sørget for å vedlikeholde vekten i de sirkulerende myntene, ettersom mynten hadde en tendens til å ikke være i sirkulasjon lenge nok til å utsettes for slitasje.
Utmyntingen av gullmynter hadde intet permanent sted, men hadde en tendens til å følge keiseren og hans hoff på grunn av kravene om at skattene skulle betales i gull. I år 353 ble f.eks. solidi preget i Milano, mens de ble preget i Ravenna etter år 402.
Kjøpmenn hadde ikke lov til å bruke solidi utenfor Det bysantiske riket. Det var likevel tilstrekkelig med handel med disse myntene utenfor imperiet til at de ble en ønsket myntenhet i arabiske land. I disse landene ble myntene raskt utsatt for mer slitasje, ettersom de ikke ble inndratte og gjenbrukte av det romerske myntvesenet.
Mot slutten av 600-tallet begynte arabiske kopier av solidi å sirkulere utenfor Bysantin. Arabiske gulldinarer ble preget av umajjadkalifen Abd al-Malik ibn Marwan som hadde fått tilgang til gull fra den øvre delen av Nilen. Vekten på disse myntene var bare 20 karat eller 4.0 gram, men de tilsvarte noenlunde vekten av de slitte solidi som sirkulerte i disse områdene, og de to myntenhetene sirkulerte sammen i disse områdene.
Solidus var inndelt i semissis (halv solidus) og tremissis (en tredjedel solidi), og disse ble også preget som mynter. Ordet soldat (engelsk: soldier) er avledet av solidus, på grunn av det faktum at mynten ble utbetalt til soldater.