google/wiki40b huggingface dataset:
The Call of the Simpsons

Handling

Homer er sjalu på nabo Ned Flanders' nye campingbil, og drar til «Bob's RV Round-Up» for å kjøpe sin egen. På grunn av Homers dårlige kreditthistorie kan han bare få kjøpe en gammel og velbrukt bil. Overentusiastisk over sin nye campingbil tar han med seg familien på en utflukt. De kjører på øde landeveier, og han mister kontroll over bilen og stopper på kanten av et stup. Familien kommer seg ut av bilen like før den styrter ned i dalen.
Bortkommet i ødemarken går Homer og Bart for å lete etter sivilisasjonen, uoppmerksomme på at Maggie trasker etter dem. Maggie kommer bort fra Homer og Bart, og blir snart adoptert av en bjørnefamilie. Homer og Bart på sin side mister klærne sine i en elv med sterke strømmer, og må bruke planter og jord for å dekke seg til. En naturfotograf tror Homer er Bigfoot, og tar et bilde av ham. Snart blir skogen overfylt av Bigfoot-jegere og suvenirbutikker. Journalister finner Marge og advarer henne om det forferdelige udyret som går rundt i skogen. Da hun ser bildet av Homer kjenner hun ham igjen.
Kald og nær utmattelse blir Homer fanget av jegere, skutt med en bedøvelsespistol og tatt med til et laboratorium for testing. Forskere observerer Homer, men de er usikre på om han er Bigfoot eller et menneske med under gjennomsnittlig intelligens. De tillater at Homer kan returnere til familien inntil de finner ut hvilken art han tilhører.
Asak kirke

Inventar

Altertavlen med motivet «Jesus i Getsemane» av østerrikeren Edvard Steinle sto tidligere i Oslo domkirke hvor den var en del av Alexis de Chateauneufs ombygging i nygotikk 1848–1850.
Prekestolen omtales som sekskantet og med motiver av de fire evangelistene. Døpefonten er fra 1700-tallet, utført i tre og har en rygghvirvel av en hval som midtstykke. Denne ryggvirvelen trodde man lenge ble funnet i Tista i 1682, men en nyere artikkel skrevet av Dagfinn Trømborg og Rolf Sørensen konkluderer med at virvelen må komme fra en annen hval.
Orgelet er fra 1927.
Michael Trucco

Tidlig liv og familie

Edward Michael Trucco er sønn av en norsk kvinne og en politimann. Han var interessert i å bli det selv, til college da han ble trukket mot teateret. På high school spilte han også amerikansk fotball og drev med bryting.

Utdanning

Trucco gikk på Junipero Serra High School. Han tok et teaterkurs da han studerte jus, men gjorde det så bra at ble spurt om å vurdere å skifte hovedfag. Han gjorde det og fikk sin BA in Theatre Arts ved University of Santa Clara.

Skuespillerkarriere

Trucco begynte sin karriere på fjernsyn i slutten av 1990-tallet med roller i serier som Touched by An Angel, Silk Stalkings, Beverly Hills 90210, Dr. Quinn: Medicine Woman og Pensacola: Wings of Gold. Han fortsatte å være med i TV-serier i tilsvarende genrer som CSI: Crime Scene Investigation, Heartbeart, Strong Medicine, CSI: Miami og andre utover på 2000-tallet. Hans siste TV-serier inkluderer flere episoder som  «Cooper Lee» i One Tree Hill.

Battlestar Galactica

I 2003 ble TV-serien fra 1970-tallet Battlestar Galactica brakt tilbake til live, selv om det i første omgang var i form av en tre timer lang miniserie. Miniserien ble etterhvert en pilot for den nye science fiction-serien Battlestar Galactica. Trucco dukket først opp i sesong to i en gjesterolle som «Samuel Anders», men fikk etterhvert som serien nærmet seg slutten en fast birolle. Battlestar Galactica ble filmet for det meste i Vancouver i Canada, og varte i fire sesonger.

Trafikk-ulykke

2. desember 2007 var Trucco involvert i en bilulykke sammen med en venn. Kjøretøyet veltet og endte på taket. Trucco ble hardt skadet, blant annet med en ryggskade. Trucco har uttalt at han mistet følelsen i armene. Han klarte til slutt å komme seg ut av bilen og ringe etter hjelp. Han ble fløyet til UCLA Medical Center der legene opererte på ryggvirvlene hans. Pr. 10. desember 2007 var Trucco ute av sykehuset og var forventet å bli helt frisk. Legene sa at han var ekstremt heldig, da han fikk nesten samme skade som Christopher Reeve.

Trivia

Michael Trucco er gitarist i et band ved navn Simpleworld.
Scottish Aeroplane Syndicate Avis

Scottish Aeroplane Avis var en traktor endekker bygget av Howard T Wright i 1909. På den tiden var Wright en av Englands fremste flyngeniører og hadde flere monoplan under utvikling. Avis som ble vist på en flyutstilling i London i 1910 var en av flere eksemplarer som med hell ble fløyet i løpet av 1910.

Konstruksjon  og utvikling

Avis ble konstruert av Wright og William Oke Manning for Alan Boyle's nyopprettede Scottish Aeroplane Syndicate og ble bygget på Wrights Battersea fabrikk i 1909. Det var en en-seters traktor enkeltdekker med et udekket wire-avstivet skrog byget i tre. For balansekontroll brukte en vinge-bøying teknikk. Det liknet det flyet som Louis Blériot hadde brukt på den første flyvning over Den engelske kanal. Vingene var avstivet med wire, festet til to par stag, som dannet to A-rammer. Hjulene var festet til størdemperne. Det hadde en korsliknende hale hvor halehjulet var montert på et universalledd. På den tiden var det intet standardisert system for utformingen av kontrollene. Avis brukte pedaler for sidekontroll og en «stikke» med ratt på toppen for kontroll av høyderoreret.
Prototypen, kjent som «Golden Plover» var utstyrt med en 30 Hk Anzani motor. Det var ferdig i desember 1909, men forsøkene  på Brooklands var utilfredsstillende og motoren ble erstattet av en 35 Hk Anzani som drev en  en trepropell bygget av Wright. Prototypen ble suksess. Den ble først fløyet av Boyle i mars 1910 og solgt til mr. Maconie, som brukte det på Brooklands i august 1910.

Operativ historie

Et annet fly, kallt Avis og noen ganger kalt Avis II fordi det var det andre som ble bygget. Det var drevet av en 40 Hk. J. A. P.  motor. Det ble utstilt under Scottish Aeronautical Syndicate på Olympia i januar 1910. Dette flyet ble kjøpt av R. F. Wickham som fløy det på Brooklands. Det fikk omfattende skader etter en nødlanding forårsaket av motorsvikt .
Det tredje som ble bygget var drevet av en 40 Hk E. N. V. motor kallt Avis I og ble brukt som Boyles personlige fly, som ga det sitt personlige nummer "3" som ble malt på halen. Han fikk sitt Aero Klubb-sertifikat (nummer 13) den 14. juli, men havarerte flyet under Bournemouth Air display senere samme måned.
Et eksemplar, også referert som Avis III ble kjøpt av racerkjører J. H. Spottiswode som senere solgte det til en fotograf ved navn Campbell Grey.
En annen, Avis IV ble brukt av Boyle for å erstatte det havarerte flyet i Bournemouth, men da det det skotske Aeronautical Syndicate ble oppløst på slutten av året, ble dette solgt på auksjon i Brooklands for 50 pund til Eustace Grey, Brooklands pressetalsmann .
Aeneas Mackintosh

Karriere

Mackintosh deltok første gang i en ekspedisjon til Antarktis som førstestyrmann på Shackletons Nimrod-ekspedisjon (1907–1909) som hadde som hovedformål å nå Sydpolen. Kort etter ankomst i isen fikk han ødelagt sitt høyre øye under lossing av skipet, og han returnerte til New Zealand for å få medisinsk behandling. Han kom tilbake i januar 1908 for å delta i resten av ekspedisjonen. Hans viljestyrke og besluttsomhet imponerte Shackleton og var grunnlaget for utnevnelsen til leder for Rosshavsgruppen i 1914.

Rosshavsgruppen

Mackintosh' operative ordre var forvirrende på grunn av kommunikasjonsproblemer, og han var usikker på tidsplanen for Shackletons ferd. Problemene tårnet seg opp da gruppens fartøy, «Aurora», slet seg løs fra vinterfortøyingene under en storm og var ute av stand til å ankre opp igjen. Til tross for at de måtte klare seg uten mye av utstyret, forsyninger og personell, maktet Mackintosh og hans strandede mannskap å gjennomføre den planlagte depotutleggingen. På tilbaketuren forsøkte Mackintosh og Victor Hayward å krysse sjøisen mellom Hut Point og leiren ved Cape Evans, men de forsvant under en snøstorm og det ble antatt at de hadde falt gjennom isen. Likene ble aldri gjenfunnet.
Mackintosh' dyktighet og lederegenskaper har blitt trukket i tvil av flere. Shackleton selv roste arbeidet til Mackintosh og hans gruppe, og sammenlignet livene som ble ofret med første verdenskrigs skyttergravofre. Samtidig var han kritisk til Mackintosh' organisatoriske evner. Mange år senere utpekte Shackletons sønn, Lord Shackleton, Mackintosh som en av ekspedisjonens helter, ved siden av Ernest Joyce og Dick Richards.
Van Zant

Historie

på 1980-tallet var Johnny medlem av bandet The Johnny Van Zant Band som ga ut albumer i 1980, 1981 og 1982. Bandet forkortet navnet til Van Zant før det ga ut sitt fjerde album i 1985. Donnie var ikke med i dette bandet, og det ble raskt oppløst. 
Johnny ga ut et til album under sitt fulle navn i 1990, men brukte mesteparten av tiden på å synge for Lynyrd Skynyrd. Han gikk sammen med Donnie, og de brukte igjen navnet Van Zant, og ga ut et album i 1998. Brother to Brother skulle egentlig være deres eneste album, men singelen «Rage» ble så populær at de i 2001 fulgte opp med et nytt album, Van Zant II, som blant annet inneholdt «Get What You Got Comin'».

Countrykarriere

I 2005 gikk duoen over fra sørstatsrock til country og ga ut Get Right with the Man med Columbia Records. Dette albumet inneholdt blant annet singelen Help Somebody som nådde Topp 10 listen. Albumet fikk også gullsertifisering av RIAA.
Van Zant ga ut sitt andre album for Columbia, My Kind of Country, i 2007. Albumet inneholdt singlene «That Scares Me» og «Goes Down Easy».
École centrale de Nantes

École centrale de Nantes er en fransk grande école som uteksaminerer ingeniører vest i Frankrike (Nantes), og som er medlem av France AEROTECH.

Utveksling & doble grader

Flere svenske tekniske høyskoler har utveksling med École Centrale de Nantes. Spesielt interessant er kanskje nettverket , som etter en toårig utveksling gir rett til en eksamen også fra den utenlandske høyskolen.
The Captain & Me

The Captain & Me er et norsk band. Bandet er oppkalt etter et album av The Doobie Brothers. Gruppa er startet i 2005 av Morten Krane og Even Vaa. De var backingband for Saint Thomas mot slutten av hans karriere, og skulle produsere hans neste album. The Captain & Me er et ettertraktet liveband og har spilt på flere av de største musikkfestivalene i Norge.
Steinkjer (tettsted)

Geografi

Tettstedet ligger ved utløpet av Steinkjerelva og den mindre elven Figga. Det ligger ved Beitstadfjorden, innerst i Trondheimsfjorden, og er tilgjengelig med båt, noe som har gjort handel til og fra byen enklere. E 6 går gjennom byen, og jernbanestrekninga Trønderbanen har endestasjon her. Nordlandsbanen har stopp i Steinkjer på veg mellom Trondheim og Bodø. Bygrensa går i nord ved Eggevammen og i sør ved Figga.
Store deler av sentrum er oppdemmet område, delt av Steinkjerelva. Nord for elva ligger Nordsileiret mens den sørlige delen heter Sørsileiret.  
Øst for Steinkjer finner man Offenåsen (336 moh). Byen forøvrig ligger i en skål eller gryte som danner en hestesko rundt byen som åpner seg mot sør. Rødåsen, Heggesåsen, Bogen og Eggesåsen, samt Bogakaia og Løsberga danner alle ulike ledd i denne hestesko-formen i landskapet. Selve sentrum av Steinkjer er ganske flatt og det meste av den urbane bebyggelsen ligger her. Åskammene og moreneryggene rundt er i stedet brukt til boligområder, spesielt eneboliger.

Historie

Steinkjer fikk bystatus i 1857. Byen brant ned 1900 og mye byggverk i tre forsvant, men ble bygd opp igjen i jugendstil. 
Den 21. og 22. april 1940 ble byen bombet og på ny lagt i ruiner. Tre fjerdedeler av bebyggelsen ble totalskadd. Etter krigen ble byen gjenreist under ledelse av Gunnar Gregusson, og fremstår i dag som en murby preget av funksjonalisme i etterkrigsstil.
Vekselskole

Vekselskolen, eller Lancasterskolen som den også ble kalt, fulgte en undervisningsmodell som skulle sørge for undervisning til mange barn på en økonomisk måte. En mye brukt undervisningsform på 1800-tallet. Skolen ble lagt ned i 1848.

Undervisning

Lancasterskolen hadde sin opprinnelse i England på begynnelsen av 1800-tallet, og spredde seg raskt til andre Europeiske byer, blant annet Norge. Skolen ble organisert slik at de eldste og flinkeste elevene underviste de yngre. De eldste ble undervist av læreren. Læreren satte opp en nøyaktig tabell for opplæring på hvert alderstrinn som måtte følges med pinlig nøyaktighet for at det skulle fungere. Med denne metoden kunne man samle mange barn, noen steder over 200 barn, i et lokale med bare en lærer, som holdt en stram regi over undervisningen. Elevene satt gruppevis etter alder, med en eldre elev som veileder. Undervisningsformen krevde en streng disiplin og orden. Men det var ikke snakk om undervisning i dagen målestokk, det dreide seg stort sett om å lære bibeltekster utenat og skrive litt, samt enkel regning, men det kom an på lærerens engasjement og vilje.
Didrik Cappelen (1873–1941)

Utdannelse og yrke

Han tok eksamen artium i Skien i 1890, og i 1898 ble han uteksaminert som cand.jur. fra Universitetet i Oslo. Han var dommerfullmektig fra 1898 til 1899 ved Nedenes sorenskriverembete, og ble overrettssakfører i 1899. Etter en kort tid som advokatfullmektig hos høyesterettsadvokat Jens Blom i Oslo, opprettet han egen praksis i Kviteseid i Telemark. Der tok han også imot juridiske studenter til manuduksjon. Han ble høyesterettsadvokat i 1914, og flyttet i 1918 sin advokatpraksis til Skien der han virket til han døde i 1941. «Diddi» Cappelen var fast forsvarer ved Agder lagmannsrett i perioden 1921–1941, og opptrådte som forsvarer blant annet for streikende arbeidere etter Menstadslaget. Han var styremedlem og til dels styreformann i flere industriselskaper. Han var konstituert fylkesmann i Telemark fra 1938 til 1939.
Cappelen kjøpte i 1916 Bleka gullgruve i Telemark som han solgte videre med fortjeneste i 1920 
I en nekrolog i avisen Grenmar den 27. september 1941, ble «Diddi» Cappelen omtalt som «en av fylkets mest kjente menn og et strålende og godt menneske ... Han hadde den tiltalende og overbevisende form overfor lagretten og mange er de forsvarstaler som man vil huske ... som fylkesmann la han for dagen gode administrative evner og megen klokskap.»

Motstandsarbeid under andre verdenskrig

Motstandsarbeidet i Telemark mot den tyske okkupasjonsmakten startet i aprildagene 1940, på advokatkontoret til Diddi Cappelen og hans sønn Didrik (Dixe) Cappelen. Deltagerne i dette motstandsarbeidet var fra starten særlig Sverre Løberg, Skien, og Carl P. Wright, Porsgrunn. Blant annet skaffet gruppen forsyninger til nordmennene som kjempet i Vinjesvingen, de organiserte motstandsgrupper i Telemark med kontakt til lignende grupper i andre fylker, drev spionasje mot tyske tropper, og spredte informasjon og propaganda mot okkupasjonsmakten.
Imidlertid ble de røpet til Gestapo i forbindelse med avsløringen av Arendalsgruppen. Både Diddi og Dixe Cappelen, Løberg og Wright ble arrestert høsten 1940 og til dels mishandlet av nazistene. Diddi satt i fengsel, men slapp ut da han ble dødssyk, slik at han fikk dø i sitt hjem i Skien den 25. september 1941. Hans eldste sønn Dixe som da satt fengslet i Oslo, fikk reise ned til Skien under sterk fangebevoktning, og fikk tre timer til å ta farvel med sin far på dødsleiet.

Familie

Diddi Cappelen var født 17. mars 1873 på «Lilleklosteret» i Solum. Han flyttet i 1882 til Gjemsø kloster med familien, da faren Didrik Cappelen overtok stedet. Hovedbygningen brant i 1885, deretter bodde familien først i «Lagaardgården» på Klosterøya, senere i Tinn i Telemark. Faren bodde sist på Løberg gård i Gjerpen.
Diddi ble den 24. februar 1900 gift med Antonette («Nette») Therese von der Lippe (1876–1934) fra Grimstad. De hadde fem barn, bl.a. ovennevnte «Dixe», Hans («Hasse»), Ingrid («Linge») gift med Knut C. Langaard, og Benny som var ugift. Diddi og Nette har en rekke etterkommere idag.
Sverre Hamre

Før verdenskrigen

Hamre gikk ut av gymnaset i 1938. Året etter tok han 4. divisjons befalsskole.
Han tjenestegjorde deretter i Infanteriregiment nr. 9 og ble ved utbruddet av verdenskrigen satt inn i nøytralitetsvakt.

Andre verdenskrig

Hamre deltok i kampene mot invasjonsstyrkene etter Tysklands angrep på Norge i april 1940. Etter Norges kapitulasjon forlot han Norge ombord på MK «Sjølyst» 30. oktober 1941 og ankom Lerwick 1. november. I Storbritannia gikk han inn i de norske styrkene. Han ble fenrik i 1941 og løytnant i 1942. I 1943 tok Hamre Krigsskolen i London.
Under landgangen i Normandie tjenestegjorde Hamre i en britisk avdeling. Han kjempet siden i frigjøringen av Frankrike og deretter av Belgia, Nederland og til sist Tyskland. Da freden kom var Hamre nestkommanderende ved den norske befalsskolen i Mälsåker i Sverige.

Etter andre verdenskrig

Etter krigen fortsatte Hamre sin tjeneste i Forsvaret. I 1947, samme år som han ble kaptein, avla han eksamen ved den svenske Krigshögskolan i Stockholm. Han avanserte til major i 1953, oberstløytnant i 1955, oberst i 1965 og ble utnevnt til generalmajor i 1972.
Hamre spilte en viktig rolle for oppbyggingen av det norske forsvaret, særlig i tjenesten som sjef for Hærens Forsyningsstab og i materiellavdelingen i Forsvarsdepartementet. I åtte år var han øverstkommanderende i Nord-Norge. Hamre var forsvarssjef fra 1977 til 1982.

Utmerkelser

Hamre ble utnevnt til kommandør med stjerne av St. Olavs Orden og ble tildelt St. Olavsmedaljen med ekegren, Forsvarsmedaljen med laurbærgren, Deltagermedaljen med rosett og Haakon VIIs 70-årsmedalje. Han mottok de britiske utmerkelsene Military Cross, 1939-1945 Star og France and Germany Star, og var kommandør av USAs Legion of Merit. Han mottok storkors av Finlands løves orden og ble utnevnt til kommandør av den svenske Sverdordenen.
Bûche de Noël

Bûche de Noël (= julestubbe) er et bakverk som ofte serveres til julen, fremst i kristne franskspråklige land. Den er kjent også i Storbritannia, der den kalles for Yule log. 
Bakverket er dekorert og tillaget slik at det skal se ut som en stubbe, derav navnet. Den lages ofte på en sukkerkakerøre som tillages likt en rullekake. Ofte er bakverket garnert med melis som skal etterligne snø. Flere forskjellige garnityrer kan så legges til for å ytterligere ligne en riktig stubbe.
ATR (flyprodusent)

Historie

ATR 42 var det første flyet som ble utviklet av ATR etter selskapets etablering 4. november 1981. Prototypen av ATR 42 foretok sin første flytur 16. august 1984, og i løpet av desember 1985 var flymaskinen sertifisert og klar for masseproduksjon. ATR 72, som var en videreutvikling av ATR 42, ble avduket på flystevnet i Paris 1985 og levert til flyselskaper fra og med 1986.
Rundt 2000 havnet selskapet i en økonomisk krise som følge av hard konkurranse fra andre regionale kortdistansefly, men det klarte etter hvert å overvinne krisen.
Ved utgangen av september 2008 hadde ATR mottatt i alt 959 bestillinger, hvorav 419 på ATR 42 og 540 på ATR 72. På daværende tidspunkt hadde flyprodusenten levert 795 fly (403 av typen ATR 42 og 392 av typen ATR 72). turbopropflyene til ATR har blitt levert 165 flyselskaper over hele verden, deriblant Azul Linhas Aéreas, Air Dolomiti, Czech Airlines, Air New Zealand, FedEx Express, Binter Canarias, TRIP Linhas Aéreas, Alitalia og TAROM.
Under messen World Air Transport Forum i oktober 2007 ble det gjort kjent at ATR og motorprodusentene Pratt & Whitney og Rolls-Royce diskuterte muligheter for en ny serie med turbopropfly. Serien vil bestå av to flytyper med en kapasitet på cirka 80−90 passasjerseter. Ifølge ATR er en offisiell lansering forventet tidligst 2015, slik at en vil ha mulighet for å dra nytte av den nye teknologien som allerede finnes i større og moderne passasjerfly, slik som Boeing 787, Airbus A350 og A380. Det er forventet at disse teknologiene vil være godt nok utprøvd og etablert innen utgangen av 2015 for bruk i den nye planlagte turbopropserien.
I 2010 ble 80 nye flymaskiner bestilt fra ATR, mens i 2011 var det nesten dobbelt så mange med 157 nye fly. I mai 2012 ble fly nummer 1000, en ATR 72-600, levert til det spanske flyselskapet Air Nostrum.

Produksjon

Flykropper og haleseksjoner blir bygget ved Alenia Aeronauticas produksjonsanlegg i Pomigliano d'Arco, nær Napoli i Italia. Flyvinger settes sammen av Airbus France ved Sogerma i Bordeaux i det vestlige Frankrike. Sluttmontering, testing, sertifisering og leveringer skjer ved ATRs hovedkvarter i Toulouse i Frankrike.

ATR 42

ATR 42 er et tomotors turbopropfly med plass til opp til 52 passasjerer. Flyet finnes også i frakt- og militærutgaver. De enkelte undervariantene 42-300, 42-320, 42-500 og 42-600 skiller seg først og fremst fra hverandre ved å ha ulik ytelse, rekkevidde og nyttelast.

ATR 72

ATR 72 er en forlenget utgave av ATR 42 med en maksimal kapasitet på 78 passasjerer. Flyet produseres også i en frakt- og militærversjon. Også her har undervariantene 72-200, 72-500 og 72-600 ulike ytelsesdata med de samme ytre målene.
Didrik Cappelen (1836–1914)

Familie

Didrik Cappelen var sønn av Hans Blom Cappelen (1803–1846) og Benedicte Cappelen, Gjemsø kloster, samt sønnesønn til eidsvollsmannen Didrich (von) Cappelen (1761–1828).
Didrik Cappelen var gift med Benedicte («Benny») Marie Wessel (død 1904), datter til borgermester Hans W. C.H. Wessel og Berenthine Beate Plesner (etterkommer til Knud Plesner).
Didrik og Benedicte var foreldre til Didrik «Diddi» Cappelen (død 1941) som var far til bl.a. Didrik («Dixe») Cappelen (1900–1970), Skien, og Hans Cappelen («Hasse») (1903–1979), Oslo. 
Didrik og Benedicte var også foreldre til Ulrikke («Ulla») C. som var gift med fetteren, høyesterettsadvokat Ulrik Cappelen Flood, Oslo. Deres andre barn var datteren Marie («Maja») C. gift med brukseier, konsul Thorvald Schiøtt, Skien, sønnen Hans C. som først var lensmann i Solum og senere bosatt i Bergen, og de to ugifte søstrene Berentine («Titti») og Benedicte («Benna») C.

Næringsvirksomhet

Didrik Cappelen eide og drev inntil ca. 1895,  det gamle godset Gjemsø kloster, sammen med broren, senere banksjef Hans Cappelen (1842-1924). Godset og forretningsvirksomheten besto av herregård i Skien, sagbruk, skipsrederi, trelasthandel, jord og skog i Solum og Øvre Telemark. Brødrene Didrik og Hans hadde gradvis overtatt alt dette fra moren Benedicte Cappelen med firmanavnet «Hans Cappelens Enke». Brødrene foretok i 1880-1890-årene flere store og mislykkede investeringer i industrivirksomhet i Skien og Grenland. De måtte derfor gradvis selge eiendommene, bl.a. skogene i Tinn til Staten, inntil de avsluttet hele virksomheten med en privat akkord. 
Herregården Gjemsø kloster brant i 1885. Didrik med kone og barn bodde deretter først i «Lagaardgården» på Klosterøya, så i Tinn i Telemark og senere på gården Løberg i Gjerpen.

Politikk og samfunnsliv

Didrik er skildret slik av J. Borchsenius i Skien før Branden 1886: "Didrik Cappelen var byens grand seigneur, en livlig ånd med mange interesser, full av initiativ. Hans interesser spente over snart sagt alt mulig, fra tømmerfløtning, skibsrederi («Tichborne», «Orton» og «Castro») og skog til telefonanlegg, opdagelsesreiser og politikk. Han fulgte med i alt som foregikk i tiden, og hadde et varmt hjertelag for sine medmennesker. Det var mange trengende av slekt eller venner som kunde takke ham for uventet tilsendt slaktemat eller ved, det gledet ham å gi, og det uten noen slags nedlatenhet, for han var en meget folkelig anlagt mann." 
Didrik deltok aktivt i Skiens politiske og kulturelle liv, bl.a. med  innlegg i politiske møter, aviser og tidsskrifter. Han var med i og ledet flere offentlige komiteer bl.a. for jernbane og den store landsutstillingen i Skien. For dette ble han utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden.